Провадження № 2-к/1522/12/15
У Х В А Л А

Іменем України

„04 листопада 2015 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого Погрібного С.О.,

за секретаря судового засідання Солодкої А.В.,

розглянувши клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання в Україні рішення суду Борисовського району Мінської області Республіки Білорусь у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право володіння користування жилим приміщенням та стягнення судових витрат,

в с т а н о в и в :

Заявниця ОСОБА_1 звернулась до компетентного суду Української держави із вказаним клопотанням, просила надати дозвіл на примусове виконання рішення суду Борисовського району Мінської області Республіки Білорусь в Україні у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право володіння користування жилим приміщенням, та стягнення судових витрат від 30 березня 2015 року в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в розмірі 1 800 000,0 білоруських рублів. В обґрунтування заявленого клопотання заявник посилався на те, що судом Борисовського району Мінської області ухвалено рішення, щодо якого існує потреба у наданні дозволу на його примусове виконання в Україні, де проживають відповідачі по справі.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, про місце, час та дату судового засідання повідомлялись неодноразово належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення суду Борисовського району Мінської області Республіки Білорусь не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних причин.

І. Щодо міжнародних зобовязань України у сфері правової допомоги у зовнішніх зносинах між Україною та Республікою Білорусь, суд констатує необхідність застосування положень Мінської конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, оскільки Конвенція про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 07 квітня 2002 року не набула чинності для України в силу того, що депозитарію не здано на зберігання ратифікаційні грамоти Української сторони. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 120 Конвенції від 07 квітня 2002 року, Конвенція 1993 року та Протокол до неї 1997 року продовжують застосовуватися у відносинах між державами-учасницями цих міжнародних договорів та державами, для яких не набрала чинності Конвенція 2002 року.

ІІ. Судом Борисовського району Мінської області Республіки Білорусь 30 березня 2015 року ухвалено рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право володіння користування жилим приміщенням, та стягнення судових витрат, яким, зокрема, стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1800000,0 рублів.

Згідно з ч.1 ст.396 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 2 ст. 53 Мінської конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних сімейних та кримінальних справах до клопотання має бути додане рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло законної сили і підлягає виконанню, або про те, що воно підлягає виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення та документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена.

Згідно з ст.55 наведеної Конвенції у визнанні передбачених статтею 52 рішень і у видачі дозволу на примусове виконання може бути відмовлено у випадках, якщо відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої винесене рішення, воно не набуло законної сили або не підлягає виконанню, за винятком випадків, коли рішення підлягає виконанню до набуття законної сили та якщо відповідач не прийняв участі в процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не був вчасно і належно вручений виклик до суду.

Таким чином, суд, під час розгляду наведеного клопотання має встановити одночасну наявність двох обставин набуття рішенням суду іноземної країни законної сили та належне повідомлення відповідачів про час та дату судового засідання, в якому таке рішення було постановлено.

У матеріалах клопотання ОСОБА_1 наявна довідка щодо того, що рішення від 30 березня 2015 року набрало законної сили 09 квітня 2015 року.

Згідно з іншою довідкою відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлені про необхідність явки у судове засідання, призначене на 30 березня 2015 року, за телефонним номером шляхом надіслання смс-повідомлення.

Відповідно до ст.143 ЦПК Республіки Білорусь повідомлення юридично заінтересованих у результатах справи осіб про час і місце судового засідання чи вчинення процесуальних дій, а також виклик до суду свідків, експертів, спеціалістів і перекладачів здійснюється судовими повістками. У необхідних випадках учасники цивільного судочинства можуть бути сповіщені або викликані рекомендованим листом з повідомленням про його вручення, телефонограмою або телеграмою, а також з використанням інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксування сповіщення або виклику.

Таким чином, повідомлення осіб шляхом надіслання смс-повідомлення не відповідає вимогам наведеної статті законодавства Республіки Білорусь, оскільки таке повідомлення не забезпечує належного фіксування такого сповіщення через неможливість фіксації фактичного отримання такого повідомлення конкретною особою, у цьому випадку відповідачами.

Додатково судом взято до уваги, що згідно з наведеною довідкою обох відповідачів сповіщено за одним номером телефону, що також свідчить про неналежне повідомлення вказаних осіб про час та дату судових засідань.

При цьому, згідно зі ст.143 ЦПК Республіки Білорусь повістки та повідомлення повинні бути вручені з таким розрахунком, щоб учасники цивільного судочинства мали необхідний час для своєчасної явки в суд в призначений термін і підготовки до справи.

Як вбачається з поданої довідки, смс-повідомлення було надіслано лише за два дні до дня призначеного судового засідання, що також не відповідає вимогам наведеного правила процесуального закону, та, як наслідок, свідчить про неналежне повідомлення відповідачів про час та дату судового засідання, оскільки відповідачі були фактично позбавлені можливості прибути у такий стислий строк в судове засідання.

Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» до клопотання мають бути додані всі документи, передбачені відповідним міжнародним договором, зокрема, документ, із якого видно, що сторона, проти якої постановлено рішення і яка не брала участі у процесі, була в належному порядку і своєчасно викликана в суд, а в разі її процесуальної недієздатності була належним чином представлена (мала уповноваженого представника). Виклик у судове засідання може підтверджуватись оригіналом або засвідченою копією документа, за допомогою якого мав здійснюватися виклик згідно з міжнародним договором або законодавством держави, де розглядалася справа.

Таким чином, проаналізувавши у своїй сукупності вимоги щодо належного повідомлення сторін процесуального законодавства Республіки Білорусь, а також вимоги національного законодавства, суд дійшов висновку, що заявником не представлено відповідно до ст.55 Мінської Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах доказів щодо того, що відповідачі були в належному порядку і вчасно викликані в суд. У цьому випадку належним та допустимим способом повідомлення сторін було складання відповідного доручення іноземному суду у спосіб та порядок, передбачений наведеною Конвенцією.

Враховуючи зазначені обставини, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання про надання дозволу на виконання рішення.

Керуючись ст.ст. 51-55 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних сімейних та кримінальних справах, ст.ст. 151, 152, 391, 392, 394, 395 Цивільного процесуального кодексу України, СУД

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання в Україні рішення суду Борисовського району Мінської області Республіки Білорусь у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право володіння користування жилим приміщенням та стягнення судових витрат, відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ С.О. ПОГРІБНИЙ

04.11.2015