Справа №479/926/15-ц 09.11.2015 09.11.2015 09.11.2015
Провадження №22-ц/784/2702/15
Головуюча першої інстанції: Репушевська О.В.
Категорія- 27 Доповідач апеляційного суду: Галущенко О.І
У Х В А Л А

Іменем України

09 листопада 2015 р. м. Миколаїв

Колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної Н.В.

Серебрякової Т.В.

із секретарем- Гавор В. Б.

з участю:

відповідачки- Степанюк Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Кривозерського районного суду Миколаївської області від 23.09.2015 р., у справі за

позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

встановила:

26.08. 2015 р. ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позивачка зазначала, що 08 грудня 2008 р. надала відповідачці 4800 дол. США в борг строком на один рік.

Того ж дня відповідачка видала розписку, якою посвідчила наявність боргу та зобов'язалась повернути його до 08. грудня 2009 року.

Після спливу цього терміну відповідачка своїх зобов'язань не виконала і станом на час звернення з позовом грошей не повернула, заборгувавши їй 116160 грн. за курсом НБУ на час звернення з позовом.

Посилаючись на ці обставини, позивачка просила про стягнення зазначеної суми, та відшкодування судових витрат.

В судовому засіданні відповідачка подала заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що трирічний строк сплив у грудні 2012 року.

Рішенням Кривозерського районного суду Миколаївської області від 23.09.2015 р. постановлено про відмову у задоволення позову

В апеляційній скарзі позивачка ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позову, посилаючись на необгрунтованість висновків суду щодо пропуску строку позовної давності та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи цивільні спори даної категорії, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог ст. ст. 59, 60, 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо не доведено обставини, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення - для відхилення цих заперечень проти позову.

За положеннями статей 11, 14-15, 22, 203-205, 526, 610-611, 615, 622 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені названими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань) є договори, зміст яких не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення його учасників має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; він має бути вчиненим у формі встановленій законом і спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо закон потребує простої письмової форми договору, а сторони такої вимоги не додержалися, то за загальним правилом, це не має наслідком його недійсності, крім випадків прямо встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими, крім свідчень свідків, доказами.

Договір вважається правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний (дійсний) договір породжує для сторін цивільні обов'язки, які повинні виконуватися належним чином у межах та на умовах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання недопустима, якщо інше не передбачено умовами договору чи Законом.

Кожна особа має право на захист, в тому числі і судовий, свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, у спосіб визначений цивільним кодексом України, або в інший, встановлений договором або законом, спосіб.

Право на звернення до суду за захистом порушеного права обмежене строком позовної давності.

Відповідно до приписів ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної даності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не визнає поважними причини її пропуску.

При цьому перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, яка свідчить про визнання боргу (ч.1 ст. 264 ЦК України.).

Така дія має правове значення, якщо вона вчинена підчас перебігу строку позовної давності.

Тобто, визнання боргу, яке сталося після спливу строку позовної даності, його перебігу не перериває.

Вищенаведені вимоги закону у повній мірі стосується і договорів позики.

Відповідно ж ст. ст. 1046, 1047, 1051 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики потребує простої письмової форми і є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 207 ЦК України вимога щодо письмової форми правочину вважається дотриманою, якщо його зміст зафіксовано не лише в одному або кількох документах, підписаних сторонами (стосовно юридичних осіб підпис суб'єктів, уповноважених на це установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, скріплюється печаткою), а й у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, а також, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Письмовій формі відповідає правочин у електронному вигляді, якщо він вчинений із дотриманням вимог ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" і ЗУ "Про електронний цифровий підпис".

За чинним законодавством України в окремих випадках вимагається нотаріальне посвідчення правочинів щодо забезпечення виконання зобов'язань, а також його державна реєстрація.

В силу ч. 2 ст 1047 ЦК України, розписка не є письмовою формою договору, а тому може бути лише письмовим доказом передачі позикодавцем грошей позичальнику.

Недотримання такої форми договору не тягне за собою його недійсність.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами з розстроченням, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

При цьому, за ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов'язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факти невиконання боржником зобов'язання.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Проте і в цьому випадку, рішення суду повинно доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими, крім свідчень свідків, доказами.

Воно не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що грошові кошти або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

При ухваленні рішення щодо укладення, умов та виконання позики, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У даній справі позивачка належними та допустимими засобами довела, що за усним договором позики передала ОСОБА_4 4800 дол. США під зворотне зобов'язання останньої повернути таку ж суму грошей не пізніше одного року, починаючи з наступного дня від дня видачі розписки від 08.12.2008 р. р. (а.с. - 7).

Відповідачка не виконала зобов'язання щодо повернення боргу не пізніше 08.12.2009 р. та взятих у позику грошей не повернула, що відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК є підставою вимоги щодо повернення боргу.

В той же час, строк позовної давності, перебіг якого почався 09.12.2009 р., сплив 09.12.2012 р.

З вимогою до суду про повернення боргу позивачка звернулася лише 26.08. 2015 р., не надавши доказів поважності причин з яких значно пропущено позовну давність.

Суд повно та всебічно досліди зазначені обставини справи, дав належну оцінку наданим доказам і виходячи з факту спливу позовної давності, відсутності поважних причин для її поновлення і з врахуванням заяви відповідачки про застосування позовної давності, прийшов правильного та обгрунованого наявними доказами висновку про відмову у задоволенні позову.

Посилання апеляційної скарги на визнання боргу відповідачкою у 2015 році не заслуговують на увагу, оскільки по-перше, вони не підтвердженні будь-якими достовірними доказами, а по-друге, визнання боргу за межами позовної давності строку його перебігу не перериває, а тому не має правового значення при вирішенні питання щодо застосування позовної давності.

При цьому, апеляційна скарга не містить посилань на докази, які б свідчили про поважність причин пропуску позовної давності.

Інші доводи також не підлягають врахуванню, оскільки не спростовують висновків суду та не впливають на результат вирішення справи.

Встановлене не дає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити, а рішення Кривозерського районного суду Миколаївської області від 23.09.2015 р. - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова