АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7830/15 Головуючий 1 інст. - Шарко О.П.
Справа № 645/3517/15-ц
Категорія : стягнення аліментів Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Бобровського В.В., Кокоші В.В,

за участю секретаря - Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 29 вересня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Фрунзенський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про стягнення неустойки за прострочення сплати по аліментам, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Фрунзенський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про стягнення неустойки за прострочення сплати по аліментам.

В обгрунтувуання позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що на примусовому виконанні у Фрунзенському ВДВС ХМУЮ знаходяться виконавчі листи: від 10 січня 2000 року про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 14 грудня 1999 року до його повноліття; від 27 червня 2008 року про стягнення з відповідача на її користь додаткових витрат на утримання сина одноразово у розмірі 612,81 грн. та по 150 грн. щомісяця, починаючи з 24 березня 2008 року і до вихворювання дитини. Станом на 01 лютого 2015 року заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів складає 28 547,90 грн.

Тому, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 20 квітня 2015 року у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожень день прострочення за період з 01 травня 2013 року по 01 травня 2014 року та з 11 липня 2014 року по 01 лютого 2015 року в сумі 45 253,22 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні відповідач частково визнав позовні вимоги, пояснив, що не заперечує наявної заборгованості по сплаті аліментів, проте вона утворилася не з його вини, бо у період заборгованості він не працював та не мав можливості сплачувати аліменти. Крім того, на його утриманні знаходиться ще одна неповнолітня дитина, а також батьки-пенсіонери. Просив зменшити суму неустойки до 1 000 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 29 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку за прострочення сплати аліментів за період з 01 травня 2013 року по 01 травня 2014 року та з 11 липня 2014 року по 01 лютого 2015 року у сумі 1 802,37 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким задовольнити її вимоги у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що судом не вірно зроблений розрахунок неустойки.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності факту наявності заборгованості по сплаті аліментів, що є підставою для стягнення неустойки у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що на примусовому виконанні у Фрунзенському ВДВС ХМУЮ знаходяться виконавчі листи: від 10 січня 2000 року про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 14 грудня 1999 року до його повноліття; від 27 червня 2008 року про стягнення з відповідача на її користь додаткових витрат на утримання сина одноразово у розмірі 612,81 грн. та по 150 грн. щомісяця, починаючи з 24 березня 2008 року і до вихворювання дитини.

Згідно розрахунку державного виконавця станом на 01 лютого 2015 року заборгованість ОСОБА_2 по аліментах за період з 01 травня 2013 року по 01 травня 2014 року та з 11 липня 2014 року по 01 лютого 2015 року становить 28 547,90 грн. (а.с. 9).

Відповідно до вимог ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Відповідно до роз'яснень Пленуму ВСУ у постанові від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (далі - Постанова), при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Відповідно до роз'яснень викладених п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

З урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1% пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року №6-94цс15, яка згідно з ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

З урахуванням вищевказаного, судом першої інстанції обґрунтовано нарахована сума неустойки за прострочення сплати аліментів.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства, оскільки у розрахунках, наданих позивачкою, заборгованість за аліментами за місяць помножувалася на 1% пені і помножувалася на кількість прострочених днів, тоді як має помножуватися на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 29 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: