Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Висоцької В.С., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області, виконавчого комітету Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом, визнання рішення виконавчого комітету сільської ради незаконним, свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 9 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року,

встановила:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача, ОСОБА_5, якому на праві власності належав будинок АДРЕСА_1. На момент його смерті разом із ним в цьому будинку проживали позивач, ОСОБА_3, та його матір - дружина померлого ОСОБА_6, які як спадкоємці ОСОБА_5 першої черги за законом прийняли спадщину та з моменту його смерті стали співвласниками в рівних частках спадщини у вигляді будинку АДРЕСА_1. У лютому 2013 року з листа архівного відділу Біляївської районної державної адміністрації Одеської області від

4 лютого 2013 року він дізнався, що згідно рішення виконкому Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 18 травня

2001 року та свідоцтва від 21 травня 2001 року про право власності на житловий будинок, власником будинку АДРЕСА_1 визнана його матір, ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

3 березня 2014 року позивач звернувся до Біляївської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на Ѕ частини спадщини після смерті батька, але у видачі йому було відмовлено в зв'язку з пропуском строку на прийняття спадщини. Згідно із Єдиним державним реєстром прав власності на нерухоме майно від 2 квітня

2014 року власником спірного будинку значиться ОСОБА_4 У жовтні 2013 року при оскарженні в апеляційному порядку рішення Біляївського районного суду м. Одеси від 9 вересня 2002 року, яким за позовом ОСОБА_4 визнано позивача таким, що втратив право користування спірним будинком, йому також стало відомо, що на ім'я його померлої матері видано свідоцтво про право власності на спірний будинок, чим порушено його право на спадщину.

Посилаючись на викладене та керуючись ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР просив: визнати ОСОБА_3 та його матір, ОСОБА_6 співвласниками в рівних частках будинку АДРЕСА_1 з моменту смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, як спадкоємців за законом першої черги; визнати ОСОБА_3 власником Ѕ частки будинку АДРЕСА_1 з моменту смерті його батька ОСОБА_5, померлого

ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати незаконним рішення Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 18 травня 2001 року в частині видачі свідоцтва про право власності на вказаний житловий будинок на ім'я ОСОБА_6; визнати недійсним свідоцтво від

21 травня 2001 року про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 видане на ім'я ОСОБА_6; визнати незаконною відмову Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області видати

ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на Ѕ частку вказаного будинку в якості спадщини за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5; зобов'язати Біляївську державну нотаріальну контору Одеської області видати ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на Ѕ частку спірного будинку в якості спадщини за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_5

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 9 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 лютого

2015 року рішення суду першої інстанції змінено. У задоволенні позову до

ОСОБА_4, Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області, виконавчого комітету Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом, визнання рішення виконавчого комітету сільської ради незаконним, свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, відмовлено за необґрунтованістю. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із пропуску строку звернення до суду за захистом свого права, оскільки на підставі оцінених судом доказів встановлено, що позивач міг бути обізнаним про перехід права власності на спірний будинок у 2001 році на матір ОСОБА_6, а з позовом звернувся лише в жовтні 2013 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності позивачем факту, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_5, його волевиявлення було направлено на прийняття спадщини і з цією метою він здійснював протягом шести місячного строку передбачені законом дії.

Проте дані висновки не ґрунтуються на законі.

Установлено, що ОСОБА_5, який є батьком позивача ОСОБА_7 та відповідача ОСОБА_4, на праві власності належав будинок АДРЕСА_1, 1918 року забудови.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_6

Рішенням виконавчого комітету Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 18 травня 2001 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

6 червня 2001 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказаний вище житловий будинок.

Рішенням Біляївського районного суду м. Одеси від 9 вересня

2002 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 3 жовтня 2013 року, задоволено позовом ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним житловим будинком.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 зазначав, що його матір не може бути одноосібним власником спірного будинку так як він з нею прийняли спадщину у вигляді будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 в рівних частках.

З матеріалів справи вбачається, що спадщина відкрилась у 1969 році, тобто до 1 січня 2004 року, тому правовідносини сторін урегульовані нормами ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06> 1963 року.

Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06> 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st529> при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st548> передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно ст. 549 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st549> для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно із п. 183 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріальними конторами Української РСР (яка діяла на час виниклих правовідносин) доказом фактичного вступу спадкоємця в управління спадковим майном може бути довідка про це місцевих органів влади, ухвала суду або відмітка в паспорті про постійне проживання в спадковому будинку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 з 10 грудня 1968 року, що підтверджується копією паспорта останнього (а.с. 11, т. 1).

Крім того, відповідно до довідки № 2018 від 15 жовтня 2001 року, яка була видана Усатівською сільською радою Біляївського району Одеської області, ОСОБА_3 проживає та прописаний в будинку АДРЕСА_1 з 1968 року (а.с. 12, т. 1)

Тобто, ОСОБА_3 є таким, що прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а відтак прийнята спадщина на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st548> належить йому з моменту відкриття спадщини - з ІНФОРМАЦІЯ_1.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що останній звертався з заявою про відмову від спадщини.

При цьому слід відмітити, що не можна пов'язувати збереження або втрату набутого спадкодавцем права власності на спадкове майно з фактом отримання чи неотримання ним свідоцтва про право на спадщину, у той час як свідоцтво є лише документальним підтвердженням цього права

(ст. 560 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st560>).

За таких обставин не можна погодитися з висновком апеляційного суду по те, що позивач не вчинив жодних дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_5

Рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі з наступних підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав доведеним, що ОСОБА_3 міг дізнатися про порушення свого права у 2001 році, проте зазначений ним висновок не підтверджується доказами та є припущеннями, що в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

При цьому місцевий суд у своєму рішенні не зазначив, чим спростовуються доводи позивача про його обізнаність у порушенні права саме в 2013 році.

Крім того, суд першої інстанції не з'ясував коло осіб, права та інтереси яких рішення стосується, зокрема не вирішив питання про залучення ОСОБА_8 до участі у розгляді справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2006 року ОСОБА_4 подарувала спірний будинок ОСОБА_8 Даний договір дарування посвідчений нотаріально та зареєстрований у реєстрі.

Рішенням Усатівської сільської ради від 12 грудня 2006 року, яке було змінено рішенням сільської ради від 8 жовтня 2010 року,

ОСОБА_8 передано у власність земельну ділянку у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, а 4 жовтня 2011 року останній отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

Отже вирішення даного спору впливає на права ОСОБА_8

Викладене свідчить, що при вирішенні спору судами не вірно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального закону, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 9 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:В.С. Висоцька

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана