Справа № 742/4609/14 Провадження № 22-ц/795/1423/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції - Павлов В. Г. Доповідач - Скрипка А. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки А.А.
суддів:Лакізи Г.П., Шевченка В.М.
при секретарі:Саповець Л.С.
за участю:ОСОБА_5, ОСОБА_6, їх представника - ОСОБА_7, ОСОБА_8, його представника - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 до ОСОБА_8, Прилуцької міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и в:

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03.12.2014 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 до ОСОБА_8, Прилуцької міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 просять скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 03.12.2014 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову. Доводи апеляційної скраги зазначають, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права. Апелянти вказують, що у 2013 році при обмірі їх земельної ділянки з використанням технічних засобів по АДРЕСА_1 було встановлено, що фактичний розмір ділянки становить 593 кв.м. замість виділених у 1967 році 600 кв.м. При цьому апелянти зазначають, що зменшення площі земельної ділянки відбулось внаслідок неправильно встановленої відповідачем ОСОБА_8 огорожі. Апелянти стверджують, що суд першої інстанції безпідставно послався на інформаційну довідку від 24.10.2014року, видану управлінням Держземагенства у Прилуцькому районі Чернігівської області про відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку позивачів. Апелянти вказують, що такі документи, як договір № 40 про надання їх спадкодавцю в безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку в 1967 році земельної ділянки розміром 600 кв.м, акт виносу меж в натурі, суду були представлені, і вказані документи зберігають свою чинність до переоформлення у встановленому порядку права власності або права оренди земельної ділянки без обмеження будь-яким строком. Також апелянти не погоджуються з висновком суду першої інстанції відносно того, що наявні спадкові відносини щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1, оскільки суб'єктом земельних правовідносин ОСОБА_8 став у 1992 році, коли було укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки, а не внаслідок спадкування. Апелянти вважають, що суд першої інстанції безпідставно не надав відповідної оцінки висновку експерта, який міститься в матеріалах справи, оскільки, на думку апелянтів, вказаний висновок підтверджує обґрунтованість заявлених ними позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2015року скасовано рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12.03.2015року, яким було скасовано рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03.12.2014року та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 227-229, том 1).

Відповідно до приписів ч.4 статті 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_10, представник Прилуцької міської ради, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.11, 247, 250 том1), не з'явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів статті 308 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - залишенню без змін.

Апеляційний суд погоджується з вірним по суті висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог заявленого позову, оскільки вказаний висновок суду першої інстанції узгоджується з нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини та фактичними обставинами справи.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції нормам матеріального права та фактичним обставинам справи не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В ході судового розгляду даної справи встановлено і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що позивачі є співвласниками будинку, розташованого по АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_8 є власником будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1. Земельні ділянки, якими користуються сторони, межують між собою.

10.06.1967року з ОСОБА_11(спадкодавець) було укладено договір №40 про надання в безстрокове користування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, розміром 600 кв.м для будівництва індивідуального жилого будинку ( а.с.14-15, том 1).

Рішенням Прилуцької міської ради від 28.05.1992року відповідачу ОСОБА_8 було виділено для будівництва жилого будинку земельну ділянку площею 600 кв.м.

На підставі вказаного рішення між Прилуцькою міською радою та ОСОБА_8 16.06.1992 року було укладено договір про надання ОСОБА_8 в безстрокове користування земельної ділянки площею 600 кв.м для будівництва будинку.

Рішенням Прилуцької міської ради від 29.12.2011 року ОСОБА_8 було наданий дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Рішенням Прилуцької міської ради від 22.03.2012 року ОСОБА_8 було передано у власність земельну ділянку площею 606 кв.м, яка раніше була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а.с.20, том 1).

На підставі даного рішення ОСОБА_8 19.10.2012 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0606 га за адресою: АДРЕСА_1.

Як вбачається із заявленого позову, позивачі посилаються на ту обставину, що відповідачем було порушено порядок набуття у власність земельної ділянки, внаслідок чого ОСОБА_8 приватизував частину земельної ділянки, яка перебуває в користуванні позивачів, оскільки ОСОБА_8 здійснено приватизацію земельної ділянки площею 606 кв.м, а не 600 кв.м, які перебували у його користуванні на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 16.06.1992 року.

З даного приводу необхідно зазначити наступне.

Відповідно до приписів статті 116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Згідно ч.1,ч.2 статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Виходячи з правового аналізу статті 125 ЗК України, право власності та право користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно зі статтею 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а)визнання прав; б)відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в)визнання угоди недійсною; г)визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г') відшкодування заподіяних збитків; д)застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ч.1 статті 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права;особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч. 1 статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.11,п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 ''Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ'', розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

При цьому, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що з 1 січня 2002 року відповідно до статті 125 ЗК України право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 року, - у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 року № 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Виходячи з аналізу вказаних норм права, при ухваленні судами рішень у справах, що стосуються визнання незаконними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про передачу у власність або користування земельних ділянок, з'ясуванню підлягають обставини правомірності передачі землі громадянам, зокрема, на якій підставі та чи інша земельна ділянка передається у власність або у користування особі, та чи не буде порушувати передача земельної ділянки законні права та інтереси інших осіб.

Відповідно до приписів ч.1,ч.4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що позивачами не представлено належних та допустимих доказів в розумінні статті 60 ЦПК України відносно того, що саме частина спірної земельної ділянки до передачі її у власність відповідачу ОСОБА_8 у встановленому законом порядку надавалась позивачам.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення прав позивачів стосовно частини земельної ділянки, переданої у власність відповідачу ОСОБА_8, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що саме частина спірної земельної ділянки до передачі її у власність відповідачу у встановленому законом порядку надавалась позивачам. При цьому необхідно зазначити, що відповідно до приписів ч. 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В доводах апеляційної скарги апелянти стверджують, що 10.06.1967 року з ОСОБА_11(спадкодавець) було укладено договір №40 про надання ОСОБА_11 в безстрокове користування земельної ділянки розміром 600 кв.м для будівництва індивідуального жилого будинку, також мається акт про відведення в натурі вказаної земельної ділянки від 08.06.1967року, і вказані документи зберігають свою чинність до переоформлення у встановленому порядку права власності або права оренди земельної ділянки без обмеження будь-яким строком. Також апелянти стверджують, що саме спірна земельна ділянка входила до складу загального розміру земельної ділянки площею 600 кв.м, яка була передана позивачам у користування. Вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, як це передбачено приписами статті 60 ЦПК України, про одержання позивачами документа, який посвідчує їх право постійного користування або право власності, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 600кв.м у встановленому законом порядку. Згідно даних довідки управління Держземагенства у Прилуцькому районі Чернігівської області від 24.10.2014року № 6016/02-08 (а.с.88, том 1), відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1; згідно книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди станом на 31.12.2012року, земельна ділянка за вказаною адресою у власності або у користуванні не зареєстрована. Суд першої інстанції при розгляді даної справи по суті обгрунтовано прийшов до висновку, що твердження позивачів про те, що саме з їх земельної ділянки було вилучено 6 кв.м та надано відповідачу з порушенням встановленого законом порядку, є безпідставними, оскільки вказані твердження позивачів не ґрунтуються на відповідних доказах у справі.

Приймаючи до уваги наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволенні вимог заявленого позову про:- визнання недійсними п. 1.11 рішення 28 сесії 6 скликання Прилуцької міської ради від 22.03.2012 року про передачу ОСОБА_8 у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 та державного акту про право власності на зазначену земельну ділянку, виданого 19.10.2012 року на ім'я ОСОБА_8;-зобов'язання відповідача ОСОБА_8 демонтувати огорожу між земельними ділянками по АДРЕСА_1 таАДРЕСА_2 та перенести її розташування між межовими знаками в точках Б та Г, як зазначено в абрисі додатку № 2 до висновку експерта.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції необґрунтовано при вирішенні даного спору по суті не прийнято до уваги висновок №С-316 від 13.11.2014року проведеної по справі судової експертизи, також не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення суду першої інстанції. Оскільки відповідно до приписів статті 66 ЦПК України, висновок експерта є одним із видів доказів. При цьому відповідно до ч.2 статті 212 ЦПК України, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Як вбачається з оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, відобразивши результати оцінки доказів в рішенні, з наведенням відповідних мотивів їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на основі з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: