У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів: Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,
Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 23 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 10 березня 2009 року між ним та ОСОБА_8 укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передав ОСОБА_8 у позику 170 тис. грн з терміном повернення до 10 травня 2009 року. У визначений договором строк ОСОБА_8 повернув лише частину боргу - 20 тис. грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 червня 2009 року з ОСОБА_8 на користь позивача стягнуто 150 тис. грн на погашення боргу за договором позики.

У подальшому дружина боржника - ОСОБА_9., 12 серпня 2009 року надала розписку, якою визнала суму боргу і зобов'язалася погасити борг з 15 % надбавкою протягом року.

Просив стягнути з ОСОБА_9. 277 502 грн боргу, з якого: заборгованість за договором позики - 150 тис. грн; збитки, завдані неналежним виконанням договору позики, - 127 502 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 23 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

Відмовляючи у задоволення позову, суди керувалися тим, що надання відповідачкою як дружиною згоди на укладення договору не покладає на неї солідарного обов'язку з боржником і вона не може відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_8 як відповідача. Крім того, підстави для повторного стягнення на користь позивача спірної суми позики, яка вже була стягнута у повному обсязі з боржника ОСОБА_8 рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 червня 2009 року, відсутні.

Із такими висновками судів погодитися не можна з огляду на таке.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом не дотримано.

Судами встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебували у шлюбі до 05 червня 2009 року (а. с. 152).

На підставі договору позики від 10 березня 2009 року ОСОБА_6 передав ОСОБА_8 у позику 170 тис. грн з терміном повернення до 10 травня 2009 року. Метою надання позики у договорі вказано: для організації бізнесу. Згідно з п. 9 договору позики у разі невиконання зобов'язань позичальник передасть у власність кредитора квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 6, 7).

У зв'язку з тим, що ОСОБА_8 виконав свої зобов'язання за договором частково, а саме повернув борг лише у розмірі 20 тис. грн, 25 травня 2009 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про виконання договору позики.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2009 року заяву ОСОБА_6 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 9).

26 травня 2009 року ОСОБА_8 склав розписку, якою зобов'язався повернути ОСОБА_6 борг у розмірі 150 тис. грн після продажу квартири (а. с. 114).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 червня 2009 року стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 150 тис. грн боргу за договором позики від 10 березня 2009 року (а. с. 8).

Згідно з розпискою від 12 серпня 2009 року ОСОБА_9 взяла у борг у ОСОБА_10 через ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 20 тис. доларів США на погашення заборгованості у розмірі 150 тис. грн, що виникла за раніше взятими зобов'язаннями з 12 травня 2008 року. Суму боргу ОСОБА_9 зобов'язалася повернути протягом одного року з 15 % надбавкою (а. с. 115).

Згідно з розпискою від 07 грудня 2009 року ОСОБА_9 зобов'язалася погасити заборгованість, що виникла на підставі рішення суду від 25 травня 2009 року у розмірі 160 тис. грн, до 12 вересня 2010 року (а. с. 113).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, − незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Відмовляючи у позові апеляційний суд вважав, що розписки від 12 серпня та 07 грудня 2009 року не створюють для ОСОБА_9 солідарного обов'язку повернути позику за договором позики, укладеним її чоловіком, і не можуть бути достатнім доказом для покладання на неї обов'язку з виплати вже стягнутого судовим рішенням боргу за договором позики.

Разом з тим ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не врахували, що зазначені розписки складені відповідачкою вже після ухвалення рішення суду від 09 червня 2009 року про стягнення з ОСОБА_8 боргу і ОСОБА_9. взяла на себе обов'язок з виконання зобов'язання щодо повернення грошових коштів у розмірі 20 тис. доларів США, які взяла у борг у ОСОБА_10 з метою погашення заборгованості у розмірі 150 тис. грн. за іншим зобов'язанням, що виникло на підставі договору позики, укладеного її чоловіком з позивачем. При цьому відповідачка взяла на себе зобов'язання повернути борг з 15 % надбавкою. Тобто у даному випадку мають місце інші платежі.

Щодо зобов'язань відповідачки за розпискою від 07 грудня 2009 року, то з оригіналу цієї розписки вбачається, що ОСОБА_9 зобов'язалася погасити заборгованість у розмірі 160 тис. грн, що виникла на підставі рішення суду.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що 10 грудня 2009 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зверталися до суду із заявою про скасування запобіжного заходу на забезпечення позову, а саме - зняття арешту з квартири АДРЕСА_1, у якій зазначали, що рішенням суду від 09 червня 2009 року стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 борг за договором позики і судове рішення виконано у значній мірі, проте для повного його виконання заявникам необхідно провести перереєстрацію вказаної квартири (а. с. 155).

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 грудня 2009 року скасовано накладений ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2009 року арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Вказані в ухвалі обставини в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України є преюдиційними та доказуванню не підлягають.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області від 25 грудня 2013 року виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 150 тис. грн повернуто стягувачу у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення (а. с. 16).

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

При розгляді справи суди не врахували, що з рішення суду від 09 червня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 виникло грошове зобов'язання. На виконання вказаного грошового зобов'язання ОСОБА_9 у розписках від 12 серпня та 07 грудня 2009 року фактично брала на себе зобов'язання виконати перед ОСОБА_6 обов'язок ОСОБА_8 з повернення 150 тис. грн боргу та 15 % надбавку за рік.

Разом з тим суди не встановили фактичних обставин, не з'ясували, які правовідносини виникли між сторонами, та не застосували норм, які ці правовідносини регулюють, у зв'язку з чим судові рішення мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 23 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.А. Горелкіна
Судді: Є.П. Євграфова
Ю.Г. Іваненко
Т.О. Писана
О.М. Ситнік