У Х В А Л А

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Амеліна В. І., Остапчука Д. О.,

Гончара В. П., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Сарненської міської ради Рівненської області, ОСОБА_4 про визнання недійсними рішень міської ради, державних актів на право власності на земельні ділянки, відновлення попереднього стану земельних ділянок, звільнення земельних ділянок, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 06 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Сарненської міської ради Рівненської області, ОСОБА_4, у якому просила визнати недійсним рішення Сарненської міської ради Рівненської області від 16 листопада 2012 року № 954 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_4 по вул. Українській, 5 у м. Сарни площею 0,1 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і площею 0,0203 га для індивідуального садівництва»; визнати недійсними державні акти на право власності на вказані земельні ділянки, видані на ім'я ОСОБА_4; відновити попередній стан земельних ділянок, який існував до порушення її прав, шляхом знесення за власний рахунок спорудженого по всій довжині між її жилим будинком по вул. Українській, 7 та жилим будинок ОСОБА_4 паркана; зобов'язати ОСОБА_4 звільнити неправомірно зайняту її частину земельної ділянки площею 0,0193 га на відстань відповідно до запропонованої схеми висновку судової земельно-технічної експертизи; визнати частково недійсним договір відчуження жилого будинку АДРЕСА_1 в частині відчуження земельних ділянок; скасувати внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно записи про право власності набувача за договором відчуження на земельні ділянки; витребувати спірні земельні ділянки із чужого незаконного володіння особи, якій ОСОБА_4 було їх відчужено.

Посилалась на те, що оскаржуваним рішенням Сарненської міської ради Рівненської області було фактично зменшено розміри її земельної ділянки, оскільки згідно із даними технічного паспорта, відстань від її будинку до межі суміжного землекористування, власником якого є ОСОБА_4, становить 1,5 м, тоді як внаслідок зведення відповідачкою огорожі відповідно до дозволу міської ради ця відстань зменшилась до 90 см. Крім того, у даних кадастрової книги м. Сарни зазначено, що ОСОБА_4 було передано земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 11,75 га, тоді як оскаржуваним рішенням міської ради їй була передана земельна ділянка загальною площею 12,03 га.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 24 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 06 травня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивач у суді не довела обставин, на які посилалась на обґрунтування своїх вимог.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є суміжними землекористувачами земельних ділянок по АДРЕСА_1 і НОМЕР_1 у м. Сарни.

Рішенням Сарненської міської ради Рівненської області від 16 листопада 2012 року № 954 передано безоплатно у власність ОСОБА_4 земельні ділянки по АДРЕСА_1, площею 0,1 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і площею 0,0203 га - для індивідуального садівництва, та затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на вказані земельні ділянки.

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 95 ЗК України землекористувачі мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди, а п. «г» ч. 1 ст. 96 ЗК України встановлено обов'язок не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно з ч. 1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Згідно зі ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Підпунктом 3.25 Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44 (далі - ДБН 360-92**), встановлено, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_3 посилалась на те, що внаслідок передачі оспорюваним рішенням Сарненської міської ради Рівненської області у власність ОСОБА_4 спірних земельних ділянок, остання порушила межові знаки земельних ділянок, побудувала на ній паркан з порушенням приписів ДБН 360-92**, внаслідок чого зменшилась площа земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивача.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суди виходили із того, що позивач не довела, що розмір її земельної ділянки зменшився внаслідок передачі у приватну власність земельної ділянки відповідачу, а докази, якими позивач обґрунтовує вимоги, не можуть бути підставою для відновлення меж суміжних земельних ділянок.

З такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до п. 6.1 розділу ІІ Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, до основних завдань земельно-технічної експертизи належить: визначення фактичного землекористування земельними ділянками, а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо); визначення відповідності фактичного розташування будівель, споруд та інших об'єктів відносно меж земельних ділянок їх розташуванню у відповідній технічній документації; визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки; визначення можливості розподілу (порядку користування) земельними ділянками, розробка варіантів їх розподілу (порядку користування); визначення можливих варіантів підходу та проїзду до земельних ділянок, встановлення земельного сервітуту.

Передбачене ст. ст. 10, 27, ч. 1 ст. 143 ЦПК України право сторін на подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості щодо обставин, які мають значення для вирішення справи, кореспондується з обов'язком суду сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що в суді першої та апеляційної інстанцій позивач заявляв клопотання про проведення земельно-технічної експертизи (а. с. 118, 148), у той же час на порушення приписів ст. ст. 10, 27, ч. 1 ст. 143 ЦПК України ці клопотання судами залишені без задоволення у зв'язку з відсутністю у позивача правоустановчих документів на земельну ділянку і встановлення меж її користування.

У той же час суди не звернули уваги на те, що предметом позову є захист порушеного права користування належною позивачу земельною ділянкою шляхом усунення будь-яких порушень її прав та відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення їх прав, яке в силу вимог п. б ч. 3 ст. 152 ЗК України підлягає захисту в судовому порядку.

Крім того, суди не дали будь-якої оцінки доводам позивача про те, що відстань від збудованого відповідачем паркану до належного на праві власності її будинку менше 1 м, що є порушенням п. 3.25 ДБН 360-92**.

Будь-які висновки з цього приводу у судових рішеннях відсутні.

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 06 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. І. Амелін

В. П. Гончар

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко