Справа № 2 3996/13
Провадження № 2/522/7104/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року Приморський районний суд міста Одеси

у складі : головуючого - судді Ільченко Н.А.

при секретарі Довгань Ж.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Одесміськелектротранс» Одеської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про проведення перерахунку заробітної плати, виплату недоплаченої заробітної плати, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відновлення записів в трудовій книжці та відшкодування витрат, повязаних з орендою житла,

ВСТАНОВИВ :

В червні 2008 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КП «Одесміськелектротранс» Одеської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про проведення перерахунку заробітної плати, виплату недоплаченої заробітної плати, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відновлення записів в трудовій книжці та відшкодування витрат, повязаних з орендою житла.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що, по-перше, з 1975 р. по 1981 р. працювала в Одеському трамвайно-тролейбусному управлінні, правонаступником якого є КП «Одесміськелектротранс» Одеської міської ради, водієм тролейбуса й протягом усього цього часу їй недоплачували заробітну плату більш ніж в два рази, в результаті чого недоплата з урахуванням індексу інфляції становить 175000,00 грн. ; по-друге, відповідач не відобразив в її трудовій книжці записи про переводи на інші посади в звязку з погіршенням стану її здоровя; по-третє, з 14.12.1984 р. вона знаходилася у відпустці, а коли вийшла на роботу 05.01.1985 р., то зясувалося, що відповідач, без її згоди, звільнив її по п. 2 ст. 40 КЗпП УРСР (внаслідок невідповідності працівника займаній посаді в звязку з переходом на інвалідність 3-ї групи) з 05.01.1985 р.; по-четверте, через незаконне звільнення вона не змогла знайти іншу рівноцінну роботу, тому в період з 1985 р. по 2001 р. втратила заробітну плату, розмір якої, з урахуванням індексу інфляції, становить 205000,00 грн.; і, по-пяте, незаконно звільнивши її, відповідач також виключив її з квартирного обліку, внаслідок чого в період з 1976 р. по 1988 р. вона мусила орендувати житло, за яке, з урахуванням індексу інфляції, витратила 60000,00 грн.

В судовому засіданні позивач підтримала позов, а представник відповідача ОСОБА_4 не визнав позов та просив відмовити у задоволенні позову в частині вимог позивача про проведення перерахунку заробітної плати та виплату недоплаченої заробітної плати - в звязку з недоведеністю, а в частині вимог про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування витрат, повязаних з орендою житла, та відновлення записів в трудовій книжці в звязку з недоведеністю та пропуском строку звернення до суду з цими вимогами.

Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з трудової книжки позивача, з 30.09.1975 року по 05.01.1985 року вона працювала в Одеському трамвайно-тролейбусному управлінні (далі ОТТУ), правонаступником якого є КП «Одесміськелектротранс» Одеської міської ради, на різних посадах.

Згідно з наказом ОТТУ № 207/к від 02.04.1985 року позивача було звільнено по п. 2 ст. 40 КЗпП УРСР (за виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоровя, що перешкоджає продовженню роботи, і переходом на інвалідність 3-ї групи) з 05.01.1985 року, з дотриманням вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП УРСР, тобто звільнення позивача проведено за попередньою згодою органу профспілкової організації, членом якого була позивач, що підтверджується випискою з протоколу засідання президії профспілки ОТТУ № 12 від 21.03.1985 р.

Позивач не обґрунтувала свої вимоги щодо її незаконного звільнення, тобто не зазначила в чому полягає незаконність її звільнення, а судом не встановлено обставин, які б свідчили про незаконність звільнення позивача.

Також позивач не надала суду доказів на підтвердження своїх доводів щодо того, що протягом усього часу її роботи в ОТТУ їй недоплачували заробітну плату більш ніж в два рази, як цього вимагає ст. 60 ЦПК України.

В ході судового розгляду даної справи позивач пояснила в суді, що трудову книжку з записом про звільнення отримала в грудні 1985 року, коли виявилося, що в її трудовій книжці не відображені усі записи щодо посад, які вона займала під час роботи в ОТТУ.

При порівнянні записів, які містяться у трудовій книжці позивача, та інформації, яка міститься у наданій суду відповідачем архівній довідці від 05.09.2003 р. № 010/11-181, судом установлено, що в трудовій книжці позивача не відображено наступні записи :

-про присвоєння кваліфікації водія тролейбуса 3-го класу з 23.04.1976 р. згідно наказу № 100/к від 23.04.1976 р.;

-про переведення на полегшену працю слюсарем-ремонтником 1-го розряду за висновком ЛКК в звязку з вагітністю з 22.03.1977 р. згідно наказу № 26/ос від 21.03.1977 р.;

-про переведення водієм тролейбусу 3-го класу з 02.11.1978 р. згідно наказу № 126/ос від 27.11.1978 р. ;

-про переведення мийником прибиральником рухомого складу 1-го розряду в цех профілактичних ремонтів з 03.10.1980 р. згідно наказу № 96/ос від 08.10.1980 р ;

-про переведення на полегшену працю продавцем з продажу абонементних талонів і білетів за висновком ЛКК з 23.12.1980 р. по 04.01.1981 р. згідно наказу № 116/ос від 22.12.1980 р. ;

-про переведення вахтером гуртожитку № 8 на неповний робочий день з 14.12.1984 р. згідно наказу № 812 від 13.12.1984 р.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Позивач не зазначила причину пропуску нею строків звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відновлення записів в трудовій книжці, а також не зверталася до суду з питання щодо поновлення цих строків.

З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач пропустила строк звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відновлення записів в трудовій книжці, але враховуючи, що позивач не довела в суді свої вимоги в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому суд вважає, що в цій частині вимог позивачу слід відмовити за їх недоведеністю, а в частині вимоги про відновлення записів в трудовій книжці слід відмовити в звязку з пропуском строку звернення до суду.

Щодо позовних вимог позивача в частині перерахунку заробітної плати та виплати недоплаченої заробітної плати за період з 1976 року по 1981 рік, то в задоволені цих вимог слід відмовити за їх недоведеністю.

Крім того, судом установлено, що з 03.07.1980 року позивач перебувала на квартирному обліку в ОТТУ складом сімї з двох осіб вона та її син, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після звільнення позивача з ОТТУ з 05.01.1985 р. відповідно наказу № 207/к від 02.04.1985 р., на спільному засіданні профспілки та адміністрації ОТТУ 06.02.1986 р. (протокол № 30) було прийняте рішення про зняття позивача з квартирного обліку в ОТТУ з передачею документів квартирного обліку за місцем проживання позивача в Малиновський райвиконком м. Одеси, але незважаючи на це адміністрація ОТТУ не передала до Малиновського райвиконкому м. Одеси облікову справу гр. ОСОБА_1 для взяття її на облік за місцем проживання, в звязку з тим, що ця облікова справа була втрачена.

В звязку з наведеним позивач вимагає стягнути з відповідача 60000,00 грн., які вона витратила на оренду житла в період з 1976 р. по 1988 р.

Згідно ст. 71 ЦК УРСР (1963р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушене (позовна давність), встановлюється в три роки.

Позивач не вказала причину пропуску нею строку звернення до суду з вимогою про відшкодування витрат, повязаних з орендою житла, та не зверталася до суду з питання щодо поновлення цього строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР (1963р.) сплив позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, позивач не надала суду доказів на підтвердження того факту, що в період з 1976 р. по 1988 р. вона орендувала житло, а також доказів щодо розміру грошових коштів, які вона витрачала на оренду житла, як цього вимагає ст. 60 ЦПК України.

Відтак, у задоволені позовних вимог позивача в частині вимог про відшкодування витрат, повязаних з орендою житла, слід відмовити в звязку з недоведеністю цих вимог.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. 233 КЗпП України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення складено 13 листопада 2015 року.

Суддя Н.А. Ільченко

10.11.2015