Провадження № 2/331/2006/15
(№ 331/7625/15-ц)
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Мінасова В.В., при секретарі Федорович Ю.Г., розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП Запорізький облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги про стягнення відповідальності за порушення грошового зобов'язання,-

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що рішенням Жовтневого районного суду 06.05.2015 року з відповідача стягнуто на її користь суму заборгованості за звітами про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт у сумі 89817,39 грн. Рішення набрало чинності, але відповідачем не виконане. Тому просить стягнути з відповідача 3% річних 3964,27 грн. та інфляційні втрати за період з часу звільнення з роботи 17 квітня 2014 року по 05 жовтня 2015 року у сумі 55776,6 грн.

В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягає на підставах, викладених в ньому. Пояснив, що вказані суми не є сумами розрахунку при звільненні, тобто випливають не з трудових, а з цивільно-правових відносин.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що положення ст. 625 ЦК України не застосовуються до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Тому просить у позові відмовити.

Вивчивши докази по справі, суд вважає позов таким, що позов не підлягає частковому виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду 06.05.2015 року з ДП Запорізький облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги стягнуто на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за звітами про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт у сумі 89817,39 грн. Судом при цьому встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді начальника філії «Якимівський райавтодор» ДП Запорізький облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги. Спір вирішено на підставі положень КЗпП України.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02.09.2015 року рішення суду залишено без змін.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, на яку посилається позивач, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою 21 травня 2014 р. у справі № 6-43цс14: «Відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 р. № 108/95-ВР «Про оплату праці», Закону України від 19 жовтня 2000 р. № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» та Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. № 1427 (зі змінами), компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсується присуджена за рішенням суду сума заробітної плати за роботу у вихідні дні, якщо ці умови настали у звязку з несвоєчасним виконанням судового рішення.

Установлена ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобовязання не застосовується до трудових відносин, які виникли у звязку із затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права».

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «;Про індексацію грошових доходів населення», «;Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Суд не приймає твердження позивача про те, що спірні правовідносини не є трудовими, оскільки це суми не заробітної плати, а суми видані на відрядження або під звіт, так як позивач перебував з відповідачем саме у трудових відносинах і вказані суми входять до сум оплати праці та повинні були бути видані при проведені розрахунку при звільнені.

Тому суд вважає, що до вказаних правовідносин положення ч.2 ст. 625 ЦК України не підлягають застосуванню, через що у позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 208, 212-215ЦПК України, ст. 625 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП Запорізький облавтодор ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги про стягнення відповідальності за порушення грошового зобов'язання відмовити.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Запорізької області на протязі десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.В. Мінасов