АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

Справа №757/2649/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10943/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 листопада 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Шкоріної О.І.,

суддів: Борисової О.В., Рейнарт І.М.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю : представника позивача - БережноїН.В.

відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційними скаргами Державного підприємства «ЕКО» та ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 9 липня 2015 року у справі за позовом Державного підприємства «ЕКО» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року позивач ДП «ЕКО» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 8632 грн. 78 коп., посилаючись на те, що підприємство є постачальником житлово-комунальних послуг, споживачем яких є ОСОБА_4, яка є власником квартири АДРЕСА_1 та користується житлово-комунальними послугами, які надає позивач.

Відповідач не повністю сплачує плату за комунальні послуги, у зв'язку з чим з 2006 року утворилась заборгованість, суму якої просив стягнути позивач .

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 9 липня 2015 року задоволені частково позовні вимоги та стягнуто з ОСОБА_4 на корист ДП «Еко» заборгованість в сумі 5500 грн.59 коп., 3 % річних в сумі 394 грн.06 коп., судові витрати в розмірі 243 грн.60 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ДП «Еко» подало до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права. Зокрема зазначив, що суд першої інстанції безпідставно застосував строки позовної давності.

В свою чергу ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким в позові відмовити. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначає, що послуги позивачем в повному обсязі їй не надавались у зв'язку з чим вона зверталася з заявами, але відповіді не отримувала. Крім того, зазначає, що суд не звернув уваги на необґрунтоване нарахування оплати за гарячу та холодну воду, в рішенні суду відсутній розрахунок заборгованості.

В судовому засіданні представник ДП «Еко» - Бережна Н.В. апеляційну скаргу позивача підтримала і просила її задовольнити, проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 заперечувала і просила її відхилити.

ОСОБА_4 свою апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити, апеляційну скаргу ДП «Еко» відхилити.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга ДП «Еко» підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_4 відхиленню, з наступних підстав.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1. Будинок АДРЕСА_1 знаходиться на обліку та обслуговуванні ДП «Еко».

Станом на 1 листопада 2014 року ОСОБА_5 має заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг в розмірі 8632 грн.78 коп. за період з 2006 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач свої зобов'язання по оплаті житлово-комунальних послуг виконує не в повному обсязі у зв'язку з чим з 2006 року утворилася заборгованість, розмір якої станом на 1 листопада 2014 року складає 8632 грн.78 коп. Але врахувавши встановлений законом строк позовної давності, суд першої інстанції вважав, що до стягнення з відповідача підлягає заборгованість в сумі 5500 грн.59 коп. за період з 1 грудня 2012 року по 1 грудня 2014 року та три проценти річних в сумі 394 грн.06 коп.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим - рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов'язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг та обов'язком оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов'язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, оскільки за п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», підпунктом 1 пункту 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними (постанова Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13).

Судом установлено, що ОСОБА_4 у спірний період користувалася житлово-комунальними послугами, які надавались обслуговуючою організацією ДП «Еко», зокрема, послугами з утримання будинку та прибудинкової території, опалення постачання гарячої, холодної води, водовідведення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо не надання позивачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території або надання їх неналежної якості, у зв'язку з чим вона неодноразово зверталася до ЛП «Еко» з листами-претензіями, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 3 статті 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акту-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо, акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_4 зверталася до ДП «Еко» з листами від 22 січня 2010 року, 31 серпня 2011 року, 14 лютого 2012 року, 11 листопада 2014 року, але жодних актів - претензій в ці періоди не складалось.

Саме по собі звернення ОСОБА_4 до обслуговуючої організації без складання актів-претензій не може бути підставою для звільнення споживача житлово-комунальних послуг від його обов'язку по їх оплаті.

В правовій позиції, що висловлена Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України, при розгляді справи № 6-6цс13, Верховний Суд України зазначив, що законодавством не передбачено звільнення споживача від сплати за отримані послуги у випадку ненадання окремих житлово-комунальних послуг.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості застосованих ДП «Еко» тарифів на утримання будинку та прибудинкової території колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до ст..13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з у тримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відході тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/ тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/ тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Ціни/ тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються та затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до пп 2 п. «а» ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідних територіальних громад, погодження в установленому порядку цих питань з підприємствами, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем застосовані тарифи, які затверджені розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ) від 31 жовтня 2006 року № 1574, № 1785 від 15 грудня 2006 року, ) № 518 від 1 червня 2009 року, № 979 від 31 серпня 2009 року. Дія розпорядження № 979 від 31 серпня 2009 року була подовжена розпорядженнями №1141 від 30 вересня 2009 року, № 1193 від 15 жовтня 2009 року, №1335 від 30 листопада 2009 року, № 1350 від 4 грудня 2009 року, № 114 від 2 березня 2010 року, з лютого 2011 року позивачем застосовувався тариф на підставі розпорядження № 1164 від 24 грудня 2010 року в сумі 3 грн.94 коп. за 1 кв.м. ( а.с.14-18)..

Виходячи із затверджених тарифів та загальної площі квартири НОМЕР_1, власником якої є ОСОБА_4, при нарахуванні плати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, колегія суддів вважає доведеним суму заборгованості відповідача за період з листопада 2006 року по жовтень 2014 року за експлуатаційні витрати.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо необґрунтованого нарахування суми до сплати за використання гарячої та холодної води колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем нараховувалась плата за споживання відповідачем холодно та гарячої води, як споживачу, в квартирі якої не встановлені лічильники, на підставі тарифів, затверджених розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ).

За таких обставин колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про доведеність суми заборгованості ОСОБА_4 по оплаті за житлово-комунальні послуги та експлуатаційні витрати в розмірі 8 632 грн. 78 коп. за період з листопада 2006 року по жовтень 2014 року.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував строки позовної давності і дійшов висновку, що до стягнення підлягає сума в розмірі 5500 грн. 59 коп. за період з 1 грудня 2012 року по 1 грудня 2014 року, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч.1,2 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Як убачається з наданого розрахунку і не заперечується відповідачем, ОСОБА_4 у вересні 2009 року сплатила за житлово-комунальні послуги та експлуатаційні витрати 1500 грн. при нарахуванні у цей місяць 405 грн.82 коп., у травні 2011 року 1070 грн. при нарахуванні у цьому місяці 598 грн.38 коп., у червні 2014 року 4000 грн. при нарахуванні 586 грн.20 коп.

Отже, оплата ОСОБА_4 житлово-комунальних послуг та експлуатаційних витрат в розмірі, який значно перевищує розмір нарахувань в тому ж місяці, дає підстави вважати, що споживач визнавала свій борг перед ДП «Еко».

За таких обставин, у суду першої інстанції не було законних підстав для застосування ч.4 ст.267 ЦК України, а тому доводи апеляційної скарги ДП «Еко» заслуговують на увагу колегії суддів і є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно ухвалив рішення про стягнення на 3 % річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем ДП «Еко» вимоги про стягнення з ОСОБА_4 трьох процентів річних за прострочення грошового зобов'язання не заявлялися.

За таких обставин вважати обґрунтованими висновки суду першої інстанції немає підстав.

А тому рішення Печерського районного суду м.Києва від 9 липня 2015 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу державного підприємства «ЕКО» - задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 9 липня 2015 року - скасувати і ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ДП «ЕКО» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в сумі 8632 грн.78 коп. основного боргу, витрати пов'язані з оплатою судового збору в сумі 243 грн.60 коп. , а всього 8876 грн.38 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: