АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7316/15 Справа № 204/3384/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Самсонова В. В. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Красвітної Т.П.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс-1», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшикова Христина Олександрівна, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права на спадкування нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року позивач звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_3, треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс-1», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшикова Христина Олександрівна, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права на спадкування нерухомого майна, сплативши судовий збір, відповідно до вимог чинного законодавства. Згідно до заявлених позовних вимог позивач просив, визнати недійсним заповіт ОСОБА_6, посвідчений 23.11.2009 року на користь ОСОБА_3, встановити факт шлюбних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та визнати за ним право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 частки квартири АДРЕСА_1.

У обґрунтування своїх позовних вимог вказав на ті обставини, що у 1977 році його діду ОСОБА_9 у ДП «Південмаш» була надана чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_2. У ордері на заселення значились: ОСОБА_6 (дід позивача), ОСОБА_7 (бабуся позивача) та їхні неодружені діти - ОСОБА_3, 1952 року народження (відповідач по справі) та ОСОБА_8, 1957 року народження (батько позивача). У 1981 році відповідач ОСОБА_3 одружився і став проживати разом зі своєю дружиною за місцем її проживання, але з реєстраційного обліку не знімався і користувався своєю кімнатою. В 1990 році батьки позивача зареєстрували свій шлюб і стали разом з ним проживали в цій квартирі. У 1996 році відповідач очікуючи народження дитини вимагав розподілу квартири та виділу йому 1/4 частки. Тому, вищевказана квартира була приватизована і продана, а на виручені кошти була куплена трикімнатна квартира АДРЕСА_1 для діда, бабусі та батьків позивача. Частка коштів від продажу чотирикімнатної квартири була віддана відповідачу, який використав ці кошти для купівлі разом з тещею чотирикімнатної квартири у якій проживає і дотепер. Шлюб між батьками позивача було розірвано 24.06.1996 року, а з 28.06.1996 року у квартиру вселились та зареєструвались: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 05 травня 2000 року померла бабуся позивача - ОСОБА_7, а дід продовжив проживати у спірній квартирі удвох з батьком позивача. ІНФОРМАЦІЯ_1 року, після трагічного випадку, помер батько позивача - ОСОБА_8 Позивач, у встановлений законом строк, звернувся до нотаріальної контори з питання прийняття спадщини. Саме тоді з'ясувалося, що спірна квартира зареєстрована на колишніх власників. Внаслідок смерті батька позивача сильно погіршився стан здоров'я діда, почастішали випадки неадекватної поведінки та психічного розладу. Позивач зазначав, що саме цією ситуацією скористався відповідач і примусив ОСОБА_6 написати заповіт. Крім того, відповідач не надавав можливості позивачу спілкуватись з дідом, замикав його у квартирі, а у 2012 році, дід вже перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними. Позивач вважав, що відповідач по справі, розуміючи цю ситуацію, використав її на свою користь, умовивши сторонню особу ОСОБА_10, яка не була поінформована про дійсний стан здоров'я ОСОБА_6, підписати 13.09.2012 року довіреність на вчинення відповідачем будь-яких дій з питання реєстрації права власності на квартиру. Тому, позивач вважав, що довіреність від 13.09.2012 року є недійсною, оскільки, на цей момент ОСОБА_6 не розумів значення юридичних наслідків своїх дій і не міг адекватно сприймати оточуючу реальність. На підставі зазначеної довіреності діда, яку було видано на ім'я відповідача, останній, оформив реєстрацію права власності на нерухоме майно, але витяг про державну реєстрацію не був підписаний начальником МБТІ та не має печатки установи. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 - дід позивача, помер та на момент смерті не здобув права розпоряджатися спірною квартирою. Тому, вчинення нотаріальної дії згідно заповіту на ім'я ОСОБА_3 є неправомірне. На звернення позивача до нотаріуса, йому надали роз'яснення, що відсутнє свідоцтво про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Шлюб був зареєстрований у 1952 р у Росії, а де саме - позивачу невідомо.

В ході розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги та правові підстави для їх розгляду, просив встановити факт шлюбних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 1990 року до 05 травня 2000 року, визнати за ОСОБА_2 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 частки квартири АДРЕСА_1, та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Правовими підставами в остаточному варіанті вказав ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин), ст. ст. 1218, 1226, 1266 ЦК України.

Ухвалами суду позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним заповіту ОСОБА_6, посвідченого 23.11.2009 року на користь ОСОБА_3 та визнання за ОСОБА_2 права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_6 частки квартири АДРЕСА_1 - були залишені без розгляду.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2015 року позов задоволено частково.

Встановлено факт шлюбних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 1990 року до 05 травня 2000 року.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просив рішення суду першої інстанції скасувати про відмову у задоволенні позовних вимог на ? частину квартири АДРЕСА_1та ухвалити нове рішення, оскільки вважав, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_8 - батько позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1, виданим 03.07.2009 року відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 4803 (а.с.143).

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно.

Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Позивач ОСОБА_2 є рідним сином померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2, виданим 17.04.1990 року відділом ЗАГС виконкому народних депутатів, актовий запис № 1052 (а.с.5), який у встановленому законом порядку 11 листопада 2009 року звернувся до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 946/2009.

Позива вважав, що після смерті його батька - ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилася спадщина на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, яку він, як вважає позивач, успадкував після смерті своєї матері - ОСОБА_7, яка померла ОСОБА_12 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_3, виданим 03.03.2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 401 (а.с.137).

Також, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6, який є дідусем позивача та батьком відповідача відповідно, на підставі Договору купівлі-продажу від 20.06.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Продан О.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 4971. Право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_6 в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за реєстраційним № 38006984, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 27.10.2012 року за № 36017893 (а.с.142).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_4 виданим 16.10.2013 року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 7037 (а.с.144).

Позивач, звертаючись до суду з вимогами про встановлення факту шлюбних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 1990 року до 05 травня 2000 року, про визнання за ним право на спадкування за законом після смерті його батька частки квартири АДРЕСА_1 та визнання за ним права власності на 1/4 частки вищевказаної квартири після смерті свого батька ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року виходив з того, що правовими підставами є норми ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин), тобто, що спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя його баби та діда, а його батько, як спадкоємець першої черги своїми фактичними діями прийняв у спадок та у встановлений законом строк належну йому за законом частину спірної квартири, на яку тепер позивач і претендує.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. А оскільки, сторонами у справі не заперечувалось, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі та є рідними батьками відповідача та бабусею і дідусем позивача, суд першої інстанції, у порушення встановленого законом процесуального порядку для вирішення даного питання помилково зробив висновок, що вищевказані обставини не потребують доказування, оскільки, вони визнаються та не заперечуються сторонами у справі.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд першої інстанції, з урахуванням вищевикладеного вважав, що вказаних підстав достатньо для задоволення вимог позивача в частині встановлення факту шлюбних відносин між померлими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - дідом і бабою позивача у конкретний період - з 1990 року до 05 травня 2000 року.

Посилання апеляційної скарги про те, що вимога щодо встановлення факту шлюбних відносин була тільки у першому позову від 15.0.2014 року не можна взяти до уваги, оскільки, це спростовується матеріалами справи, а саме, уточненою позовною заявою (а.с. 135).

Згідно до вимог із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Належним доказом у підтвердження факту перебування осіб у шлюбних відносинах є оригінал Свідоцтва про шлюб. Позивачем належного доказу у підтвердження факту шлюбних відносин суду не надано.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, з урахуванням положення ч. 3 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог чинного законодавства, для встановлення юридичного факту, однією з основних умов для звернення до суду із зазначеними вимогами є надання документу, що підтверджує неможливість одержання або відновлення документів, що посвідчує цей факт. Обов»язково мають бути додані докази неможливості одержання заявником належних документів або неможливості відновлення втрачених документів.

Судом апеляційної інстанції було з»ясовано, що позивач не має оригіналу Свідоцтва про шлюб укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, не звертався до відповідного компетентного органу з питання вирішення цього питання у позасудовому порядку та отримання відповідної довідки, або відмови, або письмової відповіді про неможливість відновлення. Відповідно, позивач не надавав, а ні суду першої, а ні апеляційної інстанції належних доказів.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки питання щодо встановлення факту, що має юридичне значення вирішується у позовному провадженні, судом апеляційної інстанції, було наголошено на диспозитивності процесу (ст..11 ЦПК України), а також і під час розгляду справи, було роз»яснено, як позивачу, так і іншим учасникам процесу, їх права та обов»язки, у тому числі їх право і обов»язок щодо надання доказів. Однак, позивач не бажав заявляти суду апеляційної інстанції будь-яких клопотань з цього приводу, що підтверджено журналом судового засідання, та належних доказів у обґрунтування вказаної позовної вимоги не надав.

Процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, оскільки справа розглядається не в порядку окремого провадження, а позовного, де діє принцип диспозитивності, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив норми як матеріального права, оскільки у період у який встановлено факт шлюбних відносин між померлими ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а саме з 1990 року до 05 травня 2000 року діяли норми Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин) та ЦПК України в ред.. 1963 року, яким не передбачалось встановлення такого юридичного факту. А відповідно до Постанови Пленуму Верховного України від 31 березня 1995 року №5, п.10,11 визначено, що із заявами про встановлення факту реєстрації шлюбу може звернутись подружжя або кожен із них. А встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст.273 ЦПК України (в ред. 1963 року) може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі безвісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах РАГС. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив і норми процесуального права, оскільки, судом першої інстанції порушено процесуальний порядок передбачений законодавством України, а саме главою 6 розділом 4 ЦПК України для вирішення цього питання.

Не встановлення вказаного факту у встановленому законом порядку, позбавляє можливості суд вирішити інші заявлені позивачем вимоги по суті, з підстав передчасності.

Крім того, постановою Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Положення цивільного законодавства про позовну давність поширюється лише на випадки пред»явлення обґрунтованого позову. Пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, як з підстав необґрунтованості позовних вимог, так у зв'язку з пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції усупереч наведеним роз'ясненням не врахував, що ці підстави є взаємовиключними та при вирішені позову одночасно застосовуватися не можуть.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що є безпідставним посилання у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції на застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності.

Викладене вище свідчить про неповне з»ясування місцевим судом обставин, які мають значення для справи, а порушення норм матеріального і процесуального права є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Отже, колегія дійшла висновку, що при розгляді даної справи, згідно вимог ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, однак, з підстав передчасності, що не позбавляє позивача права звернутись до суду у встановленому законом порядку для вирішення спору та відновлення свого порушеного права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2015 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс-1», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшикова Христина Олександрівна, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права на спадкування нерухомого майна - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

Т.П.Красвітна