У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про стягнення суми, за касаційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області на рішення апеляційного суду Дніпропетровській області від 19 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на його користь з урахуванням 3% річних солідарно з Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (далі Індустріальне ВДВС, ВДВС) та з Державної казначейської служби України суму у розмірі 131 582,36 грн, та стягнути з приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» (далі ПП «СП «Юстиція») на його користь 23 038,50 грн.

Позов мотивовано тим, що 25 лютого 2011 року були проведені прилюдні торги з продажу квартири АДРЕСА_1, яка була конфіскована у ОСОБА_6 в дохід держави. Позивач став переможцем у торгах і сплатив для участі у торгах 21 083,50 грн ПП «СП «Юстиція» та 120 416,50 грн на рахунок Індустріального ВДВС. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2013 року визнано недійсними прилюдні торги з продажу вищевказаної квартири у зв'язку із чим позивач просив стягнути сплачені ним суми з відповідачів з урахуванням 3% річних.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 3 вересня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровській області від 19 лютого 2015 року рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції на користь ОСОБА_5 суму у розмірі 131 582,36 грн, шляхом списання коштів з рахунків Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позивач не надав суду доказів того, що він звертався до відповідачів з приводу повернення йому будь-яких коштів. На підтвердження заявленого позову, останній надав докази його звернення до Лівобережної об'єднаної податкової інспекції м. Дніпропетровська щодо повернення сплачених грошових коштів та відмову у задоволенні цієї вимоги від 24 червня 2014 року. Разом з тим, у даній цивільній справі Лівобережна об'єднана податкова інспекція м. Дніпропетровська не є відповідачем і вимоги до неї позивачем не заявлялися.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову апеляційний суд виходив з того, що згідно наданої квитанції ОСОБА_5 25 лютого 2011 року було перераховано 120 416,50 грн на рахунок Індустріального ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, як сплату за лот №1, а саме: двокімнатну квартиру, згідно протоколу проведення прилюдних торгів, які рішенням суду були визнані недійсними. За таких обставин вимоги позивача про стягнення суми, сплаченої на рахунок Індустріального ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції з урахуванням 3% річних від простроченої суми у розмірі, що загалом складає суму 131 582,36 грн є обґрунтованими і підлягають задоволенню, шляхом стягнення коштів з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 25 лютого 2011 року Дніпропетровською філією ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» були проведені прилюдні торги з продажу квартири АДРЕСА_1.

Згідно наданої квитанції позивачем ОСОБА_5 25 лютого 2011 року було перераховано 120 416,50 грн на рахунок Індустріального ВДВС Дніпропетровського МУЮ, як сплату за лот №1, а саме: двохкімнатну квартиру, згідно протоколу проведення прилюдних торгів.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2013 року, яке набрало законної сили, визнано недійсними прилюдні торги, проведені Дніпропетровською філією ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» 25 лютого 2011 року щодо реалізації квартири АДРЕСА_1, визнано недійсним свідоцтво від 14 квітня 2011 року про придбання ОСОБА_5 з прилюдних торгів вищезазначеної квартири, та визнано недійсним акт від 10 березня 2011 року про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна - квартири АДРЕСА_1, складений державним виконавцем.

В обгрунтувння заявленого позову, позивач посилався на те, що після визнання недійсними прилюдних торгів з продажу вищевказаної квартири, сплачені ним кошти, а також кошти, сплачені для участі у прилюдних торгах, йому не повернуті. При цьому, у якості правової підстави позову посилався на застосування наслідків недійсності правочину - повернення сторін у попередній стан. Фактично, ставив питання про проведення реституції у зв'язку з визнанням прилюдних торгів недійсними, за результатами яких ним була придбана квартира. Крім цього, просив стягнути з відповідачів сплачені на прилюдних торгах суми з урахуванням 3% річних.

Разом з тим, вирішуючи даний спір та стягуючи з Індустріального ВДВС Дніпропетровського МУЮ на користь позивача суму у розмірі 131 582,36 грн, шляхом списання коштів з рахунків Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин ст.ст. 11, 87 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.1166, 1173, 1174 ЦК України, вважаючи сплачену позивачем на прилюдних торгах суму коштів матеріальною шкодою (збитками), завданою неправомірними діями державного виконавця, вина якого встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України, за несвоєчасне повернення сплачених позивачем коштів стягнув з органу державної виконавчої служби 3% річних.

В даному випадку, апеляційний суд не врахував принцип диспозитивності цивільного судочинства та задовольнив позов на підставі норм матеріального права, на які позивач не посилався, не мотивувавши свої висновки, зокрема не зазначив з чого він виходив, вважаючи сплачені позивачем на прилюдних торгах кошти матеріальною шкодою (збитками).

Відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, що встановлені ч. ч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу). Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 24 жовтня 2012 року № 6-116цс12, яка, відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Умови та порядок вчинення виконавчих дій визначають Закон України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 (далі - Інструкція) а також Тимчасове положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 (далі - Тимчасове положення).

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в ч. 8 ст. 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Згідно з п. 3.1 Тимчасового положення орган державної виконавчої служби укладає із спеціалізованою організацією договір, яким доручає реалізацію майна спеціалізованій організації за визначену винагороду за надані послуги з реалізації арештованого майна, яка встановлюється у відсотковому відношенні до продажної ціни лота.

У разі визнання прилюдних торгів недійсними у первісний стан шляхом реституції повертаються сторони договору - організатор торгів та їх переможець. Отже, після цього майно підлягає повторному продажу з публічних торгів відповідно до порядку, встановленого для виконання судового рішення, оскільки задоволення позову про визнання торгів недійсними не скасовує судового рішення, для виконання якого такі торги були проведені.

Враховуючи те, що реституція, тобто повернення у стан, який існував до укладення недійсного правочину, можлива лише між його сторонами, апеляційному суду необхідно було встановити, хто саме є продавцем та покупцем за договором, який було укладено за результатами проведення прилюдних торгів та який у подальшому визнано недійсним.

При цьому варто враховувати, що якщо на підставі укладеного спеціалізованою організацією з ВДВС договору ця організація під час укладення на торгах договору виступає представником ВДВС, то стороною такого договору є ВДВС. Якщо ж спеціалізована організація виступає на торгах від власного імені на підставі укладеного з ВДВС договору, то стороною договору на прилюдних торгах є спеціалізована організація.

Частково задовольняючи позов суд апеляційної інстанції не встановив, хто саме несе відповідальність за недійсність прилюдних торгів, не визначився з характером спірних правовідносин та нормою закону, яка підлягає застосуванню до них. Не встановив, кому саме, та на який рахунок і з якої правової підстави позивачем сплачені грошові кошти за придбане майно.

Не мотивував свої висновки щодо стягнення сплачених позивачем коштів за придбане на прилюдних торгах майно саме за рахунок державного бюджету України, шляхом їх списання з рахунків Державної казначейської служби України, не зазначив правових підстав такого стягнення.

Крім того, апеляційним судом не обґрунтовано та не мотивовано підстав застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України щодо стягнення з органу державної виконавчої служби 3% річних.

Вирішуючи даний спір суд апеляційної інстанції не виконав вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Вказане вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

За таких обставин, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровській області від 19 лютого 2015 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська