Ухвала

іменем україни

4 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Тячівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_7, реєстраційна служба Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області, про визнання права власності на частину спадкового майна, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна, визнання права власності на частину спадкового нерухомого майна з переведенням прав покупця, припинення права власності на земельну ділянку та визнання цього права, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 5 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який згодом уточнила, і остаточно просила визнати за нею у порядку спадкування право власності на 3/8 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 компенсацію вартості цієї частини нерухомого майна в розмірі 98 570 грн; визнати за нею в порядку спадкування на право власності на 3/8 частин житлового будинку по АДРЕСА_2; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_2, вчинений 8 квітня 2013 року між ОСОБА_4, в інтересах якого діяла ОСОБА_5, та ОСОБА_6, в частині відчуження 3/8 частин і витребувати це майно від ОСОБА_6; визнати за нею право власності на вказане майно та перевести на неї права покупця ОСОБА_6 на 5/8 цього житлового будинку за договором купівлі-продажу, укладеним 8 квітня 2013 року; стягнути на користь ОСОБА_6 кошти в сумі 11 105 грн, внесені нею на депозитний рахунок суду, як компенсацію вартості 5/8 часток будинку у зв'язку із переведенням прав покупця і набуттям нею права власності на житловий будинок по АДРЕСА_2; припинити право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку та визнати за нею право власності на цю земельну ділянку без зміни її цільового призначення, а також стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на її користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн і зобов'язати їх повернути ОСОБА_6 фактично понесені ним витрати на придбання будинку та земельної ділянки, за винятком грошових коштів, внесених на депозитний рахунок суду.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 5 червня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 5 червня 2014 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив із того, що нотаріус не виносив постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо оформлення права на спадщину, тому позивач не має права вимагати визнання за нею права власності на спадкове майно в судовому порядку. З огляду на це, суд відмовив і у задоволенні інших позовних вимог.

Проте такі висновки судів є передчасними.

Судами встановлено, що ОСОБА_8, батьку ОСОБА_3 і ОСОБА_4, належали два домоволодіння у АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8

На час відкриття спадщини з ним проживали ОСОБА_9, мати ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та відповідач ОСОБА_4, які вважаються такими, що прийняли спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, проте своє право на майно не оформили.

Ці обставини не оспорюються сторонами.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_9

Судами встановлено, що 10 квітня 2009 року - ОСОБА_3, а 24 квітня 2009 року - ОСОБА_4 подали заяви до державної нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Рішенням виконкому Тернівської сільської ради Закарпатської області від 26 березня 2009 року № 32 оформлено право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_4, який 13 липня 2009 року отримав відповідне свідоцтво про право власності на будинок.

Рішенням виконкому Тернівської сільської ради № 27 від 26 лютого 2009 року оформлено право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по Ѕ частці за кожним, про що 13 липня 2009 року видано відповідне свідоцтво.

На підставі рішення 15 сесії 5 скликання Тернівської сільської ради від 22 квітня 2009 року № 444 ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку.

За договором купівлі-продажу від 8 квітня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_7, ОСОБА_4, від імені якого діяла ОСОБА_5, продав, а ОСОБА_6 - купив житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_2 Тячівського району Закарпатської області. Цього ж дня між ними укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки за цією ж адресою.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17 липня 2013 року, визнано незаконними та скасовано рішення виконкому Тернівської сільської ради від 26 березня 2009 року № 32 про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 і рішення виконкому Тернівської сільської ради № 27 від 26 лютого 2009 року, а також визнано недійсними і скасовані відповідні свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13 липня 2009 року.

Частиною третьою ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 5 с. 1268, ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини.

Обов'язок спадкоємця, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, встановлений ч. 1 ст. 1297 ЦК України.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Листом № 1015 від 11 грудня 2013 року Тячівська державна нотаріальна контора Закарпатської області відмовила ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право власності з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно, зареєстрованих у встановленому законом порядку.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині визнання в порядку спадкування права власності на 3/8 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 з тих підстав, що ОСОБА_3 не отримала відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину у вигляді постанови та не оскаржила її в судовому порядку, суди не врахували, що ОСОБА_3 вчасно подала заяву про прийняття спадщини, отже вважається такою, що прийняла її, а до суду звернулась саме через неможливість отримати свідоцтво про право на спадщину у зв'язку з відсутню правовстановлюючих документів на спадкове майно, зареєстрованих у встановленому законом порядку, тобто у зв'язку з відсутністю умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, про що їй було повідомлено нотаріусом. При цьому правове значення має не сам вид документу, що містить відмову, а його зміст.

Інші позовні вимоги щодо вказаного спадкового майна залежить від вирішення цієї.

Погодившись із висновком суду першої інстанції у цій частині, апеляційний суд виходив з того, що позивач не була і не є власником частини житлового будинку по АДРЕСА_2, залишивши поза увагою правову позицію, викладену Верховним Судом України у справі за № 6-164цс12.

Крім того, вирішуючи позов у частині спадкування домоволодіння АДРЕСА_1, суди не дали належної оцінки свідоцтву на садибну забудову з дозволом на право виконання будівельних робіт, згідно з яким забудовниками цієї садиби є ОСОБА_8 та ОСОБА_9, тобто батько і мати позивача, а також відомостям, наданим органом місцевого самоврядування.

Так, у спорі про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини.

Вирішуючи позов, суди, у порушення вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України, зазначених обставин справи не врахували, не визначилися з характером спірних правовідносин та правовими нормами, що підлягають застосуванню, і ухвалили рішення з такими порушеннями норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно до ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 5 червня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В О.П.Касьян
Судді: В.І.Амелін С.О.Карпенко Д.О.Остапчук В.О.Савченко В