Справа № 361/6527/14 Головуючий у І інстанції Пухна О. М.
Провадження № 22-ц/780/1048/15 Доповідач у 2 інстанції Воробйова Н.С.
Категорія 52 23.02.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

23 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Верланова С.М., Ігнатченко Н.В.

при секретарі Бобко О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення заробітної плати,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення заробітної плати, а саме заборгованості по заробітній платі в розмірі 44 712 грн. 00 коп., що складається : з 14 812,00 грн.- щомісячні премії за травень-червень 2014 року, 11 500,00 грн. - премії з нагоди свят; 13 800,00 грн. - матеріальна допомога на оздоровлення; 4 600,00 грн. - матеріальна допомога у зв'язку із скрутним фінансовим становищем, а також просив покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Посилався на те, що згідно з наказом № 210к від 11 квітня 2012 року він був прийнятий на посаду начальника управління претензійно-позовної роботи юридичного департаменту Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною.

З керівництвом підприємства, в усному порядку, при укладанні трудової угоди, було досягнуто згоди щодо виплати позивачу щомісячної премії в розмірі 161 % посадового окладу, що складає 7406 грн. 00 коп.

Наказом № 77к від 01 квітня 2013 року позивача було переведено на посаду начальника відділу договірної та претензійно-позовної роботи юридичного департаменту відповідача.

Вказував, що порушуючи умови чинного законодавства, відповідач не повідомив його за два місяці про зміну умов праці в бік погіршення та в односторонньому порядку змінив розмір оплати праці. У зв»язку з чим, позивачу не сплачено щомісячну премію за травень-червень 2014 року, що становить 14 812 грн.

Зазначав, що 16 листопада 2012 року між підприємством та Професійною спілкою Державного підприємства «Укрекоресурси» укладено колективний договір на 2013-2015 роки, згідно положень якого адміністрація здійснює заохочення працівників підприємства відповідача у розмірі 50 % посадового окладу з нагоди: Нового року, Різдва Христового, Пасхи (Великодня), Всесвітнього дня охорони навколишнього природного середовища, Дня Конституції України та Дня Незалежності України.

Проте, порушуючи умови колективного договору, відповідач не виплатив вказані заохочення з нагоди державних свят на загальну суму 11 500,00 грн.

Крім того, п. 7.4 колективного договору передбачено, що адміністрація надає разову матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі двох посадових окладів при наданні працівникам підприємства частини щорічної основної відпустки, тривалістю не менше 14 календарних днів.

Наказом № 93-в від 08 липня 2013 року ОСОБА_2 було надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 14 календарних днів, проте, не дотримуючись положень колективного договору, виплачено лише один посадовий оклад у розмірі 4 600 грн. 00 коп.

Також, 24 червня 2014 року позивач подав заяву про надання відпустки тривалістю 24 календарні дні з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення. Згідно з наказом по підприємству № 109-в від 02 липня 2014 року позивачу надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 14 календарних днів, але при цьому не сплачено матеріальну допомогу на оздоровлення в вигляді двох посадових окладів в розмірі 9 200 грн. 00 коп., що передбачено п. 7.4 колективного договору.

Таким чином, заборгованість по виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення складає 13 800 грн. 00 коп.

Наказом № 100к від 25 квітня 2014 року «Про надання матеріальної допомоги працівникам Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною» позивачу надано матеріальну допомогу в зв'язку із скрутним фінансовим становищем у розмірі одного посадового окладу; станом на день подання позовної заяви, вказані кошти сплачені не були.

Посилаючись на те, що його не було повідомлено про погіршення умов оплати праці та те, що відповідачем в односторонньому порядку прийняте рішення про зміну умов оплати праці в бік погіршення, позивач просив задовольнити позов у повному обсязі.

В судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував, вважав їх необґрунтованими та просив відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь ОСОБА_2 13800 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення за 2013 та 2014 рік. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною ставиться питання про скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог позивача з посиланням на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення вимог матеріального і процесуального права та ухвалення нового рішення про відмову позивачу у задоволенні його позову у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги, апелянт посилався на те, що суд безпідставно послався на положення Колективного договору на 2013-2015 рік та не взяв до уваги, що п.7.22 Колективного договору передбачено, що будь-які виплати, передбачені колективним договором на забезпечення соціальних пільг, компенсацій і гарантій понад законодавчо встановлені норми, здійснюються за наявності коштів у підприємства та затверджених фінансових планів на відповідний рік. Позивачу у повній відповідності до положень Колективного договору було виплачено і останній отримав грошові кошти, у тому числі матеріальну допомогу в 2013 році та в 2014 році. Вирішуючи спір по суті, суд без достатніх підстав та належного обґрунтування дійшов висновку про правомірність позовних вимог позивача, залишивши без уваги докази, надані відповідачем на їх спростування.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст..21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов»язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов»язуєтться виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно ст..94, КЗпП України, ст..1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством.

За змістом ст. 10, 13 Кодексу законів про працю України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін, зокрема, щодо нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг.

По справі встановлено, що сторони по справі перебували у трудових відносинах.

Наказом № 210к від 11 квітня 2012 року ОСОБА_2 прийнято на посаду начальника управління претензійно-позовної роботи юридичного департаменту Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, наказом № 77к від 01 квітня 2013 року позивача було переведено на посаду начальника відділу договірної та претензійно-позовної роботи юридичного департаменту відповідача.

Наказом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною № 186к від 24 липня 2014 року ОСОБА_2 відповідно до п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України звільнено з

18 серпня 2014 року за угодою сторін (а.с. 65).

Будь-які докази щодо узгодження між відповідачем та позивачем умов оплати праці, її розмірів, порядку та строків виплати, розміру доплат, надбавок, премій та ін. позивач не надав; посилання позивача на усні домовленості з керівництвом, які мали місце при укладанні трудового договору є голослівними.

Посилання на те, що відповідачем було змінено та погіршено умови оплати праці, обумовлені при укладенні трудового договору, належними доказами, відповідно до положень ст..57-60 ЦПК України, позивачем не підтверджено.

З матеріалів справи видно, що 16 листопада 2012 року між адміністрацією і Професійною спілкою Державного підприємства «Укрекоресурси» укладено колективний договір на 2013-2015 роки (а.с. 10-30).

Питання щодо оплати праці, системи її організації, форма, структура, розміри заробітної плати, в т.ч. виплати доплат, надбавок, премій та ін. регулюються розділом 7 Колективного договору.

Пунктами 7.1-7.20 розділу 7 Колективного договору визначено соціально-трудові гарантії, компенсації, пільги ( а.с.10-14, 25-28).

Зокрема, згідно з умовами п.п. 7.4, 7.5, 7.15 колективного договору адміністрація:

- надає разову матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі двох посадових окладів при наданні працівникам підприємства частини щорічної основної відпустки, тривалістю не менше 14 календарних днів;

- надає матеріальну допомогу у розмірі, визначеному директором підприємства у кожному конкретному випадку, але не менше одного посадового окладу, у таких випадках: при народженні або усиновленні дитини з закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення одному з батьків, який працює на підприємстві; при одруженні працівника; на поховання членів сім'ї (подружжя їх діти та батьки) працівника; на поховання працівника підприємства виплачується членам його сім'ї (подружжю або батькам пропорційно, у разі відсутності будь-кого із зазначених осіб, виплата проводиться одному із них за письмовою згодою інших; у зв'язку із скрутним фінансовим становищем або нещасними випадками, що сталися в сім'ї працівника з незалежним від нього обставини; для догляду за дитиною-інвалідом; на дітей одиноким матерям; для вирішення соціально-побутових питань; …

- здійснює заохочення працівників підприємства з нагоди: Нового року, Різдва Христового, Пасхи (Великодня), Всесвітнього дня охорони навколишнього природного середовища, Дня Конституції України та Дня Незалежності України у розмірі 50 % посадового окладу.

Відповідно до п.7.22 будь-які виплати, передбачені цим Колективним договором на забезпечення соціальних пільг, компенсацій і гарантій понад законодавчо встановлені норми, здійснюється за наявності коштів у Підприємства та затверджених фінансових планів Підприємства на відповідний рік.

Судом встановлено, що відповідно до наказу № 93-в від 08 липня 2013 року ОСОБА_2 було надано частину щорічної основної відпустки з 15 липня по 28 липня 2013 року тривалістю 14 календарних днів за період роботи з 11 квітня 2013 року по 10 квітня 2014 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу (а.с.31).

24 червня 2014 року ОСОБА_2 подав заяву про надання йому відпуски тривалістю 24 календарних дні з 07 липня 2014 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення (а.с. 32).

З резолюції керівника відповідача на заяві ОСОБА_2 від 24 червня 2014 року вбачається, що питання надання позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення буде вирішено після затвердження фінансового плану підприємства (а.с.32).

Наказом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною № 109-в від 02 липня 2014 року позивачу надано відпутку тривалістю 24 календарних дні з 07 липня по 30 липня 2014 року (а.с. 33).

З пояснень позивача, представника відповідача, допитаних в судовому засіданні свідків, вбачається, що фінансовий план підприємства на 2014 рік затверджено не було.

Відповідно до наказу Державного підприємства № 100к від

25 квітня 2014 року працівникам підприємства, у т.ч. ОСОБА_2 надано матеріальну допомогу у зв'язку із скрутним матеріальним становищем у розмірі одного посадового окладу (а.с. 34).

Як видно з матеріалів справи, 11 червня 2014 року Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною видано розпорядження № 49 «Про економію та недопущення втрат коштів», згідно з яким від начальників та головних бухгалтерів територіальних структурних підрозділів та виробничих комплексів підприємства, Центрального апарату підприємства вимагали забезпечити недопущення подання Адміністрації підприємства пропозицій та прийняття власних рішень щодо нарахування та виплати додаткової заробітної плати працівникам (надбавок, доплат, премій), інших заохочувальних та компенсаційних виплат (матеріальних допомог) ( а.с. 59-60).

12 червня 2014 року наказом №142 у зв»язку з відсутністю фінансового плану Державного підприємства на 2014 рік та враховуючи фінансовий стан Підприємства скасовано накази про надання матеріальної допомоги працівникам, у т. ч. наказ №100к від 25 квітня 2014 року про надання. ОСОБА_2 матеріальної допомоги (а.с.70).

Задовольняючи вимоги позивача в частині стягнення матеріальної шкоди на оздоровлення в розмірі двох посадових окладів, суд виходив з того, що виплата даної матеріальної допомоги передбачена Колективним договором між адміністрацією підприємства і Професійною спілкою ДП «Укрекоресурси» на 2013-2015 р.р., але позивачу матеріальна допомога виплачена не була, що свідчить про обґрунтованість позову в цій частині.

При цьому, суд послався також на те, що з матеріалів справи та показань свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вбачається що іншим окремим працівникам підприємства протягом 2014 року матеріальна допомога на оздоровлення виплачувалася.

Колегія суддів у повній мірі не може погодитися з таким висновком суду.

Як вже наголошувалося, відповідно до п.7.22 Колективного договору ДП будь-які виплати, у т.ч. матеріальна допомога, передбачені Колективним договором на забезпечення соціальних пільг, компенсацій і гарантій понад законодавчо встановлені норми, здійснюється за наявності коштів у Підприємства та затверджених фінансових планів Підприємства на відповідний рік; судом встановлено, що фінансовий план підприємства на 2014 рік затверджений не був; 11 червня 2014 року по підприємству було видано наказ «Про економію та недопущення втрат коштів», згідно з яким від начальників та головних бухгалтерів територіальних структурних підрозділів та виробничих комплексів підприємства, Центрального апарату підприємства вимагали забезпечити недопущення подання Адміністрації підприємства пропозицій та прийняття власних рішень щодо нарахування та виплати додаткової заробітної плати працівникам (надбавок, доплат, премій), інших заохочувальних та компенсаційних виплат (матеріальних допомог); згідно резолюції керівника відповідача на заяві ОСОБА_2 від 24 червня 2014 року вбачається, що питання надання позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення буде вирішено після затвердження фінансового плану підприємства, наказом № 109-в від 02 липня 2014 року позивачу надано відпустку тривалістю 24 календарних дні з 07 липня по 30 липня 2014 року ( за змістом наказу, оплату матеріальної допомоги передбачено не було) (а.с. 33).

З пояснень представника відповідача в суді першої інстанції та у ході апеляційного розгляду справи встановлено, що усі відповідні виплати позивачу за 2013 рік проведено, в 2014 році матеріальна допомога на оздоровлення ОСОБА_2 не виплачувалася ні в розмірі одного посадового окладу, ні в розмірі двох посадових окладів. Окремим працівникам підприємства, дійсно, з урахуванням конкретних обставин, матеріальна допомога в 2014 році надавалася, зокрема, якщо працівник надавав документи щодо необхідності лікування, на придбання санаторної путівки або в інших випадках, підтверджений належними довідками.

Оскільки питання виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення на підставі його заяви від 24 червня 2014 року згідно з резолюцією керівника підприємства пов»язана з затвердженням фінансового плану підприємства на 2014 рік, за умови, що такий план не приймався, посилання суду на той факт, що в окремих випадках, іншим працівникам підприємства надавалася відпустка з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, на думку колегії, не можна вважати обґрунтованими.

Крім того, в силу положень ч.3,ч.4 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок у їх сукупності; результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Задовольняючи вимоги позивача в частині стягнення матеріальної шкоди на оздоровлення за 2013 рік, суд послався на наказ Державного підприємства №93 від 08 липня 2013 року щодо надання ОСОБА_2 частини щорічної основної відпустки за 2013 рік, згідно з яким позивачу виплачено лише один посадовий оклад (а.с.130), а тому дійшов висновку про стягнення на користь останнього ще 4600 грн. Проте, в порушення вимог ЦПК України, будь які обґрунтування щодо даного висновку, за умови, що позивач вказаний наказ у визначеному законом порядку не оскаржував, не навів.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивача не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому не може бути залишеним без змін, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким слід відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в цій частині позову.

В решті вимог рішення в апеляційному порядку не переглядалося.

Керуючись ст..ст.307, 309 ЦПК України, колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною - задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2014 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди на оздоровлення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді :