Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про визнання договору купівлі-продажу недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2015 року,

встановила:

У травні 2000 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 24 грудня 1999 року придбала у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 в

м. Южне Одеської області. Після продажу квартири ОСОБА_9 продовжує проживати в даній квартирі, разом із ним проживають його дружина та дочка. Відповідачі не виселяються та не виписуються, чим порушують її права, як власника квартири на підставі ст. 48 Закону України «Про власність». Просила усунути перешкоди у користуванні власністю, виселити та зняти з реєстраційного обліку відповідачів за вказаною адресою.

Не погодившись з позовом ,ОСОБА_9 пред'явив позов, у якому просив визнати недійсним договір по переоформленню квартири АДРЕСА_2 від його імені на підставі генеральної довіреності від 23 грудня 1999 року, проведеної ОСОБА_7 на ім'я своєї дочки.

Позов мотивував тим, що 22 листопада 1999 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 було укладено договір позики в розмірі 28 020 грн, що еквівалентно 6 000 доларів США, строком на 1 рік, а він виступив поручителем виконання договору з боку ОСОБА_10 У якості забезпечення повернення позики він видав ОСОБА_7 генеральну довіреність на право розпорядження спірною квартирою за умови, що якщо ОСОБА_10 до 22 листопада 2000 року не поверне борг, то належна йому квартира перейде у власність ОСОБА_7

Станом на 23 грудня 1999 року заборгованість була частково погашена, а саме в сумі 1 961,4 грн, що еквівалентно 420 доларів США, проте ОСОБА_7 порушила умови домовленості і строки повернення позики, і у січні 2000 року переоформила належну йому спірну квартиру на свою дочку.

У період розгляду справи ОСОБА_9 помер та правонаступником є його дочка ОСОБА_6, яка прийняла спадщину після смерті батька.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 19 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 24 грудня 1999 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_7, недійсним.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 квітня

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не перешкоджати ОСОБА_4 у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_3 м. Южне Одеської області. Виселено ОСОБА_5 і ОСОБА_6 із указаної квартири без надання іншої жилої площі.

Відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні заявленого позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, апеляційний суд правильно виходив із норм ст. 383 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, згідно яких право членів сім'ї власника квартири, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири. З припиненням права власності такої особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї та інших осіб, право на проживання яких є похідним від права власника житла. Оскільки ОСОБА_9 відчужив квартиру за договором купівлі-продажу від 24 грудня 1999 року, то відповідачі втратили право користування спірним жилим приміщенням. Проживання відповідачів перешкоджає ОСОБА_4 у здійсненні права власності і підлягає захисту.

Відмовляючи ОСОБА_6 у задоволенні позову, апеляційний суд вірно виходив із відсутності законних підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, рішення апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська