Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №235/6821/15-ц
Провадження №22ц/778/3577/15 Головуючий у 1 інстанції: Стоілова Т.В.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Стрелець Л.Г.

суддів: Гончар М.С.

Каракуші К.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 квітня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що за кредитним договором від 27 листопада 2007 року ОСОБА_2 2007 року отримав кредитні кошти у розмірі 61414грн для придбання автомобіля на умовах сплати 0,80 % на місяць на суму залишку заборгованості та щомісячної винагороди у розмірі 0,50% зі строком повернення до 27 листопада 2014 року. Виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечено заставою придбаного за кредитні кошти автомобіля марки ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, за договором, укладеним із ОСОБА_2 28 листопада 2007 року.

Посилаючись на те, що відповідачем порушено строки та порядок погашення кредиту і станом на 02 листопада 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 105241,96грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 36187,07грн. та 69054,89грн. пені, позивач просив стягнути вказану суму заборгованості з відповідача.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, відповідача ОСОБА_2 та його адвоката Очеретько О.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвалене по справі рішення не відповідає.

Відмовляючи Банку у задоволенні позову, суд виходив з того, відповідачем не порушувались умови кредитного договору, натомість Банк реалізовуючи заставний автомобіль діяв недобросовісно.

Проте, погодитись з таким висновком суду повністю не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що 27 листопада 2007 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір № DN81AR03110276, за яким Банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти на строк з 27.11.2007р. до 27.11.2014р. у вигляді непоновлювальної лінії в розмірі 61414,00грн на наступні цілі: 41250,00грн на купівлю автомобіля; 34 грн для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; 2103,75грн на сплату страхових платежів за кредитним договором, договором особистого страхування; 3300 грн винагороди за надання фінансового інструменту; 14726,25грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 Договору. Плата за користування кредитом визначено у розмірі 0,80% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди 0,50% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.10 Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу(п.6.2 Договору).(а.с.7-9). Погашення кредиту визначено ануітентними платежами у розмірі 1002,09грн (п.34.2 Договору)(а.с.42).

Придбаний за кредитні кошти автомобіль ВАЗ 2007 року випуску № кузова НОМЕР_2 було передано ПАТ «КБ «Приватбанк» у заставу, згідно Договору застави рухомого майна(а.с.37-42). Вартість заставленого майна згідно п.34.5 Договору становить 41250 грн (а.с.42).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Згідно зі змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК).

За змістом п. 15.9. договору застави у разі звернення стягнення на предмет застави заставодержатель має право задовольнити за рахунок предмета застави свої вимоги у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи кредит, проценти, винагороду та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки за порушення зобовязань за кредитним договором; витрати на утримання та зберігання предмета застави; витрати, повязані із реєстрацією предмета застави та внесення змін в запис в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; витрат, повязаних зі зняттям предмета застави з обліку в органі державної реєстрації транспортних засобів; витрати, повязані з доставкою предмета застави до місця зберігання (при переході майна в заклад); неустойку (штраф, пеню) за порушення зобовязань заставодавця; винагороду за переоформлення предмет застави із закладу в заставу, а також інші витрати, понесені у звязку із предявленням вимоги за кредитним договором та зверненням стягнення на предмет застави.

Відповідно до п. п. 24, 25, 26 договору застави, звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя здійснюється із дотриманням встановленого чинним законодавством порядку будь-яким із способів: шляхом передачі предмета застави у власність заставодержателю у рахунок виконання зобовязань за кредитним договором; шляхом продажу заставодержателем предмета застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем або на публічних торгах; шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю, в тому числі з правом укладення заставодержателем договору купівлі-продажу предмета застави від імені заставодавця. Пошук покупця на предмет застави проводиться як заставодавцем, так і заставодержателем; у випадку нотаріального посвідчення договору застави на підставі виконавчого напису нотаріуса; іншим не забороненим чинним законодавством способом.

При зверненні стягнення на предмет застави у позасудовому порядку заставодержатель встановлює початкову ціну предмета застави у розмірі оціночної вартості, встановленої заставодержателем, але не нижче 50 % від повної вартості застави, що передбачена у п.34.5 (п. 24 Договр).

У випадку, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, останній має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимог з іншого майна заставодавця, у першу чергу перед іншими кредиторами (п. 25).

У зв'язку із з тим, що станом на грудень 2010 року існував борг за вказаним кредитним договором у розмірі 44 219,92грн, на підставі довіреності від 16 грудня 2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Швець Р.О. від 16 грудня 2010 року, відповідач ОСОБА_2 уповноважив ПАТ КБ «Приватбанк» розпоряджатись, експлуатувати та продати належний йому заставний автомобіль (а.с.34)

Сторонами визнається, що 16 грудня 2010 року ОСОБА_2 передав заставний автомобіль у заклад Банку.

26 грудня 2013 року Банк у відповідності до умов п.п.24,25, 26 договору застави звернув стягнення на предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля третій за 27 500грн, що підтверджується відповідною довідкою-рахунком (а.с.60). Вказані грошові кошти цього ж дня були спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором наступним чином, на погашення комісії - 9571,04грн, процентів - 17239,12грн, тіла - 689,84грн (36876,91- 36187,07) (а.с.6).

Матеріали справи не містять доказів того, що передаючи Банку у заклад предмет застави, зобов'язання ОСОБА_2 за кредитним договором припинились належним виконанням у розумінні ст. 599 ЦК України. Тому доводи відповідача про те, що передаючи заставний автомобіль Банку він вважав що в такий спосіб він повністю розрахувався з Банком за кредитним договором є неспроможними.

Таким чином, позовні вимоги Банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 36187,07грн. є доведеними і такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно стягнення з відповідача на користь Банку пені за кредитним договором у розмірі 69054,89грн, колегія суддів виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня, штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання . Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання . Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Умовами п.4.1 кредитного договору передбачена відповідальність за порушення зобов'язання, а саме, пеня у розмірі 0,15 % за прострочення платежу, проте не менше 1 гривні за кожен день прострочки.

Частиною 3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 616 ЦК України передбачено, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

З наданого Банком розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що заборгованість по пені в сумі 69054,89грн утворилась за період з 24.10.2008 року по 02.10.2014 року. Борг відповідача за кредитним договором станом на грудень 2010 року становив 44 219,92грн, який складався із тіла кредиту - 36258, 16грн, відсотків - 4476,59грн, пені - 2084,53грн, комісії - 1400,64грн (а.с.5). Вартість автомобіля, як предмету застави, складала 41250 грн (п.34.5). Реалізація предмету застави, Банком на підставі довіреності від 16 грудня 2010 року, була здійснена поза межами строку дії довіреності, лише 26 грудня 2013 року за ціною 27500грн. Банком не доведено будь-яких дій направлених на реалізацію вказаного автомобіля протягом трьох років, наявність перешкод з боку відповідача у його реалізації та інших пояснень тривалої бездіяльності Банку в реалізації заставного майна переданого у заклад, що на переконання колегії суддів свідчить про те, що Банк володіючи закладним майном не здійснював ніяких дій для його реалізації що спричинило збільшення загальної заборгованості за кредитним договором, яка була лише частково погашена за рахунок реалізації заставного майна у позасудовому порядку. Такі дії Банку є недобросовісними і слугують підставою в порядку ст.ст.551, 616 ЦК України для зменшення розміру пені за кредитним договором.

Із врахуванням цих обставин у справі (розміру пені, недобросовісних дій позивача з реалізації заставного майна) виходячи із загальних засад цивільного законодавства справедливості, добросовісності та розумності, передбачених п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір пені до 1 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованості за кредитним договором № DN81AR03110276 від 27 листопада 2007 року у розмірі 36188, 07грн, яка складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 36 187, 07грн, заборгованості по пені - 1 грн.

До того ж, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України на користь Банку підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, які були понесені під час звернення позивача до суду першої та апеляційної інстанції у розмірі 542,70грн (361,80 + 180,9).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 квітня 2015 року по цій справі скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR03110276 від 27 листопада 2007 року у розмірі 36188, 07грн (тридцять шість тисяч сто вісімдесят вісім), яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 36 187, 07грн, заборгованості по пені - 1 грн.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати у розмірі 542,70грн (п'ятсот сорок дві).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте воно може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: