Провадження № 22ц/790/6736/15 Головуючий 1-ї інст. - Ульяніч І.В.
Справа №645/5565/15-ц Суддя доповідач - Бровченко І.О.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Пилипчук Н.П., Малінської С.М.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Мегабанк» про захист прав споживача та визнання недійсними п.п. 7.3, 9.1 кредитного договору № 28-108П/2013-А, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживача та визнання недійсним п.п.7.3, 9.1 кредитного договору № 28-108П/2013-А.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20 вересня 2013 року між ним та ПАТ «Мегабанк» було укладено кредитний договір № 28-108П/2013-А. Відповідно до п. 1.1 договору кредитодавець зобов'язався надати позичальникові грошові кошти у розмірі 45000 грн., а позичальник зобов'язався на умовах, передбачених договором, повернути кредит, сплатити проценти у розмірі 15,00 % річних за користування кредитом, комісійні винагороди та виконати всі інші зобов'язання згідно з договором.

Позивач вважає певні положення договору такими, що обмежують його право як споживача, а саме: відповідно до п. 7.3. Договору у разі порушення строків ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів, позичальник сплачує кредитодавцеві штраф у розмірі 45 % від суми кредиту. Вважав, що такий штраф може бути явно несумірним розміру несплаченої суми. Розмір такого штрафу складає 20250 грн., майже в два рази перевищує суму заборгованості за кредитом яка у нього складає 11277 грн. 39 коп.

Згідно з пунктом 7.2. договору встановлений інший розмір штрафу за невиконання прийнятих на себе зобов'язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди - у розмірі 10 процентів від несвоєчасно сплаченої суми. Тобто в договорі встановлено, що після спливу 90 днів від дня виникнення заборгованості за кредитом та комісійною винагородою штраф збільшується з 10 % до 45 %, збільшення розміру штрафу є несправедливою умовою і тому має бути визнане недійсним.

Крім того, зазначив, що відповідно до п. 9.1 договору всі спори, що виникають за цим договором між сторонами і підвідомчі третейським судам та не заборонені чинним законодавством України, розглядаються постійно діючим третейським судом при асоціації «Слобожанська перспектива» у відповідності з його регламентом. Сторони погоджуються, що розгляд спорів у третейському суді буде здійснюватись одноособово. Сторони доручають голові третейського суду призначити третейського суддю зі списку суддів третейського суду. Сторони ознайомлені з регламентом третейського суду.

Третейське застереження, встановлене в п. 9.1 кредитного договору, суперечить п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди». Підставою недійсності правочину у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України на думку позивача є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Зазначив, що позивач в добровільному порядку уклав кредитний договір ПАТ «Мегабанк», при укладенні договору був ознайомлений із умовами договору, не вважав їх несправедливими на час укладання. Також зазначив, що позивач до банку з пропозицію щодо зміни умов договору не звертався, кредитний договір не відкликав. 22 червня 2015 року рішенням третейського суду з позивача була стягнута сума заборгованості за кредитом.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ПАТ «Мегабанк» про захист прав споживача та про визнання недійсними п.п. 7.3, 9.1 кредитного договору № 28-108П/2013-А відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявним в матеріалах справи доказами, що 20 вересня 2013 року між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 28-108П/2013-А, згідно якого банк надав позивачу кредит у сумі 45000 грн., із зобов'язанням оплатити 15% річних за користування кредитом на строк з 20 вересня 2013 року по 19 вересня 2015 року.

Відповідно до п. 4.12 кредитного договору у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів, відповідач обліковує заборгованість за кредитом в повному обсязі на відповідному рахунку простроченої заборгованості, з цього моменту відповідач припиняє нарахування щомісячної комісійної винагороди, процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі, встановленому в п. 4.6 цього договору, а саме 0,1% річних, а за невиконання прийнятих на себе зобов'язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійних винагород позивач сплачує штраф у розмірі, передбаченому п. 7.3 цього договору.

Пунктом 7.3 кредитного договору передбачено, що в разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів, позичальник сплачує кредитодавцеві штраф у розмірі 45 % від суми кредиту.

Пунктом 9.1. договору зазначено, що сторони домовились, що всі спори , що виникають за цим договором між сторонами і підвідомчі третейським судам та не заборонені чинним законодавством України, розглядаються постійно діючим третейським судом при асоціації «Слобожанська Перспектива» у відповідності з його регламентом. Сторони погоджуються, що розгляд спорів у третейському суді буде здійснюватись одноособово. Сторони доручають голові третейського суду призначати третейського суддю зі списку суддів Третейського суду. Сторони ознайомлені з регламентом третейського суду. (а.с.4-6)

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилаються у своїй позовній заяві. Обґрунтовуючи підстави для відмови у задоволені позову суд першої інстанції послався, що Закон України «Про захист прав споживачів» встановлює загальні підстави відповідальності за порушення прав споживачів, однак відносини, що виникають із кредитування, відносяться до договірних відносин. Третейське застереження щодо передачі спору на розгляд третейському суду відповідно до вимог ст. ст. 6, 14, 526, 626 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, та є одним із способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів.

Разом з тим, при ухвалені судового рішення, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК України має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. При вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК).

Судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача, що на час укладання спірного кредитного договору Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Разом з тим, апелянтом та судом першої інстанції не враховано, що п. 9.1 спірного договору містить умову про третейський розгляд спору у випадку коли спір виникає за цим договором між сторонами і підвідомчий третейським судам та не заборонений чинним законодавством України.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Таким чином, враховуючи, що п. 9.1 кредитного договору містить умови при яких постійно діючим третейський суд може розглядати спори, що виникають між сторонами (підвідомчий третейським судам та не заборонений чинним законодавством України), посилання апелянта, що п. 9.1 кредитного договору було укладено в порушення вимог п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» є помилковим. Пункт 9.1 кредитного договору не містить відповідного застереження.

Також, відмовляючи у задоволені позовних вимог суд послався, що Закон України «Про захист прав споживачів» встановлює загальні підстави відповідальності за порушення прав споживачів та до спорів щодо виконання договору зазначений закон не застосовується, оскільки існують договірні відносини.

Разом з тим, судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, зокрема це право не бути примушеним під час виконання кредитного договору здійснювати платежі, встановлені на незаконних підставах.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання п. 7.3 договору недійсним позивач послався на порушення банком п.3 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Посилаючись на положення ч.1 ст. 203 ЦК України про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншими актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, позивач вказує, що окрім вищенаведених норм Закону України «Про захист прав споживачів», яким суперечить кредитний договір, зміст спірного кредитного договору суперечить також таким актам цивільного законодавства.

Підставами недійсності правочину, відповідно до ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України(наявність необхідного обсягу цивільної дієздатності, волевиявлення сторін тощо).

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, якщо плата за обслуговування кредиту та плата за дострокове його погашення визначені формулою зі змінними величинами, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

З матеріалів справи вбачається, що обов'язок позичальника своєчасно та в повній сумі сплачувати щомісячні платежі встановлено п. 3.2.3 кредитного договору, за невиконання якого понад 90 днів пунктом 7.3 передбачений штраф у розмірі 45 процентів від суми кредиту.

Відповідно до ст.611 ЦК України передбачене сплата неустойки (штрафу) у разі порушення зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 Кодексу). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу).

Тобто, передбачена в договорі сплата позичальником штрафу за неналежне виконання договірних зобов'язань є прийнятою обов'язковою умовою у цивільно-правових відносинах, а тому посилання позивача на п.7.3 кредитного договору, як на несправедливі договірні умови, є помилковим.

Встановлена банком умова договору щодо розміру штрафу у разі порушення сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 днів не порушує Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки розмір штрафу визначений не за формулою зі змінними величинами, а чітко визначеною фіксованою сумою. Крім того, розмір штрафу встановлений п. 7.3 договору не стосується обслуговування кредиту або його дострокового погашення.

При підписанні кредитного договору позивач погодився з усіма умовами даного правочину і прийняв на себе зобов'язання щодо його виконання. В день підписання оспорюваного правочину позивач отримав передбачену даним договором суму кредиту, а також отримав примірник правочину, що давало йому додаткову можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, що передбачено п. 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак позивач цього не зробив, використавши кредитні кошти на свій розсуд.

Судова колегія вважає, що під час апеляційного розгляду справи не найшли підтвердження доводи позивача про те, що при укладенні спірного кредитного договору були порушені права позивача як споживача, а також, що умови укладеного між сторонами правочину порушують права позивача чи є несправедливими. Зібраними по справі доказами , підписанням позивачем договору підтверджено, що ОСОБА_1 в повному обсязі ознайомлювався з умовами кредитування в банку і погодився з ними в повному обсязі.

Посилання судом першої інстанції на узагальнення судової практики Верховного суду України, як на правову підставу вирішення спору, є помилковим, оскільки суд вирішує справи на підставі Конституції, інших актів законодавства України, міжнародних договорів України в порядку, передбаченому ЦПК України.

Оскільки районний суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив і неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, то відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволення позову з інших підстав, і з частковим задоволенням скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 317, 319-324, 327 ЦПК України,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Мегабанк» про захист прав споживача та визнання недійсними п.п. 7.3, 9.1 кредитного договору № 28-108П/2013-А відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді -