Справа № 461/7079/13 Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М.
Провадження № 22-ц/783/5818/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шашкіна С. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Шашкіної С.А.

Суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.,

При секретарі: Жукровській Х.І.

З участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 14 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку квартири, визнання права власності на частку квартири - відмовлено.

У задоволенні позову третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_3, з участю третіх осіб - Органу опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Прокуратури Галицького району м. Львова про припинення права власності на частку квартири, визнання права власності на частку квартири - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_5 про припинення права власності на квартиру та визнання права власності на квартиру - задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_5 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, що діє в інтересах ОСОБА_5 грошову компенсацію за належну їй 1/2 частки квартири АДРЕСА_1. в розмірі 134 015,00 (сто тридцять чотири тисячі п'ятнадцять) гривень.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, при неповно з'ясованих обставинах справи. Вказує, що у неї немає в наявності помешкання за адресою буд АДРЕСА_2, яке зазначив суд у своєму рішенні. Згідно отриманої відповіді на запит адвоката №806 від ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" 03.03.2015 року власником даного будинку є ОСОБА_6. Вказує, що судом було порушено ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки суд позбавив права власності неповнолітню ОСОБА_5 на 1/2 частину спірної квартири. Судом не було враховано, що дитина буде позбавлена права власності на житло, в якому проживає три роки разом із сім'єю і це порушить її звичний уклад життя та вплине на психологічний стан. Саме це завдасть істотної шкоди інтересам співвласника (дитині) та членам його сім'ї (п.4 ч.1 ст. 365 ЦК України).

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, по суті позовних вимог ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_5.

Справа судами слухалась неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову та ухвалено нове рішення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_5 про припинення права власності на квартиру та визнання права власності на квартиру відмовлено.

Грошові кошти в сумі 134 015 грн., внесені на рахунок державної судової адміністрації у Львівській області згідно з квитанцією № ПН 14787 від 04 грудня 2013 року, повернуто ОСОБА_3

Позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_3 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Виплачено ОСОБА_3 грошову компенсацію за її 1/2 частини вказаної квартири в сумі 134 015 грн., які внесені на рахунок державної судової адміністрації у Львівській області ОСОБА_5

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, відповідача та її представника на її заперечення, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності у співвідношенні рівних часток у розмірі 1/2 частини ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (колишньому подружжю) згідно з рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 жовтня 2011 року (а. с. 7-10). Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 червня 2013 року частково задоволено позов ОСОБА_3 та ухвалено вселити її в квартиру АДРЕСА_1 та виселено з вказаної квартири ОСОБА_2 з неповнолітньою ОСОБА_5 Після вказаного судового рішення ОСОБА_7 відчужив 1/2 частки належної йому спірної квартири ОСОБА_2, з якою він не перебував у зареєстрованому шлюбі, тобто ОСОБА_2 набула права власності на 1/2 частини зазначеної квартири згідно з договором дарування від 14 червня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Пилипенко Л.І. (а. с. 4). Вже під час розгляду даної справи згідно з договором дарування від 31 січня 2014 року ОСОБА_2 відчужила належну їй 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 на користь своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_5 (а. с. 128).

Відтак, співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_5, 2003 року народження.

Відповідно до положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно з правилами ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України , за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст. 47 Житлового Кодексу України житлова площа має видаватися з розрахунку 13,56 квадратних метрів на одного члена сім'ї. Загальна площа спірної квартири АДРЕСА_1 становить 32.2 кв.м, з них житлова площа - 24.1 кв.м., відповідно розподіл рівних часток житлової площі з врахуванням вимог житлового законодавства є неможливим.

Відповідно до висновку будівельно-технічного дослідження (а.с.40-58) по заяві ОСОБА_2 № 047/13 від 14 серпня 2013 року, проведеного ТзОВ "Гал-Світ" ринкова вартість спірної квартири становить 268 030,00 гривень, відповідно ринкова вартість 1/2 частини спірної квартири становить 134 015,00 гривень.

Як встановлено судом, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03.06.2013 року визнано незаконною реєстрацію у квартирі АДРЕСА_1 виселено з такої ОСОБА_2 та неповнолітню ОСОБА_5 та зобов'язано вселити до спірної квартири ОСОБА_3 (а.с.27-31). Проте, рішення апеляційної інстанції первісний позивач не виконала, з реєстрації не знялася та із спірної квартири не виселилася та після зазначеного рішення уклала разом з ОСОБА_7 договір дарування на 1/2 частини спірної квартири.

Суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення прийшов до вірного висновку, що оскільки кожна 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відповідно є незначними та меншими за норми житлової площі, їх реальне виділення є неможливим, визначити порядок користування між співвласниками спірною квартирою відповідно до часток, що їм належать з дотриманням вимог ДБН не можливо, крім того, сторони не є однією сім'єю, що також унеможливлює спільне користування вказаною квартирою. Квартира АДРЕСА_1 є неподільною річчю і позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 на депозитний рахунок суду перераховано вартість 1/2 частини майна, що належить відповідачу, тому на підставі ст. 365 ЦК України наявні підстави для припинення права власності ОСОБА_5 на 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_1 із сплатою їй компенсації вартості цієї частки у розмірі 134 015,00 грн., що визначена на час вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення прав дитини є, на погляд колегії суддів, безпідставними, оскільки як ствердила в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2, укладення нею договору дарування на користь доньки, під час судового спору, викликано необхідністю захистити свої права, тобто набуття нею права власності пов'язано з вирішенням судового спору. Крім того, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що мати ОСОБА_5 - ОСОБА_2 є співвласником будинку АДРЕСА_2, де їй належить 1/2 частини будинку, загальна площа якого 173,3 кв. м. та житлова площа 66,7 кв.м. (т.1 а.с.219,220).

Як вірно встановив суд першої інстанції, відповідно до діючого законодавства, якщо дитина досягла 10 років, місце її проживання визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Як передбачено в ч. 3 ст. 29 Цивільного кодексу (ЦК) України, місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них.

Отже, ухваленим судовим рішенням не порушується набуте право ОСОБА_5 на користування житловим приміщенням з урахуванням вищезазначених норм закону, а задоволення позову ОСОБА_3 про припинення її частки у спірній квартирі за даних обставин, що наведені вище, з виплатою грошової компенсації не завдасть істотної шкоди її інтересам. Рішення суду в цій частині відповідає вимогам ст. 365 ЦК України. Разом з тим, суд прийшов до вірного висновку, що припинення частки ОСОБА_3 у спірній квартирі буде суперечити вимогам ст. 365 ЦК України, оскільки завдасть істотної шкоди її інтересам. При цьому суд вірно врахував, що їй належить право власності лише на 1/3 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_3, у якій проживають та зареєстровані інші співвласники, її мати ОСОБА_9 та брат ОСОБА_10

Висновок суду про істотність шкоди, яка може бути завдана ОСОБА_3 при припинення її частки у спірній квартирі відповідає обставинам справи та особливостям цього спірного об'єкта.

Рішення суду відповідає вимогам закону, зокрема ст.. 365 ЦК України, і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий :

Судді: