Ухвала

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 02 червня 2014 року, додаткове рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20 червня 2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 Дергачівського району Харківської області та виселити громадян, які зареєстровані та/або проживають у вказаному будинку.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 20 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 39 300 доларів США зі сплатою 11,04 % річних, з кінцевим терміном повернення 19 червня 2017 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, 20 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки. Станом на 12 грудня 2013 року заборгованість ОСОБА_5 по кредитному договору склала 24 195,37 доларів США, що еквівалентно 193 321 грн. З урахуванням викладеного позивач просив суд позов задовольнити.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 02 червня 2014 року позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20 червня 2007 року в розмірі 193 321 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 20 червня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М. за реєстровим № 2281 будинок, площею 92,50 га, житловою площею 57,40 га, який розташований по АДРЕСА_1 Дергачівського району Харківської області, та встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації ПАТ КБ «Приватбанк». Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Додатковим рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 14 липня 2014 року зазначено резолютивну частину рішення в наступному вигляді: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20 червня 2007 року в сумі 193 321 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, згідно з договором іпотеки від 20 червня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М. за реєстровим № 2281 будинок площею 92,50 кв. м, житловою площею 57,40 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1 Дергачівського району Харківської області, та встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки у розмірі 49 291,40 грн. для його подальшої реалізації ПАТ КБ «Приватбанк». Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року рішення та додаткове рішення місцевого суду залишені без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Вказаним вимогам ухвала апеляційного суду не відповідає.

Залишаючи без змін рішення та додаткове рішення суду першої інстанції про задоволення позову частково, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду, що існує заборгованість за кредитним договором, виконання якого забезпечено договором іпотеки. Вартість предмета іпотеки сторонами погоджена та згідно договору іпотеки складає 49 291,40 грн.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами установлено, що відповідно до укладеного кредитного договору від 20 червня 2007 року ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 39 300 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 19 червня 2017 року.

Внаслідок порушення з боку ОСОБА_5 умов повернення кредиту та сплати процентів за користування ними, в останнього перед позивачем виникла прострочена заборгованість, яка станом на 12 грудня 2013 року складає 24 195,37 доларів США та складається з наступного: 20 808,38 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 575,63 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 314,40 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 315 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина), 1 150,67 доларів США - штраф (процентна складова).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 20 червня 2007 року уклали договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М. за реєстровим № 2281.

Згідно з договором іпотеки ОСОБА_3 надала в іпотеку нерухоме майно - будинок, загальною площею 92,50 кв. м, житловою площею 57,40 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1 Дергачівського району Харківської області та належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 3 цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15.

За правилом ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Так, вирішуючи спір апеляційний суд на зазначену норму закону уваги не звернув та вказуючи початковою ціною предмета іпотеки суму зазначену сторонами в п. 35.5 договору іпотеки (49 291,40 грн.) не врахував, що згідно п. 24 цього договору, сторони визначили вказану ціну реалізації предмета іпотеки лише для позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, апеляційний суд всупереч вимогам ч. 1 ст. 143 ЦПК України відмовив відповідачу, який заперечуючи проти заявлених позовних вимог, зокрема, щодо вартості предмета іпотеки, заявив клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для визначення ринкової вартості предмета іпотеки.

Разом з тим, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, ОСОБА_5 надав висновок спеціаліста - суб'єкта оціночної діяльності, в якому визначено ймовірний діапазон ринкової вартості предмета іпотеки між 27 500 дол. США та 43600 дол. США.

Таким чином, враховуючи наявність спору між сторонами щодо вартості предмета іпотеки, апеляційний суд повинен був вирішити питання про призначення судової експертизи та оцінити висновок експерта у сукупності з іншими доказами у справі, а також надати оцінку вищевказаному висновку спеціаліста.

Отже, апеляційний суд не звернув уваги, що суд першої інстанції не виконав вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи та, посилаючись на загальний розмір заборгованості за кредитним договором, не встановив та не зазначив усіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Крім того, згідно з п. 1 Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Вказаний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України № 6-57цс15 від 27 травня 2015 року та № 6-781цс15 від 01 липня 2015 року, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи повинен перевірити наявність підстав для застосування вищевказаного Закону за наявності критеріїв, викладених у статті 1 цього Закону.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення спору і ці порушення допущені судом апеляційної інстанції при розгляді справи, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська