Справа № 739/1389/15-ц Провадження № 22-ц/795/2155/2015 Головуючий у I інстанції -Чепурко В. В. Доповідач - Губар В. С.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Губар В.С.,

суддів - Висоцької Н.В., Позігуна М.І.,

при секретарі - Козлачковій Ю.В.

за участю - ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 08 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено: виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з належного позивачеві на праві власності житлового будинку у АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати це рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт наголошує на тому, що вона та її син правомірно проживають в спірному житловому будинку з дозволу позивача. Апелянт вважає, що розірвання шлюбу з сином позивача не є підставою для припинення встановленого для неї сервітутного права на користування будинком, та що таке припинення повинно відбуватись ззгідно з вимогами ст.ст. 405,406 ЦК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником житлового будинку, в якому проживають його колишня невістка та онук, які не є членами його сім'ї та в добровільному порядку не бажають звільнити займане приміщення, тому порушене право власності підлягає судовому захисту у визначений позивачем спосіб.

Апеляційний суд повністю погоджується із такими висновками, оскільки судом першої інстанції обставини справи з'ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.2-3). У будинку проживають без реєстрації ОСОБА_3 - колишня невістка позивача, та ОСОБА_5 його онук (а.с.19).

Відповідачі мають інше місце реєстрації - АДРЕСА_2 (а.с.20).

За змістом ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Також ст. 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок(частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Отже, з аналізу діючого законодавства вбачається, що право на користування та проживання в будинку власника мають як він сам, так і члени його сім'ї, які проживають разом з ним в будинку та ведуть спільне господарство.

Проте по справі достовірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_5 проживають окремо за різними адресами, спільного господарства не ведуть, не мають спільного бюджета, тому останні не є членами сім"ї власника будинку ОСОБА_1, і дія положень ч. 4 ст. 156 ЖК України на відповідачів не поширюється. Жодних цивільно-правових угод щодо користування будинком сторони не укладали.

Доводи апелянта щодо надання усної згоди позивача на їх проживання в будинку не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. Відтак, правові підстави для проживання відповідачів в будинку позивача відсутні і його прав як власника будинку підлягають судовому захисту шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном.

Сукупність досліджених обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що суд першої інстанції правомірно захистив право власності ОСОБА_1 шляхом виселення відповідачів без надання іншого житла і такий спосіб захисту не суперечить закону.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку та ухвалив законне і обгрунтоване рішення, підстави для скасування якого відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: