АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 761/21750/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/13438/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.
11 листопада 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Кравець В.А., Шиманського В.Й.,

при секретарі - Крічфалуши С.С.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 2 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_4, через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано всі обставини, що мають значення для справи, судом не надано належної оцінку тому, що ОСОБА_4 мав переважне право залишення на роботі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що у серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те,що наказом №114-к від 18 березня 2011 року ОСОБА_4 був прийнятий на посаду інженера першої категорії відділу перспективного розвитку відповідача безстроково з 18 березня 2011 року з посадовим окладом згідно зі штатним розписом. 5 червня 2015 року, виконуючий обов'язки керівника відповідача звернувся письмово до профкому апарату управління за згодою на розірвання трудового договору на підставі статті 40 КЗпП п.1 України з позивачем, пославшись на його попередження про це.

Позивач зазначав, що 1 липня 2015 року наказом №154-к, незважаючи на відмову профспілкового комітету відповідачу на розірвання трудового договору з ним (протокол № 258 від 19 червня 2015 року засідання профспілкового комітету ДП «Укрспирт»), відповідач звільнив його у зв'язку зі скороченням штату 1 липня 2015 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, що в даному випадку є грубим порушенням чинного трудового законодавства, та його прав.

Крім цього, вважає, що при звільненні не було дотримано відповідачем вимог п.3,4 ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі.

У зв'язку із викладеним та враховуючи уточнені позовні вимоги, просив суд скасувати наказ №154-к від 1 липня 2015 року про звільнення позивача з посади начальника аналітичного відділу управління контролю за виробництвом та обігом спирту ДП «Укрспирт» та визнати його незаконним; поновити позивача на роботі та стягнути з відповідача середній місячний заробіток в сумі 8131,44 грн. під час вимушеного прогулу за серпень 2015 року та середній м заробіток за два дні вересня 2015 року в сумі 676,62 грн., а загалом 8808,06 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 березня 2011 року відповідно до наказу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» №114-к позивач був призначений на посаду інженера першої категорії відділу перспективного розвитку відповідача з 18 березня 2011 року з посадовим окладом згідно зі штатним розписом.

13 лютого 2014 Міністерство аграрної політики та продовольства України (уповноважений орган управління) з метою зменшення адміністративних витрат звернулося до керівника ДП «Укрспирт» з листом № 37-32-3-13/1976 від року щодо проведення оптимізації кадрів ДП «Укрспирт» шляхом їх скорочення.

5 березня 2015 року на виконання вказаного вище листа, ДП «Укрспирт» було прийнято Наказ № 95 «Про внесення змін до штатного розпису», в результаті чого, посада начальника аналітичного відділу управління контролю за виробництвом та обігом спирту ДП «Укрспирт», яку обіймав позивач була скорочена, а управління до якого відносився даний відділ ліквідовано. В результаті затвердження нового штатного розпису кількість працюючих в апараті підприємства була зменшена з 195 чоловік до 125 чоловік.

23 квітня 2015 року, у відповідності до п. 1 ст. 49-2 КЗпП України, позивач був викликаний до відділу кадрів ДП «Укрспирт» та попереджений про майбутнє звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників підприємства. Одночасно з попередженням про скорочення позивачу було повідомлено про відсутність в апараті ДП «Укрспирт» будь-яких вакантних посад які б відповідали його кваліфікаційним здібностям.

У зв'язку з тим, що позивач відмовився отримувати дане повідомлення, 27 квітня 2015 року начальником відділу кадрів ДП «Укрспирт», в присутності позивача, заступника начальника відділу кадрів, провідного інженера сектору організації виробництва біологічних видів палива і технічних рідин виробничого управління ДП «Укрспирт», та радника генерального директора з економічно-фінансових питань, було зафіксовано факт відмови позивача від ознайомлення з повідомленням про скорочення, про що складено акт від 27 квітня 2015 року.

30 травня 2015 року ДП «Укрспирт» було додатково направлено за місцем реєстрації позивача вказане вище повідомлення. Однак, даний лист повернувся до ДП «Укрспирт» із закінченням терміну зберігання.

5 червня 2015 року ДП «Укрспирт» направлено до профспілкового комітету апарату управління ДП «Укрспирт» подання про надання згоди на розірвання трудового договору та повідомлено про заплановане скорочення чисельності та штату працівників та запропоновано надати згоду на розірвання трудового договору з позивачем відповідно до вимог статті 43 КЗпП України та згідно порядку надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, встановленого ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

19 червня 2015 року відбулось засідання профспілкового комітету де розглядалось подання ДП «Укрспирт» про надання згоди на звільнення позивача із займаної посади.

Рішенням профспілкового комітету у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4 відмовлено.

22 червня 2015 року на адресу ДП «Укрспирт» надійшов лист за підписом голови профкому апарату управління ДП «Укрспирт» про те, що 19 червня 2015 року на засіданні профспілкового комітету ДП «Укрспирт» прийнято рішення про відмову у наданні згоди на звільнення позивача.

У зв'язку із необґрунтованістю рішення профспілкового комітету, згідно наказу ДП «Укрспирт» № 154-к від 1 липня 2015 року позивача було звільнено із посади начальника аналітичного відділу управління контролю за виробництвом та обігом спирту ДП «Укрспирт» у зв'язку зі скороченням штату (п.1 ст. 40 КЗпП України), та проведено розрахунки, в тому числі виплачено допомогу передбачену п. 1 ст. 44 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивача звільнено з дотримання норм трудового законодавства.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників. Звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 6 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 1 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Як встановлено в судовому засіданні апеляційної інстанції, відповідачем було запропоновано ОСОБА_4 не усі наявні на підприємстві вакантні посади.

Так, як вбачається з наданого представником відповідача списку осіб, що були прийняті на роботу в ДП «Укрспирт», в період з 23 квітня по 1 липня 2015 року (з часу попередження до дня звільнення ОСОБА_4), в ДП «Укрспирт» було прийнято на роботу, принаймні 2 особи, посади яких за своїм досвідом та освітою міг зайняти позивач - 14 травня 2015 року - ОСОБА_6 на посаду інженера 1 категорії відділу техпереозброєння, енергетики та автоматизації технологічних процесів управління технічної політики, 3 червня 2015 року - ОСОБА_7 на посаду провідного менеджера зі збуту відділу зовнішньоекономічної діяльності з випробувальним терміном 3 місяці .

Проте, ці посади ОСОБА_4 запропоновані не були.

Крім того, відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 3 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо неприйняття до уваги відмови профспілкового комітету на дачу згоди на звільнення ОСОБА_4 у зв'язку з її необґрунтованістю, оскільки ці висновки не відповідають встановленим обставинам.

Як вбачається з протоколу засідання профспілкового комітету від 19 червня 2015 року, рішенням профспілки не надано згоду на звільнення позивача.

Дане рішення профспілкового комітету від 19 червня 2015 року має правове обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення позивача; відповідно до висновку Верховного суду України від 24 вересня 2014 року та 22 жовтня 2014 року, суд розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо правомірного звільнення ОСОБА_4 із займаної посади є не вірним, звільнення проведено з порушеннями норм трудового законодавства, а відтак, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Оскільки, чинним законодавством України, яким регулюються трудові правовідносини, визначено, що видача та скасування наказів відноситься виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до повноважень суду належить перевірка їх законності, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання наказу про його звільнення незаконним та поновлення на посаді, яку позивач займав на момент звільнення.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Враховуючи, що статтею 303 ЦПК України не передбачено повноважень апеляційного суду щодо перевірки законності рішення суду першої інстанції з врахуванням збільшених позовних вимог, викладених позивачем під час розгляду справи в апеляційній інстанції, а в суді першої інстанції позивач просив стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 1 серпня по 2 вересня 2015 року в розмірі 8808 грн. 06 коп. і такі вимоги в суді першої інстанції позивачем не змінювалися та не збільшувалися, колегія суддів розраховує середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з позовних вимог ОСОБА_4, які були предметом розгляду суду першої інстанції.

Згідно з п. 8 Постанови Кабінету міністрів України, № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки № 180/01-11 від 21 липня 2015 року, середньоденний заробіток позивача становить 338,81 грн. (а. с. 25).

Відповідно до Розрахунку норм тривалості робочого часу на 2015 рік (Лист Міністерства соціальної політики України від 9 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13), кількість робочих днів у серпні 2015 року складає 20, у вересні - 22.

За таких обставин, кількість робочих днів вимушеного прогулу ОСОБА_4 з 1 серпня 2015 року по 2 вересня 2015 року становить: в серпні 2015 року - 20 днів, в вересні 2015 року - 2 дні, а всього, виходячи з позовних вимог, - 22 дні.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_4 (з 1 серпня по 2 вересня 2015 року) становить 7453 грн. 82 коп.(338,81 грн. х 22 дні = 7453,82 грн.).

Враховуючи викладене, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 вересня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_4 понесені витрати по оплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. та в дохід держави підлягає стягненню 501 грн. 78 коп. судового збору.

Крім того, відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 липня 2015 року ОСОБА_4 уклав договір на надання правової допомоги та юридичних послуг з адвокатом ОСОБА_3В.(а.с.27).

До вказаного договору надано копію посвідчення адвоката та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Як вбачається з матеріалів справи, вказаний адвокат приймав участь у справі в якості представника позивача.

Відповідно до квитанції від 20 липня 2015 р. ОСОБА_4 сплатив адвокату ОСОБА_3 за надані ним правові послуги 4000 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача (а.с. 26).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 вересня 2015 року скасувати, ухваливши нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ ДП «Укрспирт» № 154-к від 1 липня 2015 року про звільнення ОСОБА_4.

Поновити ОСОБА_4 на роботі на посаді начальника аналітичного відділу управління контролю за виробництвом та обігом спирту ДП з 1 липня 2015 року.

Стягнути з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7453 грн. 82 коп.

Стягнути з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_4 понесені витрати по оплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. та 4000 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнути з ДП «Укрспирт» в дохід держави 501 грн. 78 коп. судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді