Справа № 369/4641/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

18.06.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Волчка А.Я.

за участю секретаря Раситюк М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом КП «Київпастранс» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обовязків,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року позивач звернувся з цим позовом до суду, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 знаходився в трудових відносинах з КП «Київпастранс» та перебував на посаді заступника головного інженера.

Наказом КП «Київпастранс» від 25.02.2011 № 33-к на ОСОБА_1 покладено тимчасове виконання обовязків заступника генерального директора з питань будівництва.

Державною фінансовою інспекцією України проведено у 2012 році позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Київпастранс» за період з 01.10.2010 по 31.12.2011 та встановлено, що в.о. заступника генерального директора з питань будівництва ОСОБА_1 були підписані акти приймання виконаних будівельних робіт ф. № КБ-2-в №№ 1/47, 1/42 за грудень 2010 року, 59/7 за липень 2011 року, без уточнення цін ресурсів (на підставі мінімальної (фактичної) вартості матеріалів), фактичного невиконання обсягу робіт та неврахування наявності зобовязання генпідрядника виконувати за власний рахунок виявлені недоліки (дефекти) на суму 78 564

За результатами позапланової ревізії Держфінінспекцією було видано вимогу від 02.10.2012 № 06-14/1398 «Про усунення порушень», відповідно до якої КП «Київпастранс» зобовязано стягнути кошти, зокрема, з ОСОБА_1 діями якого КП «Київпастранс» заподіяно матеріальну шкоду (збитки) у розмірі 78 564 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.06.2013 у справі № 826/5195/13-а КП «Київпастранс» зобовязано виконати вимоги пункту 1 вимоги Держфінінспекції від 02.10.2012 № 06-14/1398, а саме, стягнути з ОСОБА_1 заподіяну матеріальну шкоду (збитки) у розмірі 78 564 грн.

Тому просили стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача 78 564 грн. матеріальної шкоди та судовий збір у розмірі 785,64 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задвольнити.

Відповідач ОСОБА_1 проти позову заперечував в повному обсязі, з мотивів пропуску позивачем строку на звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України., окрім того стверджував що між ним та позивачем договір про повну матеріальну відповідальність не укладався, тому вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими, просив в позові відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_1 знаходився в трудових відносинах з позивачем КП «Київпастранс» та перебував на посаді заступника головного інженера.

Згідно наказу КП «Київпастранс» від 25.02.2011 № 33-к на ОСОБА_1 було покладено тимчасове виконання обовязків заступника генерального директора з питань будівництва що підтверджується наказом №33-К від 25.02.2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи, Державною фінансовою інспекцією України було проведено у 2012 році позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Київпастранс» за період з 01.10.2010 по 31.12.2011 та встановлено, що в.о. заступника генерального директора з питань будівництва ОСОБА_1 були підписані акти приймання виконаних будівельних робіт ф. № КБ-2-в №№ 1/47, 1/42 за грудень 2010 року, 59/7 за липень 2011 року, без уточнення цін ресурсів (на підставі мінімальної (фактичної) вартості матеріалів), фактичного невиконання обсягу робіт та неврахування наявності зобовязання генпідрядника виконувати за власний рахунок виявлені недоліки (дефекти) на суму 78 564 гривень.

За результатами позапланової ревізії Держфінінспекцією було видано вимогу від 02.10.2012 № 06-14/1398 «Про усунення порушень», відповідно до якої КП «Київпастранс» зобовязано стягнути кошти, зокрема, з ОСОБА_1 діями якого КП «Київпастранс» заподіяно матеріальну шкоду (збитки) у розмірі 78 564 грн.

Як установлено судом Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.06.2013 у справі № 826/5195/13-а КП «Київпастранс» зобовязано виконати вимоги пункту 1 вимоги Держфінінспекції від 02.10.2012 № 06-14/1398, «Про усунення порушень», зокрема, відповідно до вимог чинного законодавства України, а саме, стягнути з ОСОБА_1, яким підписано акти приймання виконання будівельних робіт ф.№КБ-2-в №№1/58 за січень, 1/79/2 за квітень, 1/86, 65/1, 59/6/1 за травень та 65/7 за липень 2011 року, без уточнення цін ресурсів (на підставі мінімальної (фактичної) вартості матеріалів), фактичного невиконання обсягу робіт та неврахування наявності зобовязання генпідрядника виконувати за власний рахунок виявлені недоліки (дефекти) заподіяну матеріальну шкоду (збитки) у розмірі 78 564 грн.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 був звільнений з посади заступника головного інженера Комунального підприємства «Київпастранс» за угодою сторін , згідно ст. 36, п.1 КЗпП України, відповідно до наказу №174 від 22.07.2014 року.

Жодних доводів на спростування своєї вини у заподіяні збитків позивачу у розмірі 78 564 гривень відповідачем не наведено.

Правові підстави та умови матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, визначені главою IX КЗпП України.

Так, ч. 1 ч. 2 ст. 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За загальним правилом за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку (ч. 1 ст. 132 КЗпП України). Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ч. 2 ст. 132 КЗпП України).

Згідно зі ст. 133 КЗпП України обмежену матеріальну відповідальність несуть: працівники - за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. В такому ж розмірі працівники несуть матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям

Ст. 134 КЗпП України визначено випадки, за яких працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Такий вид матеріальної відповідальності покладається на працівників у разі, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 136 КЗпП України, у випадках встановлених законом, покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Відповідно до ч.1 ст. 137 КЗпП України, суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно.

Відповідно до роз'яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками": у відповідності зі ст.130 Кодексу законів про працю України відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах.

У п. 8 цієї ж постанови Пленуму роз'яснено, що, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсування), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 1351 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений.

Судом встановлено, що між сторонами договір про повну матеріальну відповідальність не укладався.

Зокрема, ст. 233 КЗпП України встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Зокрема, за приписами ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Днем виявлення шкоди вважається день, коли роботодавцю стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. У разі встановлення факту заподіяння шкоди за результатами інвентаризації матеріальних цінностей, ревізії або перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства днем виявлення шкоди вважатиметься день підписання відповідного акта, висновку комісії або іншого документа, у якому зафіксовано результати перевірок, проведених відповідними уповноваженими органами чи посадовими особами.

Позивач дізнався про заподіяння йому відповідачем ОСОБА_1 шкоди 27 серпня 2012 року, коли Державною фінансовою інспекцією України було складено акт позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Київпастранс» за період з 01.10.2010 року по 31.12.2011 року , номер акту 306-21/64. Більш того, позивач КП «Київпастранс» 02.10.2012 за №06-14/1398 було видано вимогу «Про усунення порушень» в якій, вони вимагали вжити заходи, щодо відшкодування шкоди, спричиненої КП «Київпастранс» винними діями відповідача, що додатково засвідчує те, що позивачеві було достеменно відомо про необхідність вжити дії, спрямовані на відшкодування збитків.

Позовні вимоги про стягнення збитків заявлено КП «Київпастранс» лише 28.04.2015 року, тобто поза межами строку, встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України.

За приписами ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Підстав для поновлення строку для звернення до суду з позовом, суд не вбачає, оскільки позивачем така заява не заявлялася, окрім того, позивач КП «Київпастранс» дізнався про заподіяння шкоди відповідачем ОСОБА_1 ще 27 серпня 2012 року, однак не вжив жодних заходів для відшкодування шкоди, спричиненої позивачу винними діями відповідача, чи для оскарження акта ревізії у випадку, якщо позивач не згоден з висновками Державної фінансової інспекції України, викладеними у цьому акті.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу КП «Київпастранс» у його позові до ОСОБА_1 про відшкодування у збитків у зв'язку з пропуском позивачем без поважних причин строку для звернення до суду з позовом, встановленого ст. 233 КЗпП України.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку , що позов задоволенню не підлягає.

З огляду на вищевикладене, відповідно до ст. ст.130, 132, 134, 233, 234 Кодексу законів про працю України, постанови Пленуму Верховного суду України від 29 грудня 1992 року №14 "Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" та, керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову КП «Київпастранс» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обовязків відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя А.Я. Волчко