Справа № 161/5776/14-ц Провадження № 22-ц/773/1251/15 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В.П.
Категорія: 57 Доповідач: Овсієнко А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнка А.А. ,

суддів - Антонюк К.І., Веремчук Л.М.,

при секретарі Черняк О.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року,

встановила:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі ПАТ КБ) «ПриватБанк» звернулося до суду з вищевказаним позовом, зазначивши, що 28 вересня 2005 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 5000 грн. у вигляді встановленого на платіжну картку кредитного ліміту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Внаслідок невиконання ОСОБА_2 своїх договірних зобовязань станом на 31.03.2014 року вона заборгувала ПАТ КБ «ПриватБанк» 14 512 грн. 67 коп., в тому числі: 3482 грн. кредиту, 9863 грн. 40 коп. процентів, 1167 грн. 27 коп. штрафу. У звязку з цим ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь вищевказану суму.

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», вимагаючи визнати недійсним вищевказаний кредитний договір з тих підстав, що договору (заяви про отримання кредитної картки) вона підписувала.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 14512 грн. 67 коп. заборгованості за кредитним договором.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просив скасувати вищевказане рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2

В ході апеляційного розгляду даної справи представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав із зазначених у них підстав, тоді як представник позивача ОСОБА_1 просила відхилити подану апеляційну скаргу з огляду на безпідставність наведених у них доводів та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, а також доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача частково підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Так, задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягуючи з відповідача на користь банку 14512 грн. 67 коп. боргу, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не виконує умови кредитного договору, а саме: не повертає кредит та не сплачує проценти у визначені договором терміни.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» судом відмовлено з підстав недоведеності обставин, на які вона покликалася в обґрунтування своїх вимог.

Однак, з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» не можна погодитись з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції правильно встановлено, і це обєктивно підтверджується наявними у справі письмовими доказами, що 28 вересня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 був укладений договір про надання банківських послуг з елементами кредитного договору, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу ОСОБА_2 кредит в сумі 5000 грн. у вигляді встановленого на платіжну картку кредитного ліміту в розмірі 5000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 3 % на місяць.

Вказаний договір є договором приєднання і складається із письмової заяви позичальника про відкриття кредитного карткового рахунку, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку (а.с.9).

Відповідно до умов даного договору, термін дії кредитного ліміту дорівнює терміну дії платіжної картки, вказаному на лицевій стороні картки (п.3.1.1 Умов надання банківських послуг (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

На виконання умов вищевказаного договору відповідачу було видано банком кредитну картку № 919128 з терміном її дії до вересня 2007 року.

Встановлено також із пояснень представника позивача, що по закінченню строку дії вищевказаної картки його було продовжено до вересня 2009 року.

З наданих позивачем розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку вбачається, що в період з 28 вересня 2005 року по 12 вересня 2008 року відповідачем було використано весь кредитний ліміт, тоді як востаннє погашення частини кредиту відповідачем ОСОБА_2 мало місце 28 серпня 2008 року, після чого жодних платежів вона не здійснювала.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Згідно з п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік ( п.1 ч.2 ст.258 ЦК України).

При цьому, відповідно до ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Згідно з ч.5 цієї ж статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Отже, відповідно до Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, які є складовою вищевказаного договору про надання банківських послуг, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає як щомісячні платежі на погашення кредиту та сплату процентів, так і кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 зазначеного Кодексу).

Саме така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 12 листопада 2014 року №6-167цс14.

І оскільки останній платіж відповідачем здійснено 28 серпня 2008 року, а дія картки закінчилась у вересні 2009 року і в подальшому не продовжувалась, то, звернувшись до суду із даним позовом лише 11 квітня 2014 року, позивач пропустив встановлений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності, про застосування якого письмово заявлено представником відповідача у суді першої інстанції (а.с.140).

І оскільки жодних поважних причин пропущення такого строку позивачем не наведено, то згідно з ч.4 ст.267 ЦК України дана обставина є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції залишив поза увагою наведені вище обставини та вимоги закону, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 14512 грн. 67 коп. боргу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 у звязку з пропущенням строку позовної давності.

Разом з тим, доводи представника відповідача про те, що вищевказаний договір є недійсним у звязку з недодержанням вимог закону щодо його письмової форми не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Так, письмова заява ОСОБА_2 від 28 вересня 2005 року про відкриття кредитного карткового рахунку, яка разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг, містить підпис позичальника у відповідній графі.

Як ствердив суду представник відповідача ОСОБА_3, вказані у заяві відомості про особу позичальника ОСОБА_2 (анкетні дані, номера телефонів, відомості про місце роботи, чоловіка, власний транспортний засіб) всі без виключення відповідають дійсності.

При цьому, судовою почеркознавчою експертизою достеменно не встановлено, що підпис у вищевказаній заяві належить не ОСОБА_2 (а.с.124-131).

Надавши належну правову оцінку наведеним вище доказам в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорюваний договір укладено в передбаченій законом письмовій формі й тому обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2

Таким чином, в частині відмови в зустрічному позові ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року в даній справі в частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та стягнення судового збору скасувати.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

В решті рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді