21.10.2015 Єдиний унікальний номер 205/4900/15-ц
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
21 жовтня 2015 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Басової Н.В.,
при секретарі Єрьоменко Я.О.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-
Позивач 03 липня 2015 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому згідно уточнень зазначив, що він 02.03.2015 року уклав з відповідачем договір позики, згідно якого передав відповідачу 50 000 грн., на строк до 16.03.2015 року. До сьогодні відповідач зобовязання за договором позики не виконав, та ухиляється від виконання. Позивач просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 50 000 грн., витрати на правову допомогу 3000 грн. та судовий збір.
Від представника позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовну заяву підтримав та просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не зперечував.
Відповідач у судове засідання не зявився, про день і час проведення справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, письмових заяв не надходило.
З письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню по наступних підставах.
Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Матеріалами справи встановлено, що 02 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно умов якого відповідач отримав від позивача гроші у борг у розмірі 50 000 грн., які зобовязався повернути до 16.03.2015 року, про що відповідачем була написана розписка (а.с.13).
Встановлено, що заборгованість за договором позики відповідач у встановлений строк не повернув і ухиляється від її повернення до теперішнього часу.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 1047 ЦК України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.
В силу ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума боргу за розпискою у розмірі 50 000 гривень та позовні вимоги в цій частині є законними та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача, слід стягнути витрати понесені позивачем по сплаті судового збору у розмірі 500 грн., в іншій частині судовий збір не відшкодовується, оскільки є необґрунтований.
Натомість, вимоги стосовно витрат на правову допомогу 3000 грн. не підлягають задоволенню за нижченаведеним.
Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Проте, позивачем не надано доказів документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, у звязку чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 509, 526, 625, 1048, 1049 ч. 1, 1050 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 50 000 грн. (пятдесят тисяч гривень).
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 500 грн. (пятсот гривень).
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Н.В. Басова