Справа № 742/3285/15-ц Провадження № 22-ц/795/2097/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Білокур В. І. Доповідач - Онищенко О. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОнищенко О.І.,
суддів:Губар В.С., Мамонової О.Є.,
при секретарі:Шкарупі Ю.В.,
за участю:позивача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6, представника відповідача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права на 1/2 його частину та зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права на 1/2 його частину, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 вересня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 відмовити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 вересня 2015 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_8 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права на 1/2 його частину задоволено. Визнано спільною сумісною власністю подружжя 9/40 частини житлового будинку з належною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, придбаних ОСОБА_8 у власність по договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 20.08.1999 року, посвідченому держаним нотаріусом Прилуцької міської державної нотаріальної контори Ігнатовою Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1-3914, та визнано за ОСОБА_5 право власності на 9/80 частини у цій частині вищеназваного об'єкту нерухомого майна. Зустрічний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права на 1/2 його частину задоволено. Визнано спільною сумісною власністю подружжя 11/40 частини житлового будинку з належною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, придбаних ОСОБА_5 у власність по договору купівлі -продажу частини житлового будинку від 11.04.1996 року, посвідченому держаним нотаріусом Прилуцької міської державної нотаріальної контори Фесик Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1074, та визнано за ОСОБА_8 право власності на 11/80 частини у цій частині вищеназваного об'єкту нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції незаконно задоволено зустрічний позов ОСОБА_8, оскільки останній поданий з порушенням трирічного строку позовної давності. На думку апелянта, зазначені судом першої інстанції підстави для застосування ч. 2 ст. 264 ЦК України є помилковими, оскільки ст. 72 СК України чітко визначено порядок застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_8 просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_5 та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

По справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 1991 року, який розірваний за рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 10 серпня 2012 року. Рішення набрало законної сили 22 серпня 2012 року (а.с.7). Від спільного подружнього життя з відповідачем у позивача є двоє неповнолітніх дітей, дочка ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1(а.с.23).

За час спільного проживання в шлюбі сторони набули у спільну сумісну власність подружжя та зареєстрували кожен на своє ім'я відповідні частки у житловому будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_1, а саме : 9/40 частини цього об'єкту нерухомого майна було придбано у власність та зареєстровано на ім'я ОСОБА_8 згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 20.08.1999 року, посвідченого держаним нотаріусом Прилуцької міської державної нотаріальної контори Ігнатовою Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1-3914 (а.с.5, 26); 11/40 частини цього об'єкту нерухомого майна було придбано у власність та зареєстровано на ім'я ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 11.04.1996 року, посвідченому держаним нотаріусом Прилуцької міської державної нотаріальної контори Фесик Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1074 (а.с.24-25, 26).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_8, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8, як бувше подружжя, мають право на 1/2 частину у зареєстрованих на кожного з них частках (9/40 та 11/40) нерухомого майна (житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями в АДРЕСА_1) як такого, що було придбано ними у спільну сумісну власність подружжя, під час зареєстрованого шлюбу (без визначення часток) за спільні кошти сім'ї, незалежно від ступені участі кожного із них у надбанні цього майна і незалежно від того, що правова реєстрація цієї садиби здійснена окремо на кожного із них.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки він відповідає зібраним у справі доказам, яким суд дав належну оцінку та відповідає вимогам законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, зважаючи на таке.

Згідно статей 22, 23 КпШС України, чинних на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, відносилося до спільної сумісної власності. Кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтями 69, 70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, вказаними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 29 КпШС України для захисту порушеного права відносно спільного майна подружжя встановлено трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

За роз'ясненнями наданими в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимог про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Доводи апеляційної скарги щодо звернення з зустрічною позовною заявою після закінчення строків позовної давності, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст.72 СК України до вимог про поділ майна, які заявлені після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність 3 роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Позивач за зустрічним позовом зазначив, що лише у серпні 2015 року, після звернення його колишньої дружини ОСОБА_5 до суду з даним позовом, він і дізнався про оспорювання нею його прав власності на частину житлового будинку. Тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем за зустрічним позовом не пропущено позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування апеляційний суд не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: