Справа № 308/9793/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2015 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., при секретарі Рабош А.О., з участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Сюртівської сільської ради, третя сторона на стороні відповідача ОСОБА_3 служба Ужгородського міжрайонного управління юстиції про визнання права власності на нерухоме майно,-

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до Сюртівської сільської ради, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 служба Ужгородського міжрайонного управління юстиції про визнання права власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що батько позивача ОСОБА_4, відповідно до свідоцтва № 3 садиби в сільських населених пунктах УРСР 27 березня 1972р. був забудовником житлового будинку з надвірними спорудами на земельній ділянці за адресою с. Струмківка, вул. Ш.Петефі 10, Ужгородського району. Станом на час звернення до суду батьки позивача померли. Відповідно свідоцтва про смерть І-ФМ 192582 від 19.06.2015р. помер батько ОСОБА_4. Відповідно свідоцтва про смерть І-ФМ № 017883 від. 24.02.2006р., померла мати ОСОБА_5. Згідно наявних записів в прибудинковій книзі, інші особи у вказаному будинку не проживали. В той час як батьки позивача, що померли проживали в будинку з часу його забудови - 1972рік. А позивач в будинку проживає з часу забудови - 1972 рік. Таким чином після смерті батька, будинок фактично успадкувала мати, та дочка як спадкоємці першої черги але право спільної сумісної/часткової, власності на будинок сторонами не оформлявся. Відповідно довідки № 631 від і 9.06.2015р Сюртівської сільської ради, на день смерті ОСОБА_5, в будинку за адресою с. Сюрте вул. Ш.Петефі 10, разом з нею проживала та була зареєстрована - дочка ОСОБА_2. Відповідно довідки Сюртіьської сільської ради №632/02-28 від 19.06.2015р., в тім що згідно по господарського обліку власником дворогосподарства та забудовником житлового будинку, за адресою с. Сюрте, ОСОБА_6 10, був ОСОБА_4. В межах прийняття спадщини, позивач звернувся до Ужгородської Державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте в оформленні та видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено у звязку з тим, свого часу не було зареєстровано в реєстрі речових прав, відповідно відсутній належний правовстановлюючий документ, де відсутній витяг з реєстру про реєстрацію речових прав, або реєстраційний напис, що вчинявся в межах виконання делегованих функцій органу місцевою самоврядування, реєстратором КП БТІ.

На підставі наведеного, беручи до уваги той факт, що позивач одна вступила у володіння та управління спадковим майном, просить суд визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 право приватної власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Сюрте, вулиця Шандора Петефі будинок 10., в порядку спадкування нерухомого майна після смерті батька, ОСОБА_4.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач подав на адресу суду заяву в якій вказав, що не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_2 щодо визнання права власності на нерухоме майно.

Представник третьої сторони на стороні відповідача ОСОБА_3 служба Ужгородського міжрайонного управління юстиції в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справ до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків:

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до свідоцтва № 3 садиби в сільських населених пунктах УРСР 27 березня 1972р. ОСОБА_4 був забудовником житлового будинку з надвірними спорудами на земельній ділянці за адресою с. Струмківка, вул. Ш.Петефі 10, Ужгородського району, де належить збудувати житловий будинок на 3 кімнати з жил.пл. 55,2 кв.м.. Відомості про реєстрацію виконаного на присадибній ділянці будівництва та про те, що збудовано у вказаному свідоцтві відсутні.

Згідно даних технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою с. Струмківка, вул. Ш.Петефі 10, який виготовлений 06 травня 2015 року, основна площа забудови становить 127 кв.м..

Відповідно до копії свідоцтва про народження від 08.05.2015 р. народилася ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьками якої вказано ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ФМ №341413 від 26.05.1979 р. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 уклали шлюб, після укладення шлюбу присвоєне прізвище ОСОБА_8.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть І-ФМ 192582 від 19.06.2015р. ОСОБА_9, помер у віці 96 років, 04 вересня 1990 року

Відповідно до копії свідоцтва про смерть І-ФМ № 017883 від. 24.02.2006р., у віці 74 року 22.02.2006 року померла мати позивача ОСОБА_5.

Згідно наявних записів в прибудинковій книзі, інші особи у вказаному будинку не проживали. В той час як батьки позивача, що померли проживали в будинку з часу його забудови - 1972рік. А позивач в будинку проживає з часу забудови - 1972 рік.

Відповідно до довідки № 631 від і 9.06.2015р Сюртівської сільської ради, на день смерті ОСОБА_5, в будинку за адресою с. Сюрте вул. Ш.Петефі 10, разом з нею проживала та була зареєстрована - дочка ОСОБА_2.

Відповідно до довідки Сюртіьської сільської ради №632/02-28 від 19.06.2015р., в тім що згідно по господарського обліку власником дворогосподарства та забудовником житлового будинку, за адресою с. Сюрте, ОСОБА_6 10, був ОСОБА_4.

В межах прийняття спадщини, позивач звернувся до Ужгородської Державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте в оформленні та видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено у звязку з тим, свого часу не було зареєстровано в реєстрі речових прав, відповідно відсутній належний правовстановлюючий документ, де відсутній витяг з реєстру про реєстрацію речових прав, або реєстраційний напис, що вчинявся в межах виконання делегованих функцій органу місцевою самоврядування, реєстратором КП БТІ.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Свою позицію з цього приводу висловив в Інформаційному листі від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 Вищий спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, увагу суддів звернуто на те, що слід звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. В цьому ж листі вказано, що прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів зі спадкової справи, якщо така заводилась нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_9, 04 вересня 1990 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529, 535 ЦК Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обовязки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

При дотриманні названих умов, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження.

В Інформаційному листі від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 Вищий спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що судам при вирішенні справ цієї категорії необхідно згідно із нормами, що регулюють підстави виникнення права власності на нерухоме майно, та нормами щодо складу спадщини перевіряти, чи належав та на якій правовій підставі об'єкт нерухомості спадкодавцеві.

Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п.4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (чинної на момент побудови спірного будинку), реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, такі не містять передбаченого вищевказаною Інструкцією акту, затвердженого виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих, про прийняття в експлуатацію спірного будинку, та відповідність його забудови будівельним, протипожежним, санітарним правилам.

Крім того, суд враховує, що згідно копії свідоцтва про народження позивача від 08.05.2015 р. батьками ОСОБА_7 вказано ОСОБА_4 та ОСОБА_5. А відповідно до копії свідоцтва про смерть від 19.06.2015р. серії І-ФМ 192582, 04 вересня 1990 року помер ОСОБА_9. Суду не були представлені докази або документи, якими б підтверджувалась зміна прізвища з «Шимон» на «Шімон».

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що у встановленому законом порядку з заявами про виправлення розбіжностей у свідоцтві не звертались.

Крім того, незавершений будівництвом житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, щодо якої позивач також не надала суду належних доказів про право власності або право користування нею для створення обєкта нерухомого майна.

Згідно положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми ЦК України, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, з урахуванням положень ЦК України, суд оцінюючи надані докази, вважає, що позивач не довів обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до переконання що у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до Сюртівської сільської ради, третя сторона на стороні відповідача ОСОБА_3 служба Ужгородського міжрайонного управління юстиції про визнання права власності на нерухоме майно слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 14, 60, 88, 208, 209, 212,-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до Сюртівської сільської ради, третя сторона на стороні відповідача ОСОБА_3 служба Ужгородського міжрайонного управління юстиції про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_10