Справа № 199/3175/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення мешканців з займаного житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Згідно позову, 02.11.2007 року між банківською установою позивача та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № DNU0G, за яким позивач зобовязався надати останньому грошові кошти в сумі 151500 грн. зі сплатою 15,0 процентів річних. Згідно умов зазначеного договору, погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. У порушення вимог закону та умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника, та нести витрати по сплаті податків та інших обовязкових платежів з цих коштів. У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором, відповідач станом на 17.04.2015 року має прострочену заборгованість у загальному розмірі 215956,29 грн., яка складається з наступного:

-149008,50 грн. - заборгованість за кредитом;

-65933,25 грн. - заборгованість за відсотками;

-1014,54 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем 02.11.2007 року був укладений договір іпотеки № DNU0G, предметом іпотеки за яким є квартира за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Універсальна, б. 1, кв. 9, загальною площею 73,5 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м. Позивач просить суд для задоволення його вимог про погашення вказаної заборгованості, звернути стягнення на предмет іпотеки, а також виселити з квартири відповідача та інших осіб, які зареєстровані та / або проживають у зазначеній квартирі.

В судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 підтримав в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в суді позовні вимоги визнали частково. Пояснив, що дійсно ОСОБА_2 в банківській установі позивача отримав кредит у розмірі 151500 грн. і передав в іпотеку банку квартиру. Спочатку він своєчасно погашав кредит і сплачував відсотки згідно графіку, однак внаслідок фінансової кризи його фінансовий стан значно погіршився, і він був не в змозі надалі виконувати умови договору в повному обсязі. Згодні на звернення стягнення на предмет іпотеки з початковою ціною продажу, визначеною судовим експертом. З розміром заборгованості за кредитом не згодні, оскільки вважають її меншою. Також стверджують, що позивачем пропущений строк давності щодо частини позовних вимог. Крім цього, просять суд зменшити розмір пені.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивачем до позову додана копія договору про іпотечний кредит № DNU0G (а.с. 16-18), укладеного 02.11.2007 року між відповідачем ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», за яким банк зобовязався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 151500 грн., а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 151500 грн., сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15% річних.

Сторонами визнаний той факт, що зазначений кредитний договір підписаний особисто ОСОБА_2 і кредитні кошти були фактично отримані останнім від позивача в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За п. 1.1 кредитного договору, погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 544,22 долари США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За кредитним договором (п.п. 2.4), позичальник зобовязується щомісячно до 2 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2018,30 грн. шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок № 3087, відкритий у кредитора.

Згідно розрахунку заборгованості по кредиту (а.с. 9-13), ОСОБА_2 повертав кредит та сплачував відсотки за користування кредитом несвоєчасно та не в повному обсязі, внаслідок чого утворилася прострочена заборгованість.

Зокрема, станом на 17.04.2015 року включно заборгованість ОСОБА_2 перед позивачем за кредитним договором склала:

-149008,50 грн. за тілом кредиту, в тому числі 13210,66 грн. простроченої заборгованості;

-65933,25 грн. за відсотками, в тому числі 65081,84 грн. за простроченими відсотками.

Розрахунок заборгованості ОСОБА_2 за тілом кредиту та відсотками позивачем здійснений арифметично правильно і відповідні заперечення відповідача судом відхиляються.

За п. 1.3 кредитного договору, кредит надається строком погашення не пізніше 02.11.2027 року.

Суд враховує, що позивач просить суд про повернення кредиту достроково.

Пунктом 5.2.4 кредитного договору передбачене право кредитора вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором або за іпотечним договором в тому числі за прострочення сплати чергового платежу за кредитом та відсотків за користування кредитом понад двох місяців, шляхом направлення повідомлення з зазначенням дати про дострокове розірвання договору.

Згідно п. 6.3 кредитного договору, виконання позичальником вимоги кредитора щодо дострокового повернення суми кредиту та інших платежів відповідно до п. 5.2.4 цього договору повинно бути здійснено позичальником в строк, зазначений кредитором у відповідній вимозі, але не пізніше 30 календарних днів з дати її отримання.

Наведені положення договору кореспондуються з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якою передбачено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення чергової частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зазначена норма міститься у параграфі 1 «Позика» глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України.

За ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлене цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Оскільки укладений між сторонами кредитний договір по суті є договором про надання споживчого кредиту, положення ч. 2 ст. 1054 ЦК України підлягають застосуванню з урахуванням вимог п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким, якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі:

1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або

2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або

3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або

4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 затримав сплату чергової частини кредиту і відсотків більш ніж на два календарні місяць, у позивача на підставі п. 5.2.4, 6.3 кредитного договору, ч. 2 ст. 1054 ЦК України з урахуванням вимог п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» виникло право вимагати від позивача дострокового повернення чергової частини позики, що залишилася, та належних позивачу відсотків.

Позивачем до позову додана копія датованої 31.07.2015 року вимоги на адресу ОСОБА_2 (а.с. 14), за якою банк вимагав від останнього протягом тридцяти днів з дня одержання вимоги погасити прострочену заборгованість з попередженням про визнання терміну повернення кредиту таким, що настав у разі її не погашення.

Зазначена вимога спрямована на адресу відповідача рекомендованим відправленням 05.08.2014 року, що підтверджується копією поштової квитанції та реєстру рекомендованих поштових відправлень (а.с. 15).

Суд враховує, що позивач не надав суду доказів підтвердження на вручення зазначеної вимоги відповідачу. З урахуванням цієї обставини ще 18.06.2015 року до 21.07.2015 року в слуханні справи була оголошена перерва для надання можливості відповідачеві скористуватися своїм правом та погасити прострочену заборгованість. Тривалість перерви була визначена судом з урахуванням тієї обставини, що принаймні з 18 червня 2015 року, коли відповідачу була вручена копія позову з відповідною вимогою позивача (а.с. 46), останній був достовірно поінформований про заявлення до нього позивачем вимоги щодо дострокового погашення заборгованості за кредитом.

ОСОБА_2 своїми правами розпорядився на власний розсуд та на час ухвалення судового рішення прострочену заборгованість не погасив.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: ... сплата неустойки;

Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

За п. 6.4 кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого зобовязання, з передбачених п.п. 2.4, 6.2 договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмір 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення.

Позивачем за прострочення повернення кредиту та сплати відсотків здійснене нарахування пені у розмірі 1014,54 грн.

Нарахування пені позивачем здійснене арифметично правильно.

Вирішуючи питання щодо пропущення позивачем строку позовної давності, суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, згідно якого за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобовязань.

Суд виходить з того, що згідно умов кредитного договору (п. 2.4) ануїтетний платіж, який складається з платежу за тілом та відсотками, мав здійснюватися щомісячними платежами до 2 числа кожного місяця. Отже, 3 числа кожного місяця, у разі нездійснення до цього часу відповідачем чергового щомісячного платежу або здійснення його у меншому розмірі, позивач мав обєктивну можливість довідатися про порушення свого права на отримання такого щомісячного платежу і початок перебігу строку давності щодо вимог про стягнення такого простроченого щомісячного платежу починається з 03 числа відповідного місяця.

Позивач подав позов безпосередньо до канцелярії суду 28 квітня 2015 року (а.с. 5).

Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частина простроченої заборгованості за тілом кредиту та відсотками знаходиться поза межами визначених ст. 257 ЦК України трьох років перед зверненням позивача до суду.

Разом з тим, відповідно до приписів ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Відповідачем надані квитанції, за якими він здійснював повернення кредиту платежами у розмірі 2750 грн., який перевищує мінімальний розмір ануїтетного платежу, 13.08.2014 року (а.с. 59), 15.07.2014 року, 11.09.2014 року (а.с. 58), 22.04.2015 року та 23.05.2015 року (а.с. 56).

Здійснення кожного з цих платежів є дією відповідача, що свідчить про визнання ним свого боргу, отже кожним з зазначених платежів згідно вимог ч. 1 ст. 264 ЦК України строк позовної давності за тілом кредиту та відсотками переривався, і вся заявлена позивачем сума заборгованості знаходиться в межах строку позовної давності.

Також, суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року, за яким відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.У відповідності до вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 258 ЦК України передбачено, що до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Заявлені позивачем до стягнення пеня знаходиться в межах річного строку позовної давності.

На підставі викладеного, підстави для застосування до позовних вимог строку позовної давності відсутні і відповідні доводи відповідача та його представника судом відхиляються.

Надаючи оцінку заяві відповідача та його представника щодо зменшення розміру пені, суд враховує, що згідно вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд враховує розяснення, викладені у п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно яких положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання).

Також суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року, за яким частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Виходячи з заявленого до стягнення розміру неустойки в 1014,54 грн., підстави для його зменшення судом згідно вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України відсутні.

За ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач ОСОБА_2, який прострочив виконання грошового зобовязання, на підставі ч. 1 ст. 625 ЦК України не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання та згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України зобовязаний сплатити суму боргу.

За таких обставин, розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 17.04.2015 року становить 215956,29 грн., з яких:

- 149008,50 грн. - заборгованість за кредитом;

- 65933,25 грн. - заборгованість за відсотками;

- 1014,54 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ч. 1 ст. 7 зазначеного Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Виконання ОСОБА_2 своїх зобовязань за кредитним договором було забезпечене шляхом укладення 02.11.2007 року між позивачем та відповідачем нотаріально - посвідченого іпотечного договору № DNU0G (а.с. 20-21), предметом іпотеки за яким є квартира за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Універсальна, б. 1, кв. 9, загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м.

У звязку з не виконанням ОСОБА_2 основного зобовязання за кредитним договором у позивача на підставі ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог - стягнення заборгованості за кредитним договором зі сплати кредиту, процентів за користування кредитом, комісійної винагороди та пені у вищезазначених розмірах.

Позивачем надана копія вищезазначеного письмового повідомлення - вимоги № 30.1.0.0/2-IFO від 31.07.2014 року (а.с. 14), спрямованого на адресу відповідача рекомендованим відправленням 05.08.2014 року (а.с. 15), за яким позивач вимагав погасити заборгованість за кредитом та попередив, що у разі непогашення заборгованості в тридцяти денний строк з дня отримання цієї вимоги позивач має намір звернути стягнення на заставлене майно (предмет іпотеки).

Позивач за рахунок предмета іпотеки має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням у загальному розмірі 215956,29 грн., з яких:

- 149008,50 грн. - заборгованість за кредитом;

- 65933,25 грн. - заборгованість за відсотками;

- 1014,54 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором;

і за таких обставин, з урахуванням визнання відповідачем позову в цій частині, вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 39 зазначеного Закону, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:

- загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

- опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

- заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

- спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

- пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

- початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Обраний позивачем спосіб реалізації предмета іпотеки з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем, відповідає як умовам іпотечного договору (п. 4.3), так і вимогам закону - ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Визначаючи початкову ціну продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації, суд керуються висновком оціночної будівельної судової технічної експертизи № 1100-08 від 28.08.2015 року (а.с. 109-125), за яким найбільш ймовірна дійсна (ринкова) вартість вказаної квартири становить 458550 грн.

Сторонами зазначена вартість узгоджена.

Вирішуючи позовні вимоги в частині виселення всіх мешканців зі спірної квартири.

Згідно ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобовязані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок дійсно згідно ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу є підставою для виселення усіх громадян, що мешкають в ньому.

За довідкою КП «Жилсервіс-9» (а.с. 42), жоден мешканець в квартирі АДРЕСА_1 не зареєстрований.

Позивачем докази на підтвердження того факту, що відповідач чи будь яка інша особа фактично мешкає в квартирі без реєстрації, суду не надані.

За наведених обставин, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивач підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 2159,56 грн. (1% від задоволених судом вимог).

Керуючись та ст.ст. 10, 11, 60, 212 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення мешканців з займаного житлового приміщення - задовольнити частково.

Для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 щодо погашення заборгованості за кредитним договором № DNU0G від 02.11.2007 року станом на 17.04.2015 року у загальному розмірі 215956 (двісті п'ятнадцять тисяч девятсот пятдесят шість) гривень 29 (двадцять девять) копійок, яка складається із заборгованості:

- за тілом кредиту у розмірі 149008,50 гривень;

- за відсотками у розмірі 65933,25 гривень;

- за пенею у розмірі 1014,54 гривень;

звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Універсальна, б. 1, кв. 9, загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м., шляхом продажу предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNU0G від 02.11.2007 року) Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, б. 50, ) з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу в тому числі нотаріального укладення договору купівлі продажу з іншою особою покупцем із встановленням початкової ціни продажу на рівні 458550 (чотириста пятдесят вісім гривень пятсот пятдесят гривень), будь яким способом, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

У задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2159 (дві тисячі сто пятдесят девять гривень) 56 (пятдесят шість) копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :