РІШЕННЯ

іменем України

"26" червня 2015 р. 145/815/15-ц

2/145/491/2015

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого Мазурчака А. Г.

при секретарі Мигдальській Н.М.,

за участі позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні смт.Тиврів справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому вказує, що 20.08.2013 року, ОСОБА_2, зобов'язалася до 20.08.2014 року повернути їй гроші в сумі 15000 грн., які отримала від неї в борг.

Однак, відповідач зобов'язання не виконала, кошти в сумі 15000 грн. їй не повернула, під будь-яким приводом ухиляється від виконання свого зобов'язання, уникає навіть спілкування з нею.

Згідно із ч.І ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Розписки підписані відповідачем (позичальником), є документом, що підтверджує вчинення правочину між нею та відповідачем.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стягнення зазначених відсотків не залежить від того, чи передбачено це в договорі (розписці), чи ні. Тому, станом на 01.06.2015 року, відповідач, крім повернення боргу в сумі 15000 грн., зобов'язаний сплатити їй три відсотки річних, що за період з 01.09.2014 року по 31.05.2015 року, становить 337,5 грн. Розрахунок: 15000*3/100= 450 грн. (3% річних за рік); 450/12=37,5 грн. (3% річних за місяць); 37,5*9 місяців (про строчка)=337,5 грн.

Просить Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 15000 грн., та 337,50 грн. три відсотки річних за прострочення грошового зобов'язання та судові витрати.

Суд , вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно розписки від 20.08.2013 р. ОСОБА_2 зобов'язалася повернути ОСОБА_1 15 тисяч гривен терміном на один рік.

Відповідно до ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, має укладатись в письмовій формі, крім право- чинів, передбачених частиною першою статті 206 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 1046 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та може бути представлена розписка позичальника або інший документ , який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Проте із розписки ОСОБА_3 не вбачається , що сторонами було укладено договір позики.

Як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_3 та не заперечує позивачка ніякого договору позики вони не укладали, дана розписка написана відповідачкою для того, щоб Загородня забрала заяву із міліції про крадіжку у неї корови, оскільки сина ОСОБА_3 Дзюню в 2013 році притягували до кримінальної відповідальності за крадіжку двох корів, що належали позивачці.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі.

Оскільки договору позики між сторонами не було, то до фактичних правовідносин, що склалися між сторонами не передбачено застосування правових норм, якими регулюються правовідносини щодо договору позики, стягнення коштів з спірних з підстав , вказаних в позові неможливе.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. 207, 208 ЦК України, ст.. 10, 11,60, 212-215 ЦПК України ,

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Вінницької області через Тиврівський райсуд протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Мазурчак А. Г.