У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», комунального закладу охорони здоров'я «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», треті особи: департамент охорони здоров'я Харківської обласної державної адміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання незаконною відмови у прийнятті на роботу за переведенням, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за період вимушеного прогулу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Харківської області від 4 червня 2015 року, за касаційними скаргами комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» та комунального закладу охорони здоров'я «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», до якої приєднався комунальний заклад охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом до Комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (далі - КЗОЗ «ЦЕМД та МК»), Комунального закладу охорони здоров'я «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (далі - КЗОЗ «ОКЛ - ЦЕМД та МК»), у якому просив визнати незаконною відмову у прийнятті на роботу за переведенням, поновити на роботі, стягнути заробітну плату за період вимушеного прогулу.

Посилався на те, що у квітні 2003 року він був прийнятий на роботу до станції швидкої невідкладної медичної допомоги м. Харкова на посаду молодшої медичної сестри на 9-ту підстанцію, у липні цього ж року був переведений на посаду фельдшера загально профільної бригади 9-ї підстанції служби швидкої допомоги м. Харкова, у якій працював до 31 грудня 2012 року.

Оскільки у структурі швидкої допомоги почали проводитися реформи з 1 січня 2013 року, позивач спочатку був переведений на посаду фельдшера невідкладних станів 9-го відділення екстреної медичної допомоги КЗОЗ «ОКЛ- ЦЕМД та МК», на якій працював до 31 вересня 2013 року. 20 вересня 2013 року позивачу було запропоновано написати заяву про звільнення з КЗОЗ «ОКЛ- ЦЕМД та МК» за переведенням у зв'язку з реорганізацією підприємства та заяву про прийом на роботу до КЗОЗ «ЦЕМД та МК». 30 вересня 2013 року позивач був ознайомлений під підпис зі своїм графіком змін на жовтень 2013 року. З 2 жовтня 2013 року позивач почав виходити на роботу у свої зміни, проте його не допускали до роботи протягом місяця без зазначення причин. 18 жовтня 2014 року позивач отримав лист від директора ОСОБА_4 про те, що в його заяві про прийом на роботу була допущена описка. 20 жовтня 2013 року позивач звернувся до директора КЗОЗ «ЦЕМД та МК» з проханням поновити його на посаді фельдшера відділення швидкої та невідкладної допомоги відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги № 9 з 1 жовтня 2013 року, про що йому було відмовлено. Разом з тим було запропоновано поновити його на роботі тільки з 30 жовтня 2013 року, а не з 1 жовтня 2013 року, що б призвело до втрати ним 60 % надбавки за стаж роботи в швидкій медичній допомозі м. Харкова та інше. Протягом жовтня - листопада 2013 року позивач отримував листи-відповіді на свої скарги та звернення від керівництва комунального закладу охорони здоров'я із відмовами у наданні будь-яких пояснень щодо ситуації, що склалася. На підставі вищенаведеного позивач просив суд визнати незаконною відмову щодо прийняття його на роботу на посаді фельдшера, поновити його на посаді з 1 жовтня 2013 року у зв'язку з переводом з КЗОЗ «ОКЛ- ЦЕМД та МК» та зобов'язати нарахувати та сплатити йому заробітну плату за час вимушеного прогулу з вини адміністрації на момент поновлення на роботі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконною відмову директора КЗОЗ «ЦЕМД та МК» ОСОБА_4 у прийнятті ОСОБА_3 на посаду фельдшера у зв'язку з переведенням з КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» та зобов'язано директора КЗОЗ «ЦЕМД та МК» ОСОБА_4 укласти трудовий договір з ОСОБА_3 у зв'язку з переведенням останнього з КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» з 1 жовтня 2013 року. Стягнуто з КЗОЗ «ЦЕМД та МК» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за період вимушеного прогулу з 1 жовтня 2013 року по день прийняття даного рішення в розмірі 25 974 грн 64 коп. з урахуванням обов'язкових платежів до державного бюджету України та судовий збір до державного бюджету України в сумі 229 грн 40 коп.

Стягнуто з директора КЗОЗ «ЦЕМД та МК» ОСОБА_4 на користь КЗОЗ «ЦЕМД та МК» шкоду, спричинену незаконною відмовою у прийнятті на роботу ОСОБА_3, у розмірі 25 974 грн 64 коп. з урахуванням обов'язкових платежів, які повинні бути відраховані до державного бюджету України.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2014 року рішення районного суду в частині стягнення із ОСОБА_4 на користь КЗОЗ «ЦЕМД та МК» шкоду, спричинену незаконною відмовою у прийнятті на роботу ОСОБА_3, у розмірі 25 974 грн 64 коп. скасовано. У решті рішення залишено без змін.

У січні 2015 року ОСОБА_3 подав заяву про ухвалення додаткового рішення, оскільки відповідач при укладенні з ним трудового договору видав наказ та намагається укласти договір не про переведення його з посади фельдшера відділення швидкої невідкладної допомоги № 9 КЗОЗ «ЦЕМД та МК» на посаду фельдшера 9-го відділення КЗОЗ «ЦЕМД та МК», а про переведення його до Дергачівського відділення, про що він вимоги не заявляв та просив поновити його трудові права та укласти трудовий договір саме про переведення до 9-го відділення де він працював та куди він повинен був прийнятий за переведенням.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 3 лютого 2015 року заяву ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконною відмову директора КЗОЗ «ЦЕМД та МК» ОСОБА_4 у прийнятті ОСОБА_3 на роботу на посаду фельдшера 9-го відділення у зв'язку з переведенням з КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» та зобов'язано директора КЗОЗ «ЦЕМД та МК» ОСОБА_4 укласти трудовий договір з ОСОБА_3 у зв'язку з переведенням останнього з КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» з 1 жовтня 2013 року на посаду фельдшера 9-го відділення КЗОЗ «ЦЕМД та МК».

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 4 червня 2015 року додаткове рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 4 червня 2015 року та залишити в силі додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 3 лютого 2015 року.

У касаційній скарзі КЗОЗ «ЦЕМД та МК», до якої приєднався КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2014 року, рішення апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2014 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2014 року, рішення апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2014 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що відмова відповідача у прийнятті на роботу позивача є незаконною. Останній підлягає прийняттю на посаду фельдшера у зв'язку з переведенням з КЗОЗ «ОКЛ - ЦЕМД та МК» до КЗОЗ «ЦЕМД та МК», оскільки він був звільнений за переведенням на підставі заяви та згоди керівника, трудова книжка позивача з іншою документацією була передана разом з документацією інших працівників за актом про передачу трудових книжок та іншої ділової документації працівників.

Суд апеляційної інстанції погодився із такими висновками суду першої інстанції, але скасував рішення в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь КЗОЗ «ЦЕМД та МК» шкоди, спричиненої незаконною відмовою у прийнятті на роботу, оскільки ОСОБА_4 наказів про незаконне звільнення чи про переведення не видавав.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що у межах позовних вимог при ухваленні рішення суд не зазначив про визнання незаконною відмови у прийнятті ОСОБА_3 на роботу та зобов'язання укласти трудовий договір у зв'язку з переведенням.

Скасовуючи додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішення суду першої інстанції на час звернення ОСОБА_3 із заявою про ухвалення додаткового рішення виконано, а тому відсутні підстави для задоволення заяви.

Колегія суддів вважає, що такі висновки судів є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права, фактичні обставини справи встановлені повно, доказам дана належна правова оцінка.

Судами установлено, що ОСОБА_3 з 2003 року працював на станції невідкладної медичної допомоги м. Харкова на посаді молодшої медичної сестри на 9-ій підстанції, а з липня 2003 року був переведений на посаду фельдшера загальнопрофільної бригади 9-ї підстанції служби швидкої допомоги м. Харкова, де працював до 31 грудня 2012 року.

Рішенням Харківської обласної ради від 20 вересня 2012 року було утворено КЗОЗ «ЦЕМД та МК» з метою реалізації Закону України «Про екстрену медичну допомогу».

На підставі наказу Головного управління охорони здоров'я Харківської обласної державної адміністрації від 23 жовтня 2012 року № 666 «Про впровадження в Харківській області Закону України «Про екстрену медичну допомогу» була затверджена вимога до начальників відділів охорони здоров'я районних державних адміністрацій, головних лікарів центральних районних, центральних міських та міських лікарень міст обласного значення організувати та забезпечити в установленому порядку переведення працівників відділень (станцій) швидкої допомоги лікарень до КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК».

На підставі наказу від 31 грудня 2012 року № 294-к ОСОБА_3 спочатку було прийнято на посаду фельдшера КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» екстреної медичної допомоги відділення № 9 Харківської міської станції екстреної медичної допомоги з 1 січня 2013 року за переведенням з КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» з окладом згідно зі штатним розписом, підставою стала заява позивача та лист згоди.

26 вересня 2013 року ОСОБА_3 подав заяву на ім'я головного лікаря КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» ОСОБА_5 про звільнення його з 30 вересня 2013 року у зв'язку з переведенням до КЗОЗ «ОКЛ- ЦЕМД та МК».

Наказом від 30 вересня 2013 року № 235-к 235-к ОСОБА_3 звільнено 30 вересня 2013 року за переведенням до КЗОЗ «ЦЕМД та МК» згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України. Підставою для звільнення була заява ОСОБА_3 та згода керівника КЗОЗ «ЦЕМД та МК».

Крім того, судами установлено, що трудова книжка ОСОБА_3 передана за актом прийому передачі до КЗОЗ «ЦЕМД та МК» у зв'язку з переведенням його до цього закладу.

Відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Тобто п. 5 ст. 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору в порядку переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу чи організацію чи у зв'язку з переходом на виборну посаду. Для звільнення необхідне клопотання власника того підприємства, установи, організації, куди працівник переводиться. Працівник повинен подати заяву власникові підприємства (установи, організації), з якого він звільняється, оскільки закон вимагає згоди власника на припинення трудового договору в порядку переведення на інше підприємство, в іншу установу, організацію.

За таких обставин правильним є висновок про те, що ОСОБА_3 було незаконно та необґрунтовано відмовлено в укладенні трудового договору у зв'язку з переведенням.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

З матеріалів справи убачається, що із заявою про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_3 звернувся 20 січня 2015 року. Відповідно до наказу від 14 жовтня 2014 року № 647-ос на виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2014 року прийнято ОСОБА_3 на роботу. З відповідним наказом позивача ознайомлено.

Таким чином, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_3 із заявою про ухвалення додаткового рішення звернувся після виконання рішення суду.

Доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законні і обґрунтовані рішення, подані касаційні скарги слід відхилити, а оскаржувані рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», комунального закладу охорони здоров'я «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», до якої приєднався комунальний заклад охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 4 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик