Справа № 308/5185/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

29 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої: Готра Т.Ю.,

суддів: Кожух О.А., Леска В.В.,

при секретарі: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 квітня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 18 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

Позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 квітня 2015 року, яким їй у позові до ОСОБА_2 про стягнення 30000,00 грн. відшкодування моральної шкоди - відмовлено, а також апеляційну скаргу на додаткове рішення цього ж суду від 18 серпня 2015 року, яким їй у позові до ОСОБА_2 про визнання недостовірною і такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію поширену ОСОБА_2 та спростування недостовірної інформації у листі на адресу РВ ФДМУ по Закарпатській області у спосіб найбільш наближений до її поширення шляхом відкликання даного листа - відмовлено.

У апеляційних скаргах позивач просить скасувати зазначені рішення, як постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала.

Представник відповідача ОСОБА_3 апеляційні скарги не визнав, просив такі відхилити, а рішення Ужгородського міськрайонного суду та додаткове рішення цього ж суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, представника відповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у квітні 2014 року відповідачка ОСОБА_2 звернулася до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області (далі РВ ФДМУ) з листом, в якому вказувала на те, що у неї з її колишнім чоловіком ОСОБА_4 йдуть судові спори по різного роду питанням, які розглядаються в Ужгородському міськрайонному суді. При цьому, у судовому засіданні інтереси її колишнього чоловіка представляє їхній працівник ОСОБА_1, яка працює юристом відділу регіонального відділення Фонду держмайна України, і здійснює його представництво в суді у робочий час. Такі дії ОСОБА_1 вважає корупційними, так як її колишній чоловік платить їй за цю роботу гроші, а тому просила провести відповідну перевірку.

Листом РВ ФДМУ по Закарпатській області від 29.05.2014 року №13-09-01417 ОСОБА_2 надана відповідь про результати перевірки.

Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ст.34).

Разом з тим відповідно до ст.68 Конституції кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов»язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено в наслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Як роз'яснено у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичних осіб, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 (далі Постанова), при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин : а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-якій спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове благо.

Під поширенням інформації слід розуміти : опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, в також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов»язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п.18 Постанови).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п.19 Постанови).

Із роз'яснень, викладених в п.16 Постанови вбачається, що відповідно до ст..40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

За таких обставин, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання недостовірною інформації, поширеної відповідачем відносно позивача дійшов вірного та обґрунтованого висновку, що звернення відповідача до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області не може розцінюватись, як поширення неправдивої інформації стосовно позивача, а є лише одним з можливих способів захисту своїх прав. А стосовно решти відомостей, викладених відповідачкою у листі, то такі є її оціночними судженнями.

Враховуючи, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про визнання інформації недостовірною, тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відмову в їх задоволенні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього суду у відповідності до ст.308 ЦПК України підлягають залишенню без зміни, а апеляційна скарга позивачки відхиленню, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.307, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 квітня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 18 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :