АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/995 Головуючий у 1 інстанції - Богдан О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач Л.Д .

при секретарі Бугай О.О.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Інститут землеустрою та земельно-правових відносин» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,компенсації за невикористану відпустку,інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ТОВ «Інститут землеустрою та земельно-правових відносин»

на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 серпня 2014 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом , який обґрунтовувала тим, що в період часу з 01.02.2013 року по 10.12.2013 року вона працювала у відповідача ТОВ «Інститут землеустрою та земельно-правових відносин» на посадах інженера-землевпорядника та Директора технічного.

На день її звільнення відповідачем не здійснено розрахунку по заробітній платі та інших виплат передбачених ст. 116 КЗпП України, у вигляді боргу по заробітній платі, у розмірі 3 090, 33 грн. та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 20 календарних днів у сумі 983, 60 грн. Розрахунок з нею проведено частково, шляхом сплати 18.05.2014 року 2 000. 00 грн. та 18.06.2014 року 1 090, 33 грн., однак грошова компенсації за невикористану відпустку у сумі 983, 60 грн. так і не була виплачена.

Середньодена заробітна плата з розрахунку за два останні місяці роботи перед звільненням складає 49, 18 грн.

Виходячи з середньої заробітної плати у розмірі 49, 18 грн. розмір затримки за 218 календарних днів становить 10 721, 24 грн.

Після звільнення,вказує позивачка, вона неодноразово вчиняла спроби для отримання невиплачених коштів, в ході яких багаторазово просила відповідачаздійснити виплату коштів, але її звернення були безрезультатними та принижували її гідність, задавали моральних страждань.

Посилаючись на вищевикладені обставини ОСОБА_1 просила суд стягнути з ТОВ «Інститут землеустрою та земельно-правових відносин» на свою користь 983, 60 грн.,грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку; 10 721, 24 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати; 452, 59 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати та 1 000 грн. моральної шкоди.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 серпня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Не погодившись з рішенням суду представник відповідача ТОВ «Інститут землеустрою та земельно-правових відносин» подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову ОСОБА_1 в задоволені позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд дійшов помилкових висновків про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 щодо стягнення на її користь середньої затримки за час затримки розрахунку та компенсації за невикористану відпустку та провів розрахунок на порушення Порядку обчислення середньої заробітної плати,затвердженого постановою КМУ від 8.02.95 р. №100,а також невірно визначив час затримки виплати,яка, на його думку складає 128 робочих дні,а не з грудня 2013 року по 15 липня 2014 року (звернення позивачки до суду) - в календарному виразі,оскільки розрахунки з позивачкою проведені у два етапи: перший це 08.05.2014 у розмірі 2000грн та 18.06.2014 залишок боргу 1090 грн.33 коп., то середній заробіток за весь час затримки у розрахунку з позивачем по зарплаті повинен був розрахований по день фактичного розрахунку, а саме по 18.06.2014., а не по 15.07.2014року,як вважала позивачка. Суд не дотримався роз‛яснень, викладених Міністерством соціальної політики у листі від 27.03.2013 р. N 321/13/84-13 «Щодо виплати компенсації за невикористану відпустку», згідно яких для обчислення позивачу середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористану щорічну відпустку необхідно брати виплати за фактичний час роботи, тобто з 01 числа місяця після оформлення на роботі до 01 числа місяця, в якому виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Окрім цього, апелянт вважає, що судом також на порушення закону стягнуто на користь позивачки і моральну шкоду, оскільки її вимоги є надуманими та неправдивими.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачка проти апеляційної скарги заперечувала,просила її відхилити та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача в засідання не з‛явився, про розгляд справи повідомлений належно, проте про причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП Згідно з в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно наданої копії трудової книжки ОСОБА_1 від 16.09.2003 року (а.с. 10-12) 31.01.2013 року ОСОБА_1 наказом № 3-К від 01.02.2013 року прийнято на посаду інженера-землевпорядника. 01.06.2013 року переведено на посаду Директора технічного.

10.12.2013 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за згодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно копії довідки про середню заробітну плату (дохід) № 3 ОСОБА_1 виданої ТОВ «Інститут землеустрою та земельно-правових відносин» 19.12.2013 року середньоденна заробітна плата позивачки становить 49, 18 грн. (а.с. 13).

08.05.2014 року відповідачем проведено часткову виплату ОСОБА_1 по заробітній платі у сумі 2 000, 00 грн., а 18.06.2014 року іі сплачено залишок заборгованості по заробітній платі в сумі 1 090, 33 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що на порушення закону розрахунок з останньою відповідачем проведено з порушенням строків і станом на час її звернення до суду 15.07.2014 року повний розрахунок з нею проведено не було,оскільки грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку у сумі 983, 60 грн. її виплачена не була.

Судом розраховано, що за період затримки виплати заробітної плати з грудня 2013 року по червень 2014 року індекс інфляції у зв'язку затримкою позивачці належних до виплат сум складає, відповідно: за грудень 2013 року - 100, 5 %;січень 2014 року - 100, 2 %;лютий 2014 року-100. 6%;березень 2014 року - 102. 2 %;квітень 2014 року -103.3%;травень 2014 року -103.8%;червень 2014 року-101%;липень 2014 року - 100.4%.

Таким чином, судом встановлено,що з грудня 2013 року по травень 2014 року індекс інфляції склав 111, 6 %, , коефіцієнт інфляції 0, 116 = (111, 6 /100)-1.

Сума інфляції, яка підлягає стягненню з ТОВ «Інститут землеустрою та земельно-правових відносин» на користь ОСОБА_1 становить 212, 00 грн. (2 000, 00 * 0, 106).

За період із травня 2014 року по червень 2014 року індекс інфляції склав 111, 6 %, відповідно коефіцієнт інфляції складає 0. 116 = (111, 6 /100)-1.

Сума інфляції, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 становить 126. 49 грн. (1 090, 33 * 0, 116),а сума інфляції, яка підлягає стягненню за прострочення розрахунку за затримку виплати компенсації за невикористану щорічну відпустку становить 114, 10 грн. (983.60*0.116).

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди,суд виходив з того, що в результаті несвоєчасної виплати її відповідачем усіх належних їй при звільненні виплат, її було завдано моральні страждання, що виявилось у приниженні гідності, вжитті додаткових зусиль для захисту своїх порушених прав.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного з'ясування обставин справи, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок середнього

заробітку для виплати компенсації за весь час затримки виплати зарплати по день

фактичного розрахунку, необхідно провести виходячи не з календарних, а робочих днів. не ґрунтуються на ст. 117 КЗпП України, якою передбачено,що підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

З урахуванням зазначених положень є безпідставними доводи відповідача щодо відсутності підстав для стягнення середнього заробітку по час звернення ОСОБА_1 з позовом, і колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що до звернення позивачки до суду повний розрахунок з позивачкою проведено не було.

Є помилковими посилання відповідача,і колегія суддів погоджується з позицією позивачки, про невірне нарахування судом компенсація за невикористану відпустку за весь час затримки виплати зарплати по день фактичного розрахунку, оскільки п.п. «б» пункт 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати передбачено обчислення середнього заробітку, а не його нарахування і під час обчислення середнього заробітку компенсація за невикористану відпустку не враховувалась.

Не впливають на правильність висновків суду також посилання відповідача, що Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати,затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997р.№1427 дана виплата обмежена по 31 грудня 2000 р і це посилання є безпідставним,оскільки зазначене Положення є діючим і в ньому відсутній термін його кінцевої дії. Також,в даній постанові відсутні будь-які посилання на інші нормативні акти, які б обмежували її дію в часі.

Оскільки апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ст.303 ЦПК в межах доводів апеляційної скарги та вимог,заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів не погоджується з доводами відповідача про невірні розрахунки розміру середньої заробітної плати,оскільки вони судом зроблені на підставі наявних в матеріалах доказів та у відповідності до закону

Як вбачається справу в суді першої інстанції розглянуто в порядку заочного провадження,відповідач будучи належно повідомленим про розгляд справи,як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді не побажав прийняти участь і свої розрахунки надав безпосередньо в апеляційній скарзі, що розцінюється як прояв недобросовісного здійснення своїх процесуальних прав, а з урахуванням того, що вимоги ОСОБА_1 стосуються коштів і справа тривалий час перебуває на розгляді, колегія суддів погоджується з думкою позивачки, що за рахунок різкого знецінення на даний час національної валюти, дозволить відповідачу зменшити витрати присуджені на її користь.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її заподіяла, за наявності її вини.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 "'Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду N 5 від 25.05.2001) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Вирішуючи вимоги та стягуючи на користь позивачки моральну шкоду,суд першої інстанції,з урахуванням вимог закону та встановлених обставин, визнав достатніми підстави для задоволення компенсації за понесені нею моральні страждання та вірно визначив розмір моральної шкоди в сумі 1 000 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати,що судом допущено порушення матеріального та процесуального права,які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313,315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ТОВ «Інститут землеустрою та земельно-правових відносин» відхилити.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів, з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді