Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Карпенко С.О.

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - орган опіки та піклування Радехівської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом виселення з будинку та зняття з реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 02 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з указаним позовом, в обґрунтування посилаючись на те, що вони є власниками будинку АДРЕСА_1. У вказаному будинку проживають відповідачі, які вселились та зареєструвались за життя попереднього власника будинку - ОСОБА_8, яка померла в 2006 році. Оскільки закон не передбачає у випадку зміни власника будинку переходу прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника, а відповідачі не є членами сім'ї нових власників будинку, вони підлягають виселенню.

Враховуючи викладене, позивачі просили зобов'язати відповідачів не чинити їм перешкоди в користуванні та розпорядженні будинком, виселити відповідачів з будинку та зобов'язати знятись з реєстраційного обліку.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 02 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 березня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять скасувати вказані судові рішення, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - орган опіки та піклування Радехівської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом виселення з будинку та зняття з реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 02 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 березня 2014 року.

Постановою Верховного Суду України від 12 листопада 2014 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2014 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачі проживають у м. Львові, де забезпечені житлом, а відповідачі вселились до будинку як члени сім'ї власника ОСОБА_8 і після її смерті продовжують проживати у будинку як наймачі житла та несуть витрати з його утримання.

Однак з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що матері ОСОБА_9, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_8 на праві власності належав жилий будинок АДРЕСА_1.

12 січня 1990 року ОСОБА_8 склала заповіт, яким заповідала вказаний жилий будинок ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла.

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом від 21 вересня 2007 року, виданих на ім'я ОСОБА_9 та ОСОБА_4, відповідно ОСОБА_9 є власником 11/12 частини жилого будинку АДРЕСА_1 та ОСОБА_4 є власником 1/12 частини вказаного жилого будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер.

ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після померлого ОСОБА_9, а саме: на 11/12 частини жилого будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_5, його дружина ОСОБА_6 та їх діти: ОСОБА_10., ОСОБА_7 та ОСОБА_11., були вселені до спірного будинку за згодою колишнього власника - ОСОБА_8 за її життя як члени сім'ї.

Судами також встановлено, що після смерті ОСОБА_8 відповідачі продовжують проживати в будинку та несуть витрати з його утримання та ремонту.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з положенням ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зазначив, що відповідачі зареєстровані в будинку як члени сім'ї власника будинку, є добросовісними наймачами, несуть витрати з його ремонту та утримання.

Разом із тим, судом не враховано, що право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК Української РСР, а права і обов'язки наймачів - статтями 158-170 ЖК Української РСР та главою 59 ЦК України.

За таких обставин суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові, в порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, на вищевказані обставини справи та положення закону уваги не звернув; не з'ясував, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України вказані порушення суду не усунув, належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги та не спростував їх, тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, ураховуючи, що судами допущені порушення норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не можуть вважатись законними та обґрунтованими, тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 02 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 березня 2014 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

С.О. Карпенко

Д.Д. Остапчук

В.О. Савченко