№ 317/29/15-ц
№/п 2/317/440/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2015 року

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Ачкасова О.М.

при секретарі - Кузіної Л.Х.,

за участю адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної при виконанні трудових обов»язків,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної при виконанні трудових обов»язків, посилаючись на те, що 21.11.2008 року ОСОБА_3 був прийнятий позивачем як фізичною особою підприємцем на роботу, на посаду «продавець-консультант», для здійснення роздрібної торгівлі в магазин «Твій дім», розташований за адресою: с. Біленьке, вул. Стадіонна, 1а, де позивач здійснює свою діяльність. У той же день з ОСОБА_3 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 02.03.2012 року в магазині була проведена ревізія, згідно з якою була виявлена нестача матеріальних цінностей в розмір 19877,60 грн., з результатами якої був ознайомлений відповідач, проте, пояснень з приводу цього не дав, не відшкодував шкоду внаслідок нестачі, що змусило ОСОБА_2 звернутися до суду з позовом.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити, відшкодувати йому шкоду, що заподіяв відповідач внаслідок нестачі у розмірі 9938,80 грн., оскільки він працював у нього, підписав договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Відповідач, його представник у судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти позову, просили суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі, пояснивши, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність був підписаний до працевлаштування ОСОБА_3, крім того, позивачем не доведено як факт нестачі, так і те, що нестача сталася внаслідок вини ОСОБА_3

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши усі докази у сукупності, суд вважає, що заявлений позов не є обґрунтованим та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно заяви від 21.11.2008 року, поданої на ім»я ОСОБА_4, ОСОБА_3 просив прийняти його на роботу на посаду «продавець-консультант» з випробувальним строком два місяці.

21.11.2008 року ОСОБА_3 підписав з ФОП ОСОБА_2 договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Тотожній договір в той же день ОСОБА_3 підписав і з ФОП ОСОБА_4.

Відповідно до трудового договору між працівником і фізичною особою від 29.04.2009 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_3 працевлаштувався до підприємця на посаду продавця.

Вказаний трудовий договір був зареєстрований у Запорізькому районному центрі зайнятості 29.04.2009 року за №143 і знятий з реєстрації 15.03.2012 року у зв»язку зі звільненням працівника за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Наведені дати прийняття на роботу ОСОБА_3 та його звільнення узгоджуються з трудовою книжкою відповідача.

Відповідно до довідки Пенсійного фонду України форми ОК-5 від 01.04.2015 року про індивідуальні відомості про застраховану особу на імя ОСОБА_3, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 отримував заробітну плату від позивача з травня 2009 року.

Таким чином, трудові відносини між позивачем та відповідачем виникли з моменту укладання трудового договору, а саме з 29.04.2009 року.

За змістом ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність з працівником ОСОБА_3, укладений 21.11.2008 року, тобто до укладання трудового договору, не можна вважати належним та допустимим доказом, адже він був укладений без правових підстав, ОСОБА_3 у листопаді 2008 року не мав трудових відносин з ФОП ОСОБА_2

Досліджені судом акт ревізії від 02.03.2012 року та листи з журналу передачі товарів, наданих позивачем в підтвердження розміру заподіяної шкоди, унеможливлюють встановити дійсну нестачу матеріальних цінностей та ії суму.

Як вбачається з витребуваних судом матеріалів кримінального провадження № 30000108 Запорізького РВ ГУМВС України в Запорізькій області, відкритого на підставі заяви позивача про встановлення нестачі товару в магазині «Твій Дім» після проведеної ревізії 02.03.2012 року, дане кримінальне провадження постановою слідчого від 12.07.2013 року було закрито, за відсутності складу кримінального правопорушення, тому що встановити факт нестачі товару відповідно до акту ревізії від 02.03.2012 року неможливо, так як не дотримана процедура проведення ревізії, а тому неможливо провести судову експертизу та надати висновок.

Встановлено судом, та підтверджується висновком експертизи №31 від 17.06.2013 року, призначеної та проведеної в рамках вказаного кримінального провадження, що акт ревізії оформлений з порушенням вимог Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків № 69 від 11.08.1994 року, затвердженої Міністерством фінансів України 11 серпня 1994 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 202/412 від 26.08.1994 року (що була чинна на час проведення досудового розслідування), а саме:

-відсутнє посилання на наказ про проведення ревізії (інвентаризації);

-відсутнє найменування субєкта господарювання, від імені якого складений документ;

-відсутній підпис матеріально відповідальної особи перед початком інвентаризації про те, що «до початку проведення інвентаризації всі прибуткові та видаткові документи на товарно-матеріальні цінності передані в бухгалтерію і всі товарно-матеріальні цінності одержані мною для використання і зберігання,оприбутковані,а ті, що вибули (ліквідовані), списані»;

-відсутня кількість та сума товару, виявленого фактично в ході інвентаризації та по даним бухгалтерського обліку;

-відсутній перелік фактично наявних товарно-матеріальних цінностей, то по яких встановлено нестачу;

-на кожній сторінці акту відсутні підписи членів комісії і матеріально-відповідальних осіб.

Таким чином, з урахуванням вище зазначених обставин, підтвердити документально по акту ревізії від 02.03.2012 року у період роботи відповідача ОСОБА_3 нестачу на суму 20 716,60 грн. неможливо, в тому числі у межах позовних вимог на суму 9938,80 грн.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", виходячи з вимог ст.15 ЦПК України, суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130 - 137 КзпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розміри; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функції працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Таким чином, позивач не надав суду доказів в підтвердження самого факту нестачі товарно-матеріальних цінностей, що відповідно, унеможливлює встановлення вини відповідача у заподіянні шкоди.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, позивачем не надано суду достатніх та належних доказів на підтвердження свого позову, які б підтверджували законність його вимог.

Доводи позивача у судовому засіданні, покладені ним в основу позову, суперечать висновкам суду та положенням законодавства.

Показання допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_4, який є батьком позивача, приватним підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність з ОСОБА_2 у одному магазині, не впливають на доведеність обґрунтованості позову та суд оцінює їх критично внаслідок близьких родинних відносин свідка з позивачем.

До того ж, не спростовані позивачем і заперечення представника відповідача про норми ст. 233 ч.3 КЗпП України.

Враховуючи викладене, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність достатніх та законних підстав для покладання обов'язку на відповідача відшкодувати матеріальну шкоду позивачеві.

Згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

За таких обставин, у задоволенні позову треба відмовити у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 31, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 11, 16, 23 ЦК України, ст.ст. 130-138 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної при виконанні трудових обов»язків - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги на рішення протягом десяти днів з дня оголошення рішення суду.

Суддя: