Справа № 522/5187/14-ц
Номер провадження 2/522/5803/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Кравчук Т.С.,

при секретарі Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

27.03.2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу та моральної шкоди, посилаючись на те, що 13.10.2010 року між нею, позивачкою, та ОСОБА_2 було укладено Договір позики грошей (далі по тексту Договір позики від 13.10.2010 року), за умовами якого вона, позивачка, передала, а ОСОБА_2 прийняв 168 000,00 гривень, що на момент підписання договору становило 21 000,00 доларів США, та зобовязався повернути грошові кошти до 22.10.2010 року з урахуванням зміни курсу валют на момент розрахунку, проте зобовязання за Договором позики від 13.10.2010 року не виконав, суму боргу не повернув.

Крім того, 07.02.2011 року між нею, позивачкою, та ОСОБА_2 було укладено Договір позики грошей (далі по тексту Договір позики від 07.02.2011 року), за умовами якого вона, позивачка, передала, а ОСОБА_2 прийняв 44500,00 гривень, що на момент підписання договору становило 5500,00 доларів США, та зобовязався повернути грошові кошти до 07.04.2011 року з урахуванням зміни курсу валют на момент розрахунку, проте зобовязання за Договором позики від 07.02.2011 року не виконав, суму боргу не повернув.

Позивачка зазначила, що відповідач ОСОБА_2 при укладанні договорів позики від 13.10.2010 року та 07.02.2011 року діяв за письмовою згодою своєї дружини відповідачки ОСОБА_3, а відтак - вона, позивачка вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повинні повернути суму боргу в рівних частках кожний.

Крім того, позивачка вказала на те, що в липні 2011 року представник позивача ОСОБА_5 та відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_2 досягли згоди щодо відшкодування заборгованості за вищенаведеними договорами позик шляхом передання в оренду на 49 років земельної ділянки площею 7,468 га та розташована на території Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, масив № 11. земельна ділянка № 9, що належить ОСОБА_4. За цим договором оренди було погоджено розмір орендної плати по 340,00 гривень щомісячно, що відповідало розміру заборгованості за Договорами позик від 13.10.2010 року та 07.02.2011 року, з можливістю перегляду орендної плати раз у пять років, проте Договір оренди землі, проте ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ухилились від укладення договору оренди, порушили домовленості, чим спричинили їй, позивачці, моральну шкоду.

У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, 26.05.2015 року уточнив позовні вимоги, просить суд: стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3. в рівних частках на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики грошей від 13.10. 2010 року з урахуванням встановлених індексів інфляції та трьох відсотків річних за час прострочення у розмірі 589 954,69 гривень; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики грошей від 07.02.2011 року з урахуванням встановлених індексів інфляції та трьох відсотків річних за час прострочення, у розмірі 150219,07 гривень; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 260 000,00 гривень в якості відшкодування спричиненої моральної шкоди; стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 3897,60 гривень.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до суду не зявилися, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином, про причини неявки у судове засідання не повідомили, відповідно до ст.169 ЦПК України, суд розглядає справу у їх відсутності на підставі наявних у ній даних та доказів.

Відповідачка ОСОБА_3 її представник позов ОСОБА_1 не визнали, посилаються на положення ч.4 ст.65 СК України, згідно яких договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. При цьому стверджують, що грошові кошти за договорами позики від 13.10.2010 року та 07.02.2011 року не були витречені в інтересах сімї, так як ОСОБА_2 після укладення цих договорів передав ці кошти в борг громадянину ОСОБА_6, що підтверджується укладеним між ними договором позики від 16.12.2010 року.

01.10.2015 року відповідачка ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про застосування наслідків спливу строків позовної давності стосовно позовних вимог по Договору позики грошей від 13.10.2010 року, зазначивши, що строк повернення позики за цим договором був визначений 22.10 2010 року, проте позивачка звернулася до суду після спливу трьохрічного строку позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.10.2010 року ОСОБА_1, як позикодавець, та ОСОБА_2, як позичальник, уклали Договір позики грошей, посвідчивши його у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за номером в реєстрі №938.

За умовами даного договору ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 168000,00 гривень, що на момент підписання договору за домовленістю сторін в еквіваленті становило 21000,00 доларів США, із зобовязанням повернути грошові кошти у визначені договором розмірі, строку і порядку, з урахуванням зміни курсу валют США до національної валюти на момент розрахунку (п.1 Договору позики від 13.10.2010 року).

Згідно п.3 Договору позики від 13.10.2010 року позика є безпроцентною, згідно п.4 цього договору сума позики передана на строк до 22.10.2010 року, позика повинна бути повернута одноразово.

Крім того, 07.02.2011 року ОСОБА_1, як позикодавець, та ОСОБА_2, як позичальник, уклали Договір позики грошей, посвідчивши його у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за номером в реєстрі №119.

За умовами даного договору ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 44500 гривень, що на момент підписання договору за домовленістю сторін в еквіваленті становило 5500,00 доларів США, із зобовязанням повернути грошові кошти у визначені договором розмірі, строку і порядку, з урахуванням зміни курсу валют США до національної валюти на момент розрахунку (п.1 Договору позики від 07.02.2011 року).

Згідно п.3 Договору позики від 07.02.2011 року позика є безпроцентною, згідно п.4 цього договору сума позики передана на строк до 07.04.2011 року, позика повинна бути повернута одноразово.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Судом зясовано, що за Договору позики від 13.10.2010 року та Договором позики від 07.02.2011 року ОСОБА_2 зобовязання не виконав, борги позивачці ОСОБА_1 не повернув.

Згідно ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З огляду на викладене, з урахуванням умов Договору позики від 13.10.2010 року та Договору позики від 07.02.2011 року щодо зобовязання позичальника повернути грошові кошти у визначені договором розмірі, строку і порядку, з урахуванням зміни курсу валют США до національної валюти на момент розрахунку суд визначає борг відповідача перед позивачкою за офіційним курсом цієї валюти на день прийняття рішення, а саме: за Договором позики від 13.10.2010 року у сумі 444 095,40 гривень (21000,00 доларів США х 21,1474 по курсу НБУ); за Договором позики від 07.02.2011 року у сумі 116 310,70 гривень (5500,00 доларів США х 21,1474 по курсу НБУ).

У відповідності зі ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором у гривні. В даному випадку грошове зобовязання визначене сторонами договору в іноземній валюті - доларах США.

Таким чином суд вважає безпідставним позовні вимоги позивачки щодо стягнення суми боргу по Договору позики від 13.10.2010 року та по Договору позики від 07.02.2011 року з урахуванням встановленого індексу інфляції.

З урахуванням вищевикладеного та положень ст.11 ЦПК України, суд вважає можливим стягнути на користь позивачки суму трьох процентів річних в межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог за Договором позики від 13.10.2010 року з 22.10.2010 року по 05 жовтня 2015 року включно, що складає 24 965,30 гривень (168 000,00 : 100% х 3% : 365 дн./рік х 1808 прострочених днів); за Договором позики від 07.02.2011 року з 07.04.2011 року по 05 жовтня 2015 року включно, що складає 5888,60 гривень (44 500,00 : 100% х 3% : 365 дн./рік х 1610 прострочених днів);

Таким чином, борг за Договором позики від 13.10.2010 року з урахуванням трьох процентів річних складає 469 060,70 (444 095,40 + 24 965,30) гривень; борг за Договором позики від 07.02.2011 року з урахуванням трьох процентів річних складає 122 199,30 (116 310,70 + 5888,60) гривень.

При цьому суд виходить з того, що згідно п.13 Договору позики від 13.10.2010 року та п.13 Договору позики від 07.02.2011 року позичальник ОСОБА_2 діяв за згодою своєї дружини відповідачки ОСОБА_3

За приписами ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Як вбачається із заяви, посвідченої 13.10.2010 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за номером в реєстрі №937, та заяви, посвідченої 07.02.2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за номером в реєстрі №118, відповідачка ОСОБА_3 зазначила, що договори позики укладаються в інтересах сімї, а відтак - суд вважає за необхідне стягнути суму боргів за договорами позики від 13.10.2010 року та 07.02.2011 року в рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Втім 30.09.2015 року відповідачка ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності по Договору позики від 13.10.2010 року, в звязку з чим суд виходить з наступного.

Згідно з положеннями ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що з урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності повязаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою.

Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ч.5 ст. 216 ЦК України.

Згідно з ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що строк виконання зобовязання за вищезгаданим Договором позики від 13.10.2010 року закінчився 22.10.2010 року, а позивачка із зазначеним позовом звернулася до суду 27.03.2014 року, тобто після спливу майже 5 місяців вищезгаданого процесуального строку.

Позивачка в обґрунтування дотримання трирічного строку позовної давності посилається на п.7 Договору позики від 13.10.2010 року, згідно якого позичальник зобовязаний після спливу строку повернення позики, повернути позику протягом строку, встановленого вимогою позикодавця, але не пізніше ніж за 30 днів з дня одержання позичальником повідомлення відправленого нотаріусом або вручення особисто під розписку.

Суд не погоджується з доводами позивачки щодо пункту 7 Договору позики від 13.10.2010 року, так як ця умова договору передбачає можливість звернення позикодавця до позичальника з письмовою вимогою повернути борг протягом 30 днів з дня одержання такого повідомлення, тобто передбачає можливість безспірного порядку отримання суми боргу, в то й час як пунктом 4 цього договору чітко встановлено строк повернення боргу - до 22.10.2010 року.

У відповідності до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

В ході розгляду справи позивачкою не надано жодного доказу про визнання боргу відповідачем та щодо існування домовленості про подовження строку виконання зобовязання. Звернення позивачки із заявою до нотаріуса, що посвідчував Договір позики від 13.10.2010 року, з проханням передати позичальнику письмову вимогу про погашення боргу, на думку суду, не є обставиною, яка перериває перебігу строку позовної давності про стягнення боргу за договором та не може бути підставою для визнання пропуску поважною. Будь-яких інших доказів поважності причин пропуску строку позовної давності позивачкою не надано.

Враховуючи всі викладені обставини суд приходить до висновку, що строк позовної давності сплив 22.10.2013 року, тому заява представника відповідачки про застосування строків позовної давності має бути задоволена.

Стосовно позовних вимог відшкодувати моральну шкоду суд виходить з наступного.

Позивачка стверджує, що в липні 2011 року представник позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та його батько ОСОБА_4 досягли згоди щодо відшкодування заборгованості за договорами позик шляхом передання в оренду на 49 років земельної ділянки, що належить ОСОБА_4, площею 7,468 га та розташована на території Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, масив № 11. земельна ділянка № 9. Цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (Держ.акт серії ОД № 018859 від 19.11.2004 року). Між сторонами було погоджено щомісячну орендну плату у розмірі 340,00 гривень, що відповідало розміру заборгованості за договорами позик від 13.10.2010 року та 07.02.2011 року. Проте зазначений договір оренди землі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не підписали й ухилились від подальшого його укладення, чим спричинили позивачці моральну шкоду у розмірі 102338,00 гривень.

Частина перша статті 5 ЦПК України зазначає, що усі учасники цивільного процесу є рівними перед законом і судом.

Розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК України).

У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Виходячи з цього, позивачка повинна довести наявність моральних збитків, наявність неправомірної поведінки відповідачів, безпосередній причинний звязок між правопорушенням і заподіянням збитків, розмір відшкодування та його обрахування .

Доводи ж позивачки та її представників суд вважає непереконливими, оскільки наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини справи не підтверджують сукупність необхідних складових для притягнення відповідачів до цивільної відповідальності, а отже, не дають і достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Стягненню з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3В . на користь позивачки підлягають понесені нею витрати, повязані зі сплатою судового збору у розмірі 1222,00 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ч.4 ст.267 та ст.ст.533, 625, 1046 ЦК України, ст.ст. 10,58,59, 60, 88, 154, 208, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики грошей від 07 лютого 2011 року у розмірі 122 199,30 (сто двадцять дві тисячі сто девяносто девять) гривень 30 копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1222,00 гривень.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м.Одеси. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: 05.10.2015