Головуючий суду 1 інстанції - Кудрявцев І.В.
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 431/2197/15-ц
Провадження № 22ц/782/604/15
РІШЕННЯ

Іменем України

12 жовтня 2015 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Фарятьєва С.О., Коротенка Є.В.,

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30 червня 2015 року

за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, третя особа - відділ державної виконавчої служби Старобільського районного управління юстиції,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, в обґрунтування якого вказала, що з 21.10.1995 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого вони придбали автомобіль марки ГАЗ 33104, вантажний (фургон), 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартістю 50000 грн. На пропозицію позивача поділити майно, відповідач повідомив, що на вказаний автомобіль ВДВС Старобільського РУЮ Луганської області накладено арешт.

Вважаючи автомобіль спільною сумісною власністю подружжя позивачка просила провести його поділ шляхом визнання права власності за кожним із подружжя по 1/2 частини.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 30 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм матеріального права.

Позивач у судове засідання не з'явився, про час і місце повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, апеляційну скаргу визнає.

Представник відділу державної виконавчої служби Старобільського районного управління юстиції в судовому засіданні вважав, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що ним були встановленні факти про те, що сторони з 21.10.1995 року перебувають в зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки ГАЗ 33104, вантажний (фургон), 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1, зареєстровано 09.10.2007 року на ім'я ОСОБА_3.

Постановою державного виконавця ВДВС Старобільського РУЮ Луганської області від 19.03.2015 року у виконавчому провадженні № 39934530 на виконання виконавчого документу - вимоги № Ф-483.3, виданого 06.06.2013 року УПФУ, про стягнення з ОСОБА_3 на користь УПФУ боргу в сумі 9776,75 грн. накладено арешт на автомобіль марки ГАЗ 33104, вантажний (фургон), 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1, що належить боржникуОСОБА_3 в межах суми звернення стягнення 14920,91 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано суду доказів на підтвердження відомостей про підстави набуття спірного майна, що має істотне значення для визнання спірного майна об'єктом спільної сумісної власності та його поділу.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Як вбачається із матеріалів справи, сторони з 21 жовтня 1995 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали автомобіль марки ГАЗ 33104, вантажний (фургон), 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який зареєстровано 09 жовтня 2007 року на ім'я ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 та сторонами не оспорюється (а.с. 7 зв.).

Оскільки сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали в жовтні 2007 року зазначений вище автомобіль, то вказаний автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя у рівний частках і позивачка має право ставити питання про його поділ.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки майна чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.58,59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст. 10,60 ЦПК України).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі.

За таких обставин, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про те, що позивачкою не надано суду доказів на підтвердження відомостей про підстави набуття спірного майна, що має істотне значення для визнання спірного майна об'єктом спільної сумісної власності та його поділу, оскільки у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності

подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги

інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Виходячи з того, що автомобіль марки ГАЗ 33104, вантажний (фургон), 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1, є річчю не подільною, отже не може бути реально поділений між подружжям, тому колегія суддів вважає за необхідне визнати ідеальні частки сторін в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності.Після поділу майна між подружжям право спільної сумісної власності припиняється.

Посилання представника третьої особи на те, що позовні вимоги про поділ майна подружжя не підлягають задоволенню у зв'язку з тим, що постановою державного виконавця ВДВС Старобільського РУЮ від 19.03.2015 року у виконавчому провадженні № 39934530 про стягнення з ОСОБА_3 на користь УПФУ боргу накладено арешт на автомобіль ГАЗ 33104, що належить боржнику, не заслуговують на увагу, оскільки накладення арешту не означає, що в судовому порядку не можна поділити майно подружжя шляхом визначення права власності на нього, оскільки право власності подружжя у рівних частках встановлюється законом, право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядження майном.

Також відповідно до ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Проаналізувавши обставини справи, апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню відповідно до ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення, яким визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину за кожним на автомобіль марки ГАЗ 33104, вантажний (фургон), 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Керуючись ст.. 60,69,70 СК України ст.ст. 303,309,319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 30 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності на ? частину за кожним на автомобіль марки ГАЗ 33104, вантажний (фургон), 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Рішення суду набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення у касаційному порядку.

Головуючий

Судді: