У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Буцяка З.І., Боймиструка С.В.

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 серпня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 "ПриватБанк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору № ROHPGA00000256 від 15 серпня 2007 року,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 серпня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №ROHPG00003111 від 15 серпня 2007 року у розмірі 26 144,38 доларів США, що за курсом 12,95 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.10.2014 року становить 338 569,72 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк «ПриватБанк» 3 385,70 грн. судового збору.

В зустрічному позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк «ПриватБанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним кредитного договору № ROHPGA00000256 від 15 серпня 2007 року відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі на рішенням суду ОСОБА_1 вказує на його незаконність та необґрунтованість через порушення норм матеріального та процесуального права.

Судом не враховано, що висновком судово-економічної експертизи № 1261 від 01.07.2015 року підтверджуються обставини зазначені в зустрічному позові щодо введення банком в оману позичальника, оскільки встановлено, що під час укладання кредитного договору зі сторони банку існувало свідоме приховування розміру відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, розміру сум щомісячних платежів по відношенню до тих, які були узгоджені і встановлені сторонами при підписанні кредитного договору. Вказує, що про такі зміни кредитного договору банк не повідомив позичальника в належній письмовій формі.

Зазначає, що судом не взято до уваги, що вказаним висновком експерта стверджено, що банком не було дотримано та не виконано вимог чинного законодавства щодо належного, своєчасного та обєктивного повідомлення позичальника про всі необхідні умови кредитування, які є суттєвими для споживача та могли вплинути на його волевиявлення та вибір.

Наголошує, що такі дії позивача свідчать про умисел банку щодо введення в оману позичальника з метою отримання прихованого та не облікованого прибутку.

Посилається на п. 1.2 Резолюції Генеральної ОСОБА_4 ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.044.1985 року, Хартію захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ОСОБА_4 Європи від 17.05.1973 року №543, Директиви 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року, Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів, якими передбачено, що надання товарів чи послуг не має здійснюватись за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживачів.

Судом не застосовано до спірних відносин вимоги ст. 11, 18, 21 Закону «Про захист прав споживачів» щодо ведення банком нечесної підприємницької практики.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволенню не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи первісні позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобовязання за кредитним договором в результаті чого виникла заборгованість.

На підтвердження такого висновку в рішенні наведенні відповідні мотиви та докази з якими погоджується і апеляційний суд.

З матеріалів справи вбачається, що 15 серпня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір № ROHPGA00000256, відповідно до якої ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 29 900,00 доларів США на наступні цілі: споживчий під заставу нерухомості, а також у розмірі 3 495,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця та 1,5 % від суми кредиту та винагороди на момент надання кредиту від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно умов договору.

Додатком №1 до кредитного договору, який є невід'ємною його частиною, розрахований графік повернення кредиту та сплати відсотків при відсотковій ставці у вказаному розмірі, за яким розмір щомісячного платежу становить 474,95 доларів США (а. с. 52).

Забезпеченням позичальником виконання зобовязань за даним договором виступає двохкімнатна квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема відповідно до частин 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повергнення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Згідно положень частин 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, що відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином суд дійшов вірного висновку про те, що сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, зокрема щодо відсоткової ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту, доказів того, що умови кредитного договору є несправедливими для ОСОБА_1 надано не було, оскільки при підписанні даного договору позичальник ознайомилася та погодилася з його умовами.

Посилання в апеляційній скарзі на непоінформованість відповідача з умовами кредитування, спростовується особистим підписом в кредитному договорі, відсутністю застережень та зауважень, що свідчить про її згоду зі всіма його умовами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач по зустрічному позову не довела факт введення її в оману виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Разом з тим, як вірно зауважено судом першої інстанції, ОСОБА_1, на виконання вимог ст. 60 ЦПК України, не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що кредитний договір було укладено нею під впливом обману.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що дії банку свідчать про нечесну підприємницьку практику з огляду на таке.

Згідно з вимогами частин 1, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

У відповідності до ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Розрахунком проведення економічного дослідження від 09 лютого 2015 року та Висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №1261 від 01 липня 2015 року підтверджується лише факт зміни відсоткової ставки по кредиту та абсолютне значення подорожчання кредиту.

Тобто, наведеними висновками не встановлено, з матеріалів справи не вбачається, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору, а відтак і відсутні підстави вважати, що такими діями відповідача було введено в оману.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову, оскільки ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження неповідомлення її банком про інформацію, визначену ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», про здійснення банком нечесної підприємницької практики та введення її в оману. Судом таких доказів також не здобуто.

Крім того, суд вважає, що в разі незгоди з умовами кредитного договору позивач по зустрічному позову могла скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Разом з тим, ОСОБА_1 не скористалася своїм правом на відкликання згоди на укладення договору.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді: