АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/6689/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 638/1754/15-ц Шестак О.І.
Категорія: сімейні Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Гуцал Л.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Сектора громадянства і реєстрації фізичних осіб Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, третя особа: Служба у справах дітей Дзержинського району м. Харкова про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без надання згоди батьком дитини, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в подальшому уточненим, у якому вказувала на те, що з 04.08.2007 року вони із відповідачем по справі ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.01.2013 року шлюб між сторонами було розірвано.

Після розірвання шлюбу сторони мешкають окремо, а їхня дитина залишилась проживати разом із матір'ю та на даний час повністю знаходиться на її утриманні та вихованні, в той час як батько ухиляється від сплати аліментів.

Починаючи з березня 2015 року до березня 2016 року за внутрішнім переміщенням у компанії «Філіпп Моріс», де працює позивачка, вона планує за тимчасовим трудовим контрактом переїхати до м. Кракова Республіки Польща разом з малолітньою донькою.

З метою отримання згоди іншого із батьків на виїзд доньки разом із нею за межі України до Польщі, позивачка двічі: 28.01.2015 року та 03.02.2015 року зверталась до колишнього чоловіка із проханням надати їй відповідну нотаріально посвідчену згоду, проте до цього часу позитивної відповіді на свої звернення і не отримала.

Натомість, у телефонній розмові відповідач ОСОБА_2 повідомив їй, що ніколи не надасть своєї згоди на виїзд їхньої доньки за межі України разом з нею. При цьому, сама позивачка жодного разу не відмовляла у наданні згоди на виїзд доньки за кордон разом із відповідачем та його батьками, зокрема, дитина їздила на відпочинок разом із батьком до Шрі-Ланки, ОАЕ, Єгипту та Польщі.

У зв'язку із професійною необхідністю позивачки виїхати до Республіки Польщі з 01 березня 2015 року, донька тимчасово буде проживати разом із бабусею - матір'ю позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_6. З останньою дитина має гарні стосунки, бабуся приймає безпосередню участь у її вихованні. Крім того, ОСОБА_6 буде займатись і частковим оформленням необхідних для виїзду дитини документів.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що тимчасовий виїзд за кордон піде на користь дитині та для неї будуть створені всі необхідні умови для проживання, відпочинку та навчання, зокрема і відвідування школи, позивачка ОСОБА_3 просила суд визнати відмову відповідача ОСОБА_2 у наданні дозволу (згоди) на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, безпідставною. Дозволити позивачці ОСОБА_3 та ОСОБА_6 без згоди батька ОСОБА_2 оформити документи для тимчасового виїзду малолітньої доньки ОСОБА_4 в період з 01.06.2015 року до 01.03.2016 року за межі України до Республіки Польщі разом із матір'ю - ОСОБА_3 або з бабусею - ОСОБА_6 Дозволити виїзд до Республіки Польщі в період з 01.06.2015 року по 01.03.2016 року малолітньої дитини ОСОБА_4 разом з матір'ю - ОСОБА_3 або з бабусею - ОСОБА_6 без згоди батька ОСОБА_2 Зобов'язати Сектор ГІРФО Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області видати ОСОБА_3 та ОСОБА_6 дозвіл для тимчасового виїзду малолітньої ОСОБА_4 за межі України до Республіки Польщі в період з 01.06.2015 року по 01.03.2016 року без згоди батька ОСОБА_2

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.

Визнано відмову відповідача ОСОБА_2 в наданні дозволу (згоди) на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, безпідставною.

Дозволено позивачці ОСОБА_3 і ОСОБА_6 (бабусі дитини) без згоди батька - відповідача ОСОБА_2, оформити документи для тимчасового виїзду малолітньої доньки ОСОБА_4 в період з 01.06.2015 року по 01.03.2016 року за межі України до Республіки Польща разом з матір'ю - ОСОБА_3 або з бабусею - ОСОБА_6

Дозволено виїзд до Республіки Польща в період з 01.06.2015 року по 01.03.2016 року малолітньої дитини ОСОБА_4 разом з матір'ю - ОСОБА_3 або з бабусею - ОСОБА_6 без згоди батька ОСОБА_2

Зобов'язано Сектор ГІРФО Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області видати ОСОБА_3 і ОСОБА_6 дозвіл для тимчасового виїзду малолітньої ОСОБА_4 за межі України до Республіки Польща в період з 01.06.2015 року по 01.03.2016 року без згоди батька - ОСОБА_2

Не погодившись із таким рішенням районного суду, відповідач ОСОБА_2 апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким визнати його відмову в надані дозволу (згоди) на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої доньки ОСОБА_4 обґрунтованою.

В обґрунтування своєї скарги відповідач ОСОБА_2 посилаються на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд позбавив його можливості надати свої заперечення проти заявленого до нього позову, оскільки ухвалив рішення за його відсутності попре те, що ним було подано до суду заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату.

При цьому апелянт зазначає, що він має великі сумніви стосовно наданих позивачкою ОСОБА_3 доказів на підтвердження доцільності виїзду дитини разом із нею за кордон.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на письмових доказах, у тому числі й довідці № 26 від 23.01.2015 року, наданої позивачкою ОСОБА_3 з ПрАТ «Філіп Морріс Україна», де зазначено, що вона обіймає посаду бухгалтера у фінансово-адміністративному відділі товариства.

Разом із тим, згідно відповіді вищевказаної організації на адвокатський запит за № 07/110 від 17.07.2015 року позивачка з 10.04.2015 року вже не працює в ПрАТ «Філіп Морріс Україна» в зв'язку із звільненням, а відтак апелянта дуже турбує, в яких умовах буде мешкати його донька, якщо її матір не матиме джерела фінансування.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції, ухвалене у справі - частковій зміні, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими незабороненими законом засобами захищати свої права і свободи від їх порушень.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, у тому числі й у судовому порядку.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав.

Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, інших членів сім'ї та родичів визначаються Сімейним кодексом України (СК України).

Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом, зокрема, з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Відповідно до ч.ч. 7, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За правилами ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.

Одним із способів захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є припинення дій, які порушують сімейні права.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За приписами ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до преамбули Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-III (далі: Закон № 2402-III), цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

За змістом ст. 1 вказаного Закону дитиною є особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно із законом, застосованим до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.

Згідно ст. 2 Закону № 2402-III законодавство про охорону дитинства грунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні.

За приписами ст.ст. 3, 8 Закону № 2402-III всі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я та народження дітей і їх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України

Відповідно до ст. 11 Закону № 2402-III кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 3, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Статтею 313 Цивільного Кодексу України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один із батьків якої, на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Статтею 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Порядок виїзду за кордон дітей-громадян України визначено законодавчими та нормативними актами, основними з них є:

- Закон України «Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України» від 21січня 1994 року № 3857-ХII);

- Постанова Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Відповідно до п.п. 3, 4, 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Як встановлено по справі, з 04 серпня 2007 року позивачка ОСОБА_3 (дівоче прізвище - ОСОБА_3) та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідним Свідоцтвом про шлюб серiї НОМЕР_1, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 1 Харківського міського управління юстиції (а.с. 5).

Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину - доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

За ініціативою ОСОБА_2 укладений між подружжям шлюб було розірвано в судовому порядку рішенням Комiнтернiвського районного суду м. Харкова вiд 28 січня 2013 року (а.с. 9).

Того ж дня ухвалою Комiнтернiвського районного суду м. Харкова було визнано мирову угоду, укладену між сторонами, за умовами якої ОСОБА_2, зокрема, зобов'язався сплачувати своїй колишній дружині аліменти на утримання їхньої малолітньої доньки ОСОБА_4 в розмірі 400,00 грн. щомісяця, а ОСОБА_3, у свою чергу, зобов'язалась не чинити перешкод колишньому чоловіку, діду, бабусі, іншим членам сім'ї та родичам у спілкуванні з дитиною, в тому числі й щодо спільного відпочинку батька з дитиною для оздоровлення останньої два рази на рік: у літній та зимовий період строком до 14 діб на території України або за її межами (а.с. 10, 11-12).

Як свідчать представлені позивачкою ОСОБА_3 докази, вона неодноразово надавала нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд їхньої доньки разом з батьком за кордон, зокрема до Шрі-Ланки, ОАЕ, Єгипту тощо (а.с. 25, 26, 58, 59).

Згідно довідки № 26 вiд 23.01.2015 р., наданої ПрАТ «Фiлiп Моррiс Україна», на час звернення з позовом до суду позивачка ОСОБА_3 працювала в цьому товаристві та обіймала посаду бухгалтера в фiнансово-адмiнiстративному вiддiлi, отримуючи щомісячну заробітну плату в розмірі, який перевищував 10 000,00 грн. (а.с. 20, 21).

03 березня 2015 року Малопольським воєводою м. Кракова позивачці ОСОБА_3 надано Дозвіл тип А № 607/2015 на роботу іноземця на території Республіки Польща в ТОВ «ПМІ Сервіс Центр Європа» на посаді аналітика з бухгалтерії та звітності на підставі трудового договору з заробітною платою не нижче 5 800,00 польських злотих, на період з 03.03.2015 року до 02.03.2016 року (а.с. 118-120).

Як вбачається із офіційного звернення уповноваженої особи Правління ПМІ «Сервіс Центр Європа» від 06.03.2015 року, адресованого всім заінтересованим особам, цим зверненням підтверджується той факт, що пані ОСОБА_3 на підставі Дозволу тип А № 607/2015 на роботу іноземця на території Республіки Польща буде працевлаштована в ТОВ ПМІ Сервіс Центр Європа, з місячним заробітком не нижче 5 800,00 польських злотих.

Це ж звернення містить клопотання про надання відповідної візи на багаторазовий в'їзд на територію Республіки Польща для малолітньої доньки позивачки ОСОБА_4, яка бажає супроводжувати свою матір в період перебування її в цій країні (а.с. 122-124).

10 квітня 2015 року в м. Кракові між компанією ПМІ «Сервіс Центр Європа» (логотип компанії «ПМІ Сервіс Сентер Юроп») та позивачкою ОСОБА_3 був укладений трудовий договір на невизначений строк, згідно якого роботодавець з цього дня найняв позивачку ОСОБА_3 на роботу на посаду Спеціаліста з аналізу бухгалтерського обліку та звітності з основною щомісячною винагородою в розмірі 5 800,00 польських злотих, та виплатою додаткових елементів заробітної плати відповідно до Положення про оплату праці (а.с. 134-137).

Згідно Договору оренди, укладеного в м. Кракiв 11.05.2015 року між Маріолою Бигош, Давидом Бигош та ОСОБА_3, орендодавці зобов'язались передати належну їм квартиру площею 49,19 кв.м,, яка складається з кiмнати, кiмнати з прибудованою кухнею, ванною кiмнатою, залою i кладовою НОМЕР_2, розташованою в пiдземному гаражi, i знаходиться в АДРЕСА_1, орендарю ОСОБА_3, а остання прийняти її на умовах оренди на строк з 01.06.2015 року до 31.05.2016 року з можливістю пролонгації договору на новий термін (а.с. 138-147).

З довiдки SP 156/0721-9/2015, наданої директором Початкової Школи № 156 ім. свящ. кард. А.С. Сапеги в Краковi, вбачається, що дирекцiя вказаної школи пiдтвердила запис в перший клас на навчальний рiк 2015/2016 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. В цій же довідці зазначено, що дівчинка буде зайнята в школі додатковим, безкоштовним та індивідуальним навчанням польській мові. Дитині буде гарантована опіка в рамках шкільного клубу щодня в період з 06.45 год. до 17.00 год., де проходять різні заняття (спортивні, пластичні, танцювальні, додаткові з англійської та французької мови, тенісом на кортах) з розподіленням на вікові групи. Дитина зможе обідати (перше та друге блюдо, десерт). В рамках занять по програмі буде приймати участь в заняттях з англійської мови та комп'ютерних заняттях. Крім того, дитина отримає безкоштовний пакет підручників для першого класу та зможе відвідувати басейн, а також каток один раз на тиждень (а.с. 148-149).

Згідно висновку органу опіки та піклування - Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Харківської області від 12.06.2015 року, враховуючи інтереси дитини - малолітньої ОСОБА_4, її проживання є доцільним разом зі своєю матір'ю ОСОБА_3 (а.с. 162).

По справі також встановлено, що позивачка ОСОБА_3 неодноразово письмово зверталась до свого колишнього чоловіка - відповідача по справі ОСОБА_2 про надання ним згоди на тимчасовий виїзд їхньої малолітньої доньки за кордон, проте такої згоди не отримала, що не є дивним, оскільки як вбачається з апеляційної скарги останнього, він категорично заперечує проти виїзду доньки разом з матір'ю за межі України (а.с. 22, 23, 24).

Суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, правильно керувався зазначеними вище нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в незалежності від стосунків батьків малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, тимчасовий виїзд її разом із матір'ю за кордон до Республіки Польща, де остання працевлаштувалась і створила всі належні умови для проживання та навчання доньки, є доцільним без згоди на це батька - відповідача по справі ОСОБА_2, оскільки тимчасовий виїзд дитини за кордон, у першу чергу відповідає інтересам самої дитини та буде сприяти її фізичному, інтелектуальному, культурному та духовному і соціальному розвитку.

Разом із тим, правильно вирішивши справу по суті, суд першої інстанції безпідставно задовольнив заявлені позивачкою ОСОБА_3 вимоги щодо надання дозволу на оформлення необхідних документів для тимчасового виїзду малолітньої ОСОБА_4 за кордон її бабусі - ОСОБА_6 та виїзд дитини за межі України до Республіки Польща разом з останньою, оскільки ОСОБА_6 участі у розгляді справи не приймала, до участі в її розгляді не залучалась і будь-яких повноважень щодо ведення справи в суді від її імені позивачці ОСОБА_3 не надавала, а відтак задовольнивши ці позовні вимоги, суд першої інстанції фактично вирішив питання про права та обов'язки особи, яка не є учасником процесу, що є неприпустимим, оскільки це суперечить основоположним принципам цивільного судочинства.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2015 року, ухвалене по справі, не може бути визнано цілком законним і обґрунтованим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення, скасувавши його в частині, що стосується задоволення вищезазначених позовних вимог ОСОБА_3, та відмовивши в задоволенні цих позовних вимог за їх безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції розглянувши справу за його відсутності за наявності заяви про відкладення розгляду справи на іншу дату, обмежив його процесуальні права, позбавивши можливості надати свої заперечення та докази проти заявленого до нього позову, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів цивільної справи, її розгляд неодноразово відкладався та оголошувалися перерви в її розгляді саме за заявами відповідача, а також його представників (а.с. 46, 99, 152,155, 166), при цьому будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи судом 17.07.2015 року, він у черговий раз в судове засідання не з'явився й доказів на підтвердження поважності причин своєї неявки та його представників, яких по справі є двоє, до суду не представив, а відтак суд першої інстанції з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу правомірно розглянув справу за відсутності останнього на підставі наявних у справі доказів.

Безпідставними є й доводи апелянта ОСОБА_2 стосовно того, що його колишня дружина з 10.04.2015 року звільнилась з роботи та вже не працює в ПрАТ «Філіп Морріс Україна», а відтак апелянта дуже турбує, в яких умовах буде мешкати його донька, якщо її матір не матиме джерела фінансування, оскільки як зазначалося вище, позивачка ОСОБА_3 працевлаштувалась за кордоном в Республіці Польща, м. Краків з щомісячним заробітком, винаймає мебльовану квартиру та вирішила всі питання щодо навчання їхньої доньки в початковій школі.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є несуттєвими, носять формальний характер і не містять передбачених законом підстав для подальшого скасування чи зміни ухваленого судом першої інстанції по справі рішення.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 213, 214, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2015 року - змінити.

Скасувати це судове рішення в частині, що стосується задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про надання дозволу ОСОБА_6 без згоди батька - ОСОБА_2 - оформити документи для тимчасового виїзду малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1., в період з 01.06.2015 р. до 01.03.2016 р. за межі України до Республіки Польща разом з матір'ю ОСОБА_3 або бабусею ОСОБА_6.

Скасувати вказане судове рішення в частині, що стосується задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд до Республіки Польща у в період з 01.06.2015 р. до 01.03.2016 р. малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з бабусею ОСОБА_6 без згоди батька - ОСОБА_2.

Скасувати вказане судове рішення в частині, що стосується задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо зобов'язання Сектору ГІРФО Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області видати ОСОБА_6 дозвіл для тимчасового виїзду малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. за межі України до Республіки Польща в період з 01.06.2015 р. до 01.03.2016 р. без згоди батька - ОСОБА_2.

Відмовити в задоволенні зазначених вище позовних вимог ОСОБА_3, за їх безпідставністю.

У решті рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2015 року, ухвалене по справі, залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: