Номер провадження: 22-ц/785/8117/15
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С.Й.
Доповідач Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого-судді: Ісаєвої Н.В.,

суддів: Журавльова О.Г, Комлевої О.С.,

при секретарі: Абалдовій О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 1 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом AT «Ощадбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське міське відділення № НОМЕР_1 «Ощадбанк» звернувся в 2009 році до суду з позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором № 1808 від

21.03.2008 року, звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_5, та стягнення судового збору.

З метою приведення типу товариства у відповідність до вимог ЗУ «Про акціонерні товариства» та у зв'язку із змінами до Статуту Банку, що були затверджені постановою Кабінету міністрів України №502 від 06.04.2011р. «Про внесення змін до постанови Кабінету міністрів України №261 від 25.02.2003р.» та зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» було перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України».

В подальшому позивачем неодноразово подавались до суду заяви про уточнення позовних вимог, відповідно до яких розмір заборгованості відповідачів перед AT «Ощадбанк» змінювався в сторону збільшення.

Провадження по справі зупинялось у зв'язку із розглядом іншим судом позовних вимог ОСОБА_4 до AT «Ощадбанк» про визнання недійсним кредитного договору, а також позовних вимог ОСОБА_6 до AT «Ощадбанк» про визнання припиненим договору поруки. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.08.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12.11.2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_6 до AT «Ощадбанк» було відмовлено.

Свої позовні вимоги AT «Ощадбанк» обґрунтовував тим, що відповідно до Договору відновлювальної кредитної лінії № 1808 від 21 березня 2008р. AT «Ощадбанк» надав ОСОБА_4 кредит в іноземній валюті в сумі 255 891, 00 (двісті п'ятдесят п'ять тисяч вісімсот дев'яносто один) євро в строк до 21 березня 2018р.

Відповідно до положень зазначеного Кредитного договору та графіку погашення кредиту, Відповідач зобов'язався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки у встановлені строки.

Наданий ОСОБА_4 кредит забезпечений порукою ОСОБА_6, про що 21 березня 2008р. укладений договір поруки.

Згідно з пунктом 1.1 Договору поруки Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що й Позичальник, у тому числі за повернення основної суми боргу, відсотків, комісій за користування кредитом, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, зазначених в Кредитному договорі. Відповідальність Поручителя і Позичальника є солідарною.

Відповідно до пункту 2.1 Договору поруки у випадку невиконання Позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до Поручителів, які є обов'язковими до виконання.

Згідно з п. 3.3.1. Кредитного договору Позичальник зобов'язався використовувати кредит на зазначені в договорі цілі і забезпечити повернення отриманого кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені договором терміни. Терміни сплати кредиту та процентів встановлені пунктами 1.5 Кредитного договору.

Однак, встановлені Кредитним договором терміни повернення наданого кредиту (основної суми) та терміни сплати відсотків за кредит позичальником не дотримуються.

У зв'язку з невиконанням позичальником та його поручителем умов кредитного договору АТ «Ощадбанк» просив стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 кредитну заборгованість, що виникла станом на 27.01.2015р., яка складає 647 975,72 євро, 5 920 гривень, з яких: заборгованість за основним та простроченим кредитом 255 891,00 євро; заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом 211 763,23 євро; прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту 5 920,00 гривень; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 83 375,34 євро; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом 83 953,11 євро; 3% річних від простроченої заборгованості за основним боргом 12 993,04 євро.

У якості забезпечення виконання зобов'язань по Кредитному договору, між Позивачем та ОСОБА_5 21 березня 2008р. був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований за Р№ 476, згідно якого Банку було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення офісу № 167, загальною площею 132,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Предмет іпотеки належить ОСОБА_5 на праві приватної власності, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухому майно, виданого КП «ОМБТІ та РОН» 12 вересня 2007 року, номер запису 3371, в книзі 68неж-128, реєстраційний номер 16320402.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору позичальником АТ «Ощадбанк» просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження в порядку ст. 41 Закону України „Про іпотеку" за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Представник АТ «Ощадбанк» в судове засідання не з'явився, надав заяву, якою просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, закінчити розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідачі у судове засідання не з'явились, сповіщались належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Рішенням суду позов задоволено частково.

На рішення суду представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 приніс апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, а також, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п.3 ст.10 ЦПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

У судовому засіданні встановлено наступне.

Відповідно до Договору відновлювальної кредитної лінії № 1808 від 21 березня 2008р. АТ «Ощадбанк» надав ОСОБА_4 кредит в іноземній валюті в сумі 255 891, 00 євро в строк до 21 березня 2018р.

Відповідно до положень зазначеного Кредитного договору та графіку погашення кредиту, Відповідач зобов'язався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки у встановлені строки.

Наданий ОСОБА_4 кредит забезпечений порукою ОСОБА_6, про що 21 березня 2008р. укладений договір поруки.

Згідно з пунктом 1.1 Договору поруки Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що й Позичальник, у тому числі за повернення основної суми боргу, відсотків, комісій за користування кредитом, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, зазначених в Кредитному договорі. Відповідальність Поручителя і Позичальника є солідарною.

Відповідно до пункту 2.1 Договору поруки у випадку невиконання Позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до Поручителів, які є обов'язковими до виконання.

Згідно з п. 3.3.1. Кредитного договору Позичальник зобов'язався використовувати кредит на зазначені в договорі цілі і забезпечити повернення отриманого кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені договором терміни. Терміни сплати кредиту та процентів встановлені пунктами 1.5 Кредитного договору.

Однак, встановлені Кредитним договором терміни повернення наданого кредиту (основної суми) та терміни сплати відсотків за кредит позичальником не дотримуються.

Відповідно до п. 12 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

Також, відповідно до положень, що містяться в Узагальненнях судової практики Верховного Суду України щодо розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.)1 від 07.10.2010 року, не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором чи договором банківського вкладу в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті.

Виходячи з того, що виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то наряду зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором чи проценти на банківський вклад (статті 1054, 1061 ЦК України) в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією, а є платою за користування грошима.

Повернення коштів у валюті не суперечить ЦК України, оскільки у конкретному випадку валюта не виступає засобом платежу. У разі неможливості повернення коштів у валюті, суд може визначити порядок виконання рішення суду, зазначивши про стягнення кредиту у гривнях, що складає еквівалент суми за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення у справі.

Таким чином, суд прийшов до правильного висновку щодо правомірності заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідачів заборгованості в валюті кредиту - євро - за основним та простроченим кредитом у розмірі 255 891,00 євро, а також заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом у розмірі 211 763,23 євро.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, що передбачено ч. З ст. 549 ЦК України. Виходячи із того, розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, тобто встановлення максимального розміру пені пов'язано з розміром облікової ставки Національного банку України, а чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти, то суд прийшов до правильного висновку, що пеня має стягуватись лише у грошовій одиниці України - гривні. Таким чином, пеня що була нарахована за несвоєчасне виконання основного зобов'язання, а також несвоєчасну сплату нарахованих процентів, підлягає перерахування за курсом НБУ на дату ухвалення судового рішення. (Курс НБУ на 01.04.2015 року - 1 євро - 25,231343 гривень).

Таким чином, стягненню з боржників на користь АТ «Ощадбанк» підлягала пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 2 103 671,80 гривень; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 2 118 249,71 гривень.

Суд також прийшов до правильного висновку щодо правомірності стягнення пені за період з 27.01.2012 року по 27.01.2015 року, в зв'язку з тим, що сторони відповідно до п. 7.8. кредитного договору досягли згоди щодо збільшення строків позовної давності до 3 років, зокрема щодо стягнення пені.

Відповідно до узагальнення судової практики Верховного Суду України застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, правильною є практика судів, які стягують їх виключно в національній валюті України - гривні.

Таким чином, стягненню з боржників на користь АТ «Ощадбанк» підлягають 3 % річних від простроченої заборгованості за основним боргом у розмірі 327 831,85 гривень.

Правомірно задоволення позовних вимог щодо стягнення з боржників на користь АТ «Ощадбанк» простроченої комісійної винагороди за супроводження кредиту у розмірі 5 920,00 гривень, так як сторони узгодили її сплату відповідно до п. 1.8 кредитного договору.

Таким чином, стягненню в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь АТ "Ощадбанк" підлягає кредитна заборгованість, що складає 467 654,23 євро, 4 555 673,36 гривень, з яких: заборгованість за основним та простроченим кредитом 255 891,00 євро; заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом 211 763,23 євро; прострочена комісійна винагорода за супроводження кредиту 5 920,00 гривень; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 2 103 671,80 гривень; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом 2 118 249,71 гривень; 3% річних від простроченої заборгованості за основним боргом 327 831,85 гривень.

Судом встановлено, що у якості забезпечення виконання зобов'язань по Кредитному договору, між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_5 21 березня 2008р. був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований за Р№ 476, згідно якого Банку було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення офісу № 167, загальною площею 132,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Предмет іпотеки належить ОСОБА_5 на праві приватної власності, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухому майно, виданого КП «ОМБТІ та РОН» 12 вересня 2007 року, номер запису 3371, в книзі 68неж-128, реєстраційний номер 16320402.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним :обов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 7 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має граво задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 33 ЗУ "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 ЗУ «Про іпотеку».

Пунктами З.1.З., 6.1 Іпотечного договору також передбачено право Іпотекодержателя застосувати один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задовольнити вимоги Іпотекодержателя: у тому числі за рішенням суду.

Відповідно до ст. 41 ЗУ «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог ЗУ «Про іпотеку».

П. 42 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Відповідно до вимог п. 9 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявления відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявления вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Суд прийшов до обгрунтованого висновку щодо правомірності позовних вимог АТ «Ощадбанк» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, що був переданий ОСОБА_5 у якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_4

Таким чином, зважаючи на вищевикладене доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до апеляційного суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів розглянувши скаргу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують та задоволенню не підлягають, підстави для ухвалення нового рішення відсутні.

Судова колегія, розглянувши справу, прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 1 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак її може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий- суддя Н.В.Ісаєва

Судді: О.С. Комлева

О.Г. Журавльов