У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів: Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,
Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в оформленні права власності, визнання бездіяльності неправомірною та визнання дійсними без підписів акта погодження меж і акта прийому-передачі межових знаків на зберігання, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що йому належить 17/24 частини житлового будинку по

АДРЕСА_1, 7/24 частини будинку - належить ОСОБА_7

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19 грудня 2013 року, зміненим рішенням апеляційного суду Полтавської області від 29 січня 2014 року, за ним визнано право власності на 11/12 частини земельної ділянки для обслуговування квартири АДРЕСА_1. За ОСОБА_7 визнано право власності на 1/12 частини земельної ділянки.

09 липня 2014 pоку між позивачем та Полтавською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Державного земельного агентства України (далі - Полтавська РФ ДП «Центр державного земельного кадастру») укладений договір № 166 на виконання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_1. 05 серпня 2014 року він сплатив передбачені договором кошти у повному обсязі. Аналогічний договір 09 липня 2014 року був укладений між ОСОБА_7 і Полтавською РФ ДП «Центр державного земельного кадастру».

Просив визнати неправомірною та такою, що порушує його права власника земельної ділянки, бездіяльність ОСОБА_7, що полягає у відмові підписати акт погодження меж і акт приймання-передачі межових знаків на зберігання від 08 серпня 2014 pоку, складених представником Полтавської РФ ДП «Центр державного земельного кадастру» при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_1; визнати дійсними без підписів

ОСОБА_7 акт погодження меж і акт приймання-передачі межових знаків на зберігання від 08 серпня 2014 року.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області

від 16 квітня 2015 року у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 26 травня

2015 року рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області

від 16 квітня 2015 року у частині відмови у визнанні бездіяльності ОСОБА_7 неправомірною скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано неправомірною відмову ОСОБА_7 підписати акт погодження меж і акт прийому-передачі межових знаків на зберігання. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали цивільної справи та вивчивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Задовольняючи позов у частині визнання бездіяльності ОСОБА_7 неправомірною, апеляційний суд керувався тим, що відповідачка як співвласник земельної ділянки, межі якої необхідно встановити, не надаючи погодження межі земельних ділянок, перешкоджає іншому співвласнику - позивачу - реалізувати своє право власності на належну йому частку у земельній ділянці, що є порушенням ст. 391 ЦК України, тому в силу вимог ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Із такими висновками суду погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 належить 17/24 частини житлового будинку (квартира № 1) по АДРЕСА_1, з яких: 5/12 частини - належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 02 листопада 2007 року Першою лубенською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого у реєстрі за № 2-2813; 7/24 частини цього будинку - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 01 грудня 2008 року Першою лубенською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого у реєстрі за № 2-2839.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом № 2-2835, виданим 01 грудня 2008 року Першою лубенською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_7 належить 7/24 частини (квартира № 2) по АДРЕСА_1.

Згідно з державним актом на право власності серії НОМЕР_1 від 02 жовтня 1998 року власником земельної ділянки площею 0,0999 га по АДРЕСА_1 був ОСОБА_8 (а. с. 8).

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19 грудня 2013 року, зміненим рішенням апеляційного суду Полтавської області від 29 січня 2014 року, визнано за ОСОБА_6 право власності у порядку спадкування за заповітом і законом на 11/12 частини земельної ділянки для обслуговування квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. За ОСОБА_7 визнано право власності в порядку спадкування за законом на 1/12 частини вказаної земельної ділянки для обслуговування квартири АДРЕСА_1 (а. с. 9−11).

На запит Першої лубенської державної нотаріальної контори від 30 квітня 2013 року листом від 28 травня 2013 року державний кадастровий реєстратор Управління Держземагентства у Лубенському районі Полтавської області відмовив у наданні запитуваних відомостей з Державного земельного кадастру у зв'язку з їх відсутністю, тому завідувач Першої лубенської державної нотаріальної контори листом від 31 травня 2013 року відмовив ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у видачі свідоцтв про право на спадщину на земельну ділянку по АДРЕСА_1 (а. с. 70, 71).

09 липня 2014 року ОСОБА_6 уклав з Полтавська РФ ДП «Центр державного земельного кадастру» договір № 166 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) по АДРЕСА_1 (а. с. 12). Аналогічний договір укладений також зі співвласником спірної земельної ділянки ОСОБА_7

08 серпня 2014 року представниками Полтавської РФ ДП «Центр державного земельного кадастру» складені акт погодження меж земельної ділянки та акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, відповідно до яких суміжні землекористувачі погодили межі земельної ділянки, проте співвласник спірної земельної ділянки ОСОБА_7 від підписання актів відмовилася (а. с. 14, 15).

Вважаючи відмову ОСОБА_7 погодити межі земельних ділянок неправомірною та вважаючи, що технічна документація із землеустрою виконана Полтавською РФ ДП «Центр державного земельного кадастру» відповідно до вимог закону і заперечення відповідачки є припущенням, апеляційний суд не врахував наступне.

Частина 4 ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі ст. ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст.183 ЦК України.

Аналогічне положення закріплено у ч. 3 ст. 88 ЗК України.

Відповідно до ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 11 лютого 2015 року № 2-5цс15.

На вказані вимоги закону апеляційний суд уваги не звернув та не врахував, що фактично між сторонами виник спір про поділ земельної ділянки, що перебуває у спільній частковій власності.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Порушене право може бути захищено у спосіб, хоча і не передбачений зазначеною нормою, законом чи договором, але такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим порушенням.

Визнання відмови ОСОБА_7 підписати акт погодження меж і акт прийому-передачі межових знаків на зберігання неправомірною не є належним захистом права ОСОБА_6 на виділ земельної ділянки із спільної часткової власності та на поновлення його права в силу вимог ст. 152 ЗК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, тому рішення суду апеляційної інстанції має бути скасовано, рішення суду першої інстанції залишено в силі.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 339, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2015 року скасувати, рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 квітня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.А. Горелкіна
Судді: Є.П. Євграфова
Ю.Г. Іваненко
Т.О. Писана
О.М. Ситнік