Справа № 462/1718/15 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/6127/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

позивача ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про виділення часток у спільній у спільній сумісній власності та визнання права власності, -

встановила:

В березні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, третя особа друга Львівська державна нотаріальна контора, про визначення частки померлого ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , яка становить ? частини.

Крім того, позивач просить визнати за нею право власності на ? частки вказаної земельної ділянки в порядку успадкування за заповітом після смерті її чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період її перебування у шлюбі з ОСОБА_6, її чоловіку та ОСОБА_4 за рішенням Львівської міської ради було передано у спільну сумісну власність земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2 розміром 0,0325 га., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, для обслуговування житлового будинку.

За життя ОСОБА_6 і співвласник ОСОБА_4 не визначили часток у праві власності на вказану земельну ділянку та ОСОБА_6 не встиг оформити на себе державний акт на право власності на цю земельну ділянку.

При отримання ОСОБА_4 державного акту на право власності на цю земельну ділянку серія НОМЕР_3 січня 2006 року співвласником земельної ділянки зазначено ОСОБА_6, однак частки співвласників в цьому державному акті не визначались.

26 січня 2006 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Папайло Н.Є., згідно якого її чоловік заповів їй усе належне йому на праві власності майно.

Після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 вона звернулась для оформлення права власності на спадкове майно до другої Львівської державної нотаріальної контори та отримала свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, яка складається з ? частини житлового будинку АДРЕСА_1. Проте відмовлено їй в оформленні права власності на земельну ділянку, оскільки в державному акті про право спільної сумісної власності на землю не визначено часток співвласників, а тому не можливо визначити склад спадкового майна, що позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на успадкування належного ОСОБА_6 майна.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 11 червня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.Судом постановлено виділити за ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, ? частину земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні позовної вимоги, щодо визнання права власності на спадкове майно за заповітом відмовлено за безпідставністю.

Вказане рішення суду оскаржила ОСОБА_3, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_2. Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у задоволенні позовної вимоги щодо визнання за нею права власності в порядку спадкування. Посилається на те, що визначення ? частки у спільній власності є недостатнім для оформлення права власності в порядку спадкування у нотаріальній конторі з огляду на те, що право власності саме на ? частину виникає з моменту державної реєстрації в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, на що має право лише власник такого майна. Крім того, зазначає, що відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку на АДРЕСА_1, державний нотаріус Другої нотаріальної контори керувався не тільки тим, що необхідно визначити частку майна померлого у спільній сумісній власності, але і відсутністю оформлення правовстановлюючих документів на частку померлого шляхом отримання витягу із Державного реєстру прав на нерухоме майно. А оскільки отримання такого є неможливим, єдиним способом оформлення права власності на спадкове майно є визнання права власності на дане спадкове майно у судовому порядку.

На підставі викладених обставин, вважає рішення суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню та просить суд ухвалити нове рішення, яким в позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 45-48).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на обґрунтування доводів апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_4на підтримку апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак рішення суду першої інстанції в повній мірі цим вимогам не відповідає.

У відповідності до ст.3 ЦПК України та ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ухвалою 18 сесії 5 скликання Львівської міської ради за №4005 від 30.09.2010 р. було передано у спільну сумісну власність земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2 розміром 0,0325 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, для обслуговування житлового будинку,на яку ОСОБА_4 отримав відповідний Державний акт серії НОМЕР_4, в якому співвласником зазначено ОСОБА_6 без визначення часток співвласників (а.с.11.12).

При цьому сторони не заперечують, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 передана їм у власність земельна ділянка належить в рівних частках, тобто по ? її частині, що ОСОБА_4 підтвердив в ході розгляду справи апеляційним судом.

Безспірно встановлено і те, що за життя ОСОБА_6 і співвласник ОСОБА_4 не оформили у встановлений законом спосіб виділення належних їм часток у праві власності на вказану земельну ділянку та ОСОБА_6 не встиг оформити на себе державний акт на право власності на цю земельну ділянку.

З матеріалів справи вбачається також , що 26 січня 2006 року ОСОБА_6 склав заповіт №659205, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Папайло Н.Є., згідно якого заповів усе належне йому на праві власності майно своїй дружині ОСОБА_2 (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, а позивач ОСОБА_2 звернулась для оформлення права власності на спадкове майно до другої Львівської державної нотаріальної контори та отримала свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, яка складається з ? частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Безспірною є і та обставина, що при оформлені права власності на спадкове майно, нотаріусом відмовлено ОСОБА_2 в оформленні права власності на спірну земельну ділянку, оскільки в державному акті про право спільної сумісної власності на землю не визначено часток співвласників, а тому не можливо визначити склад спадкового майна.

Окрім того в листі на адресу апеляційного суду від 02.10.2015 р. за вих..№2121/01-16 державний нотаріус зазначає, ораво власності на ? частини земельної ділянки спадкодавцем не було зареєстровано, а тому за визнанням права власності в порядку успадкування позивач обґрунтовано звернулася до суду.

У відповідності до ст.3 ЦПК України та ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.ст.1216-1218 ЦК України, спадкуванням являється перехід прав та обов'язків (спадщини) від померлої фізичної особи до спадкоємців і спадкування можливе за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування, у відповідності до вимог ст.1223 ЦК України, спочатку отримують особи визначені у заповіті і тільки у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, не прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені в ст.ст.1261-1265 ЦК України.

Згідно із ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із забезпеченням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

У відповідності до ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Положеннями ч.1 ст.368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Беручи до уваги зазначені вище обставини справи та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з врахуванням того, що за життя спадкодавець не визначив та не зареєстрував своєї частки у спільній сумісній власності на землю, а нотаріус відмовився видавати спадкоємцю ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на ? частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, яка була надана спадкодавцю для обслуговування житлового будинку, слід визнати, що ОСОБА_2 правомірно звернулась до суду з позовом про визначення за померлим ОСОБА_6 його частки в праві спільної сумісної власності та визнання за нею права власності не це спадкове майно, що відповідає правовим позиціям Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловлених в листі за №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р.

Вирішуючи цей спір, суд, в порушення положень ст.11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, замість визначення частки померлого у спільному майні співвласників земельної ділянки, виділив її померлому, що суперечить змісту позовних вимог та нормам матеріального права. що регулюють спірні правовідносини.

В той же час, суд безпідставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 щодо визнання за нею права власності на вказане спадкове майно, оскільки, як встановлено судом, своє право на ? частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 спадкодавець ОСОБА_6, в супереч приписам п.1 ст.182 ЦК України щодо обов'язковості реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна та ст.125 ЗК України щодо обов'язковості державної реєстрації права власності на земельну ділянку, як умови виникнення права власності, належно не оформив, що відповідно до п.п.4.15, 4.20 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не дає право нотаріусу видавати свідоцтво про право на спадщину на це майно позивачу, що потребує вирішення цього питання в судовому порядку.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду та постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визначити, що частка померлого ОСОБА_6, 1946 р.н., ІН НОМЕР_1, в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 становить ? частка.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, а саме: на ? частку земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка залишилась після смерті чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку успадкування за заповітом.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.