справа №176/1626/14-ц
провадження №2/176/204/15
РІШЕННЯ

Іменем України

05 листопада 2015 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області

у складі: головуючої - судді Павловської І.А.,

при секретарі Ніколенко М. В.

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Жовті Води цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, та стягнення заборгованості за подання комунальних послуг, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, де просить визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою 4, що у будинку 3 по вулиці Ватутіна у місті Жовті Води. Усунути перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, шляхом зняття відповідача з реєстрації та висилити. Стягнути заборгованість по оплаті за комунальні послуги у розмірі 15000 грн. Свої вимог обґрунтував тим, що зазначене нерухоме майно належить йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.06.2013 року. У зазначеній квартирі також зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та відповідач, що є колишньою дружиною позивача. У 2011 році шлюб між ними розірвано, однак ОСОБА_3 залишилась мешкати у даному приміщенні, не маючи для цього правових підстав. Так, відповідач не являється вже членом його сімї і втратила право користування квартирою, але добровільно знітись з реєстрації та виселитись не бажає, хоч позивач зазначає, що такі її дії обмежують його право як власника вільно володіти, користуватись майном, призводить до втручання в його особисте життя і обмежує його у користуванні житловою площею. У звязку із чим, вважаючи що ОСОБА_3 втратила право користування житловим приміщенням, позивач просить усунути перешкоди у користуванні ним квартирою шляхом виселення відповідача без надання іншого житла. При цьому, вказує, що заборгованість за комунальні послуги за вказаною адресою протягом того часу, що відповідач проживала у квартирі загалом склали 15000 гривен, які він просить стягнути із останньої.

У судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі, посилаючись на її обґрунтування. При цьому пояснив, що дійсно являючись власником нежилого приміщення, розташованого за адресою Дніпропетровська область, місто Жовті Води, вулиця Ватутіна, 3/4, не має можливості вільно користуватись і розпоряджатись своїм майном. Так, у квартирі проживала до увязнення відповідач, що являється його колишньою дружиною і не бажає добровільно покинути приміщення та знятись з реєстрації, а спільно проживати вони не можуть. За час проживання за даною адресою відповідач не сплачувала за комунальні послуги що призвело до утворення заборгованості загальною сумою близько 15000 гривен. За таких обставин просить позов задовольнити. При цьому вказав, що речі які знаходились у квартирі і не належали ОСОБА_3 були продані останньою, підтверджень, щодо будь-яких руйнацій чи пошкодження квартири він не має, квартирою вона використовувалась лише для проживання, не покидаючи його. Вказав, що останнім часом не міг дістатись у квартиру, оскільки ОСОБА_3 змінила замки і ключ йому не надала, при цьому особисто вхідні двері на його вимогу не відчиняла. Із приводу утворення йому перешкод у користуванні житловим приміщенням він нікуди не звертався і факт даного не фіксувався. Стосовно заборгованості за комунальні послуги, що утворилась у звязку із не проведенням відповідних оплат відповідачем, вказав, що борг необхідно стягнути на користь комунальних підприємств, а суму вирахував таким чином: на час залишення ним зазначеної квартири борг за комунальні послуги складав 2000 гривен, а у подальшому повернувшись встановив, що заборгованість становить 9000 гривен. Ним сплачено борг лише за користування природним газом близько 2000 гривен.

Представник позивача ОСОБА_9, що діє відповідно договору № 1 від 02 лютого 2015 року, у судовому засіданні також підтримав позовні вимоги, вказавши, що відповідач, яка тривалий час не являється членом сімї ОСОБА_1, втратила право користування житловим приміщенням за адресою Дніпропетровська область, місто Жовті Води, вулиця Ватутіна, 3/4, і має бути виселена без надання іншого приміщення, хоч норму закону на яку посилається зазначити не може. При цьому вказав, що ОСОБА_3 не сплачувала за комунальні послуги, якими користувалась, проживаючі за вказаною адресою, що призвело до утворення заборгованості у розмірі 15000 гривен. Дана сума має бути стягнута із відповідача.

Відповідач ОСОБА_3, що приймала участь у судовому засіданні в режимі дистанційного судового провадження із Дніпродзержинською виправною колонією № 34 УДПтС України в Дніпропетровській області, позовні вимоги не визнала і категорично заперечувала проти їх задоволення. При цьому пояснила, що дійсно перебувала у шлюбі із відповідачем, який розірвано у 2011 році. Під час шлюбу останній надав дозвіл на її реєстрацію за адресою Дніпропетровська область, місто Жовті Води, вулиця Ватутіна, 3/4, що являється його власністю. Після розірвання шлюбу вона залишилась мешкати у вказаній квартирі, оскільки це єдине місце де вона може проживати, іншого житла не має. Будь-яких руйнувань, псувань житла не допускала, використовувала його лише як місце проживання, комунальні платежі, отримуючі заробітну плату, вона сплачувала. Позивач вселившись до квартири разом із співмешканкою та дітьми зобовязали її звільнити дві кімнати, що вона і зробила. Таким чином останній час проживала в одній кімнаті зазначеної квартири, практично не маючі можливості виходити з кімнати. Вироком Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2015 року вона засуджена до покарання у вигляді позбавлення волі, у звязку із чим на даний час перебуває в установі виконання покарання. На час увязнення у квартирі залишались її особисті речі.

Третя особа, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, до суду не зявився. При цьому, ОСОБА_10 подана до суду заява, щодо розгляду справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

ОСОБА_1 згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 12.08.2005 року, 26.06.2013 року, посвідчених державним нотаріусом Жовтоводської державної нотаріальної контори ОСОБА_11, зареєстрованих в реєстрі за № 2477, № 1001, а також згідно свідоцтва про право власності на житло від 30.12.1993 року, належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 (а.с. 7, 8, 11).

Дана квартира складається із 3 кімнат житловою площею 45,5 кв.м., про що свідчить копія технічного паспорту, виготовленого 25.08.2005 року Жовтоводським бюро технічної інвентаризації (а.с. 9-10).

Відповідно довідки про склад сімї, виданої ЖРЄД № 3, за вказаною адресою зареєстровані: власник ОСОБА_1, його колишня дружина ОСОБА_3, співмешканка власника ОСОБА_12, діти співмешканки ОСОБА_13 та ОСОБА_14, син власника ОСОБА_5 (а.с. 12).

Відмітка, яка міститься у паспорті позивача свідчить про те, що шлюб між сторонами розірвано 28.11.2011 року (а.с. 6 об).

За узгодженими твердженнями сторін, після розірвання шлюбу між ними, ОСОБА_3, не маючи іншого житла, залишилась мешкати за адресою Дніпропетровська область, місто Жовті Води, вулиця Ватутіна, ?, що на праві власності належить позивачу. Зазначене приміщення нею використовувалось лише як житло.

На даний час позивач, бажаючи проживати у належній йому квартирі, вважає за необхідне виселити колишню дружину із займаного житла, без надання іншого. При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою і проживання в одній квартирі із відповідачем неможливе.

Відповідно ч.5 ст. 1268 ЦК України , незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). При цьому, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Статтею 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

У відповідності до статей 156, 64 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖКУ) до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника будинку, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 156 ЖКУ члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України (далі ЦКУ), згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частина 4 ст. 156 ЖКУ встановлює, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним житловим приміщенням.

Таким чином, у разі припинення сімейних відносин з власником, колишні члени його сімї не позбавляються права користуватися житловим приміщенням. Крім того, надавши свою згоду на реєстрацію члена сімї у житловому приміщенні, власник приміщення тим самим визнав за таким членом (колишнім членом) своєї сімї право користування таким житлом.

Статтею 157 ЖК України встановлено, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частина 1 ст. 116 ЖК України визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми ст. 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення;

б) використання його не за призначенням;

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виселення без надання житлового приміщення провадиться, якщо наймач, члени його сімї або інші спільно проживаючі з ним особи систематично порушують або псують житлове приміщення.

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Таким чином законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла.

Однак, позивач зазначаючи на необхідності виселення відповідача із належної йому на праві приватної власності квартири не зазначив жодної із передбачених нормами ст. 116 ЖК України підстав.

Вказуючи у судовому засіданні на самовільному продажі колишньою дружиною не належних їй речей, що перебували у квартирі, жодних доказів ОСОБА_1 не надав.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦКУ член сім'ї власника житла втрачає право користування житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Верховний Суд України в п. 10 Постанови від 12.04.1985 р. зазначив, що в разі поважності причин відсутності наймача або члена його сім'ї (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Якщо особа була тимчасово відсутньою понад 6 місяців (як із поважної, так і з неповажної причини), але повернулася на житлову площу за згодою всіх членів сім'ї, то її не можна вважати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Із матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що відповідач проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно.

Згідно вироку Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2015 року ОСОБА_3 визнана винною у вчиненні злочині передбачених ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 389 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі. Так, на даний час відповідач відбуває покарання та утримується в Дніпродзержинській виправній колонії № 34 УДПтС України в Дніпропетровській області. На час увязнення речі останньої залишились у зазначеній квартирі.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В матеріали справи не надано жодного доказу щодо звернення позивача ОСОБА_1 до органів внутрішніх справ з приводу антисуспільної поведінки відповідача.

Безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач порушує правила статті 116 ЖК України, суду не надано.

Обов'язок доказування статтею 60 ЦПК України покладено на сторону, яка посилається на доказувані обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог щодо виселення відповідача з підстав передбачених ст.116 ЖК України, та зняття її з реєстрації ці вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до вимог ч.3 ст. 162 ЖК України за відсутності у власника та колишніх членів сім'ї домовленості про безоплатне користування житлом останні мають вносити квартирну плату і оплачувати комунальні послуги на тих же засадах, що і наймач. Очевидно, що на таких осіб законом не покладається обов'язок сплачувати ці суми повністю: обсяг зобов'язання щодо розрахунків за квартирну плату та комунальні послуги визначається за угодою між колишніми членами сім'ї та власником житла.

У позовні заяві і в судовому засіданні позивач зазначив на необхідності стягнення із ОСОБА_3 заборгованості за комунальні послуги, яка утворилась у звязку із не здійсненням відповідних оплат останньою. При цьому, позивач зазначив, що дані стягнення необхідно здійснити на користь тих підприємств, що надають відповідні послуги. Сам він лише частково сплатив заборгованість за користування природнім газом.

Суд зважуючи на відсутність відповідних вимог від комунальних підприємств, про стягнення із відповідача заборгованості за надані послуги, на відсутність будь-яких доказів на обґрунтування суми боргу, вважає що вимога ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_3 15000 гривен також не підлягає задоволенню.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 214, 215, 218, 222 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, та стягнення заборгованості за подання комунальних послуг відмовити у повному обсязі.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області у десятиденний строк з дня проголошення, через Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Жовтоводського міського суду І.А. Павловська