1Справа № 335/4587/15-ц 2/335/1378/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Рибалко Н.І., при секретарі Косатій М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до міського комунального підприємства „ Основаніє про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за фактично відпрацьований час та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до міського комунального підприємства „ Основаніє про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за фактично відпрацьований час та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зазначивши в позові, що вона працювала у відповідача на посаді робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями. 28.04.2015 року вона отримала поштою лист від начальника відділу роботи з персоналом МКП „Основаніє, в якому її повідомляли про звільнення згідно з наказом про припинення трудового договору від 16 квітня 2015 року і надали копію наказу для ознайомлення. Причиною звільнення було зазначено п.6 ст.36 КЗпП України, - відмова від продовження роботи у звязку зі зміною істотних умов праці. Підставою для звільнення став наказ № 56 від 13.02.2015 року „Про встановлення неповного робочого тижня. З самим текстом наказу вона ознайомлена не була, але про ознайомлення з ним її просили працівники відповідача розписатися у зошиті. Оскільки обсяги трудового навантаження залишалися незмінними, позивач висловила свою незгоду зі зменшенням кількості робочих днів, про що і зазначила у вказаному зошиті. Жодної відмови від продовження роботи вона не висловлювала в будь-якій формі. Вона не відмовлялася від продовження роботи, і більш того, після підписання керівником підприємства наказу про її звільнення до 11 травня 2015 року продовжувала сумлінно виконувати свої трудові обовязки. Вона з 17 квітня по 11 травня 2015 року фактично виконувала свої трудові обовязки, але відповідач всупереч вимогам закону, без законних підстав, звільнив її з 16 квітня 2015 року. Позивач просить у судовому порядку визнати її звільнення незаконним та поновити її на посаді робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями в міському комунальному підприємстві „Основаніє, стягнути з міського комунального підприємства „ Основаніє на її користь заробітну плату за 19 робочих днів фактичного виконання нею трудових обовязків; середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 12 травня 2015 року по день ухвалення рішення судом, та моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

Під час судового розгляду позивач уточнила розмір позовних вимог, просить суд стягнути з міського комунального підприємства „ Основаніє на її користь заробітну плату за фактично відпрацьовані 19 робочих днів у розмірі 1 826, 85 грн.; середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 12 травня 2015 року по день ухвалення рішення суду у розмірі 10 672,65 грн. та моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених у ньому.

Представник відповідача позов не визнав, заперечивши проти нього та пояснивши, що позивачка була своєчасно повідомлена про запровадження на підприємстві 5-ти денного робочого тижня, з чим вона була не згідна, після чого була звільнена на законних підставах за відмову від продовження працювати у звязку із зміною істотних умов праці, у задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Заслухавши пояснення сторін по справі, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала в міському комунальному підприємстві „ Основаніє робітником з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями.

Згідно з наказом керівника МКП „Основаніє № 482-к від 16.04.2015 року звільнена за п.6 ст.36 КЗпП України ( відмова від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці).

Наказом директора МКП „Основаніє № 56 від 13.02.2015 р. на підприємстві з 17 квітня 2015 року встановлений пятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями (субота, неділя) робітникам з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями, працюючим за шестиденним робочим тижнем.

Згідно з актом комісії МКП „Основаніє від 17.04.2015 року, працівник ОСОБА_1 16.02.2015 р. відмовилась підписувати наказ „Про переведення на 5-ти денний робочий тиждень була не згідна.

Відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Згідно ст. ст. 32, 252 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Відповідно до роз'яснення, яке міститься в пункті 10 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці і навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

З матеріалів справи, пояснень сторін вбачається, що в МКП „Основаніє з 17 квітня 2015 року був встановлений пятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями (субота, неділя) робітникам з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями з метою подолання фінансових труднощів МКП „Основаніє. А вже з 01 липня 2015 року у звязку з виробничою необхідністю, дія наказу № 56 від 13.02.2015 р. „Про встановлення неповного робочого тижня була скасована. (наказ директора МКП „Основаніє № 174 від 23.06.2015 р.).Враховуючи дані обставини, підстави вважати, що введення пятиденного робочого тижня для робітників з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями була викликана змінами в організації виробництва і праці на підприємстві, відсутні.

Крім того, як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 продовжувала працювати по 11 травня 2015 року після видання 16.04.2015 року керівником підприємства наказу про її звільнення, що підтвердила письмовими записами жильців будинку № 7 по пр.Маяковського в м.Запоріжжя про її якісне прибирання прилеглої до будинку території.

Дані обставини не спростував представник відповідача, пояснивши, що після звільнення позивачки, інших працівників за даною територією прикріплено не було.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем не доведені підстави звільнення позивача за п. 6 ст.36 КЗпП України. Доказів того, що позивачка відмовлялася від продовження працювати в умовах неповного робочого тижня, матеріали справи не містять.

А отже, звільнення ОСОБА_1 проведено з порушенням КЗпП України, тому є всі підстави для визнання незаконним такого звільнення, поновлення її на попередньому місці роботи та стягнення на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у відповідності до ст.235 КЗпП України.

У випадку стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два повних календарних місяців роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогоПостановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

З довідки МКП „Основаніє від 18.06.2015 р. вбачається, що середньоденний заробіток складає 96,15 грн.

Судом встановлено, що позивачка працювала по 11 травня 2015 року включно, та не отримала заробітну плату за виконану роботу після її звільнення, а саме за 19 робочих днів, що складає 1826,85 грн. ( 19*96,15), та підлягає стягненню на її користь.

Вимушений прогул позивачки з 12 травня 2015 р. по 29 вересня 2015 року становить 111 робочих днів. З огляду на наведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу - 10 672,65 грн. (96,15 грн. х 111 робочих днів).

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки звільнення визнано незаконним, позивач на підставі ст.237-1 КЗпП України має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки порушення її законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації його життя. Суд з урахуванням конкретних обставин справи, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 1000 грн.

У відповідності до вимог ч.3 ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача в доход держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп., та на користь позивача, - судовий збір у розмірі 243 грн.60 коп.

Керуючись ст.ст.10,11,209,212,214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до міського комунального підприємства „ Основаніє про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за фактично відпрацьований час та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ керівника міського комунального підприємства „Основаніє № 482-к від 16.04.2015 року про звільнення ОСОБА_1 згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями міського комунального підприємства „Основаніє Стягнути з міського комунального підприємства „ Основаніє на користь ОСОБА_1 заробітну плату за 19 робочих днів у розмірі 1826 грн.85 коп., середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10 672 грн. 65 коп., всього стягнути 12 499 (дванадцять тисяч чотириста девяносто девять) грн.50 коп.

Виплату заробітної плати провести за вирахуванням податку на прибуток і інших обов'язкових платежів.

Стягнути з міського комунального підприємства „ Основаніє на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 (одну тисячу) грн.

Стягнути з міського комунального підприємства „ Основаніє на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Стягнути з міського комунального підприємства „ Основаніє у дохід держави судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Рибалко Н.І.