Справа №489/3890/15-ц 09.11.2015 09.11.2015 09.11.2015
Провадження №22-ц/784/2679/15
Справа № 489/3890/15-ц
Провадження №22-ц/784/2679/15 Головуючий по 1 інстанції - Коваленко І.В.
Категорія 27 Доповідач апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Рішення

Іменем України

09 листопада 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ - БАНК»

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2015 року за позовом публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ - БАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «АКЦЕНТ - БАНК» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач вказував, що відповідно до укладеного 29 липня 2008 року кредитно - заставного договору № ABLXRC16250022 з закритим акціонерним товариством «АКЦЕНТ - БАНК», правонаступником якого є Банк, відповідач ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 12 723 грн. 45 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Уточнюючи позовні вимоги і посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач свої зобов'язання за вказаним договором щодо повернення кредитних коштів неналежним чином не виконав, внаслідок чого заборгованість за договором станом на 29 липня 2015 року складає 523 977 грн. 49 коп., з яких: 11 798 грн. 09 коп. - заборгованість за кредитом, 2 167 грн. 14 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 7 557 грн. 66 коп. - комісія, 502 454 грн. 60 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість з вирахуванням стягнутої заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2013 року суми, що становить 43 075 грн. 78 коп. та штрафи: 500 грн. - фіксована частина, 24 045 грн. 09 коп. - процентна складова, а всього - 505 446 грн. 80 коп.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2015 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

-2-

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 29 липня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 (позичальник) укладено кредитно - заставний договір № ABLXRC16250022, за умовами якого Банк передав позичальнику кредитні кошти у розмірі 12 723 грн. 49 коп. на придбання товару (18 543 грн.) та сплату страхового платежу у розмірі 488 грн. 19 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1 112, 3 грн. та щомісячної винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 229 грн. 02 коп. на строк 36 місяців з 29 липня 2008 року по 29 липня 2011 року включно. Позичальник зобов'язувався здійснювати погашення заборгованості, починаючи з 20 серпня 2008 року шляхом проведення щомісячної оплати з 20 по 25 число кожного місяця в сумі 652 грн. 64 коп. Також сторони домовились, що заява позичальника та Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (Далі - Умови), з якими позичальник ознайомлений і які надані йому у письмовій формі, Тарифами складають кредитно-заставний договір.

Відповідач порушив умови виконання кредитного договору, з жовтня 2008 року припинив сплачувати кредит та відсотки за його користування, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» заборгованість за вищевказаним договором станом на 25 березня 2013 року в розмірі 43 075 грн. 78 коп., з яких: 11 798 грн. 09 коп. заборгованості за кредитом, 2 167 грн. 14 коп. заборгованості за процентами, 7 557 грн. 66 коп. - з комісії та 21 552 грн. 89 коп. пені.

Відповідачем вказане рішення суду від 08 серпня 2013 року не виконано.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові Банку, суд першої інстанції виходив із того, що заборгованість за кредитним договором була стягнута з відповідача рішенням суду, а тому нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза межами строку дії кредитного договору законом не передбачено.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Звертаючись з даним позовом, Банк наполягав на тому, що позичальник має станом на 14 травня 2015 року заборгованість, яка складається із 11 798 грн. 09 коп. заборгованості за кредитом, 2 167 грн. 14 коп. заборгованості за процентами, 7 557 грн. 66 коп. заборгованості з комісії, 502 454 грн. 60 коп. пені та штрафів - 500 грн. (фіксована частина), 24 045 грн. 09 коп. (процентна складова).

Разом з тим, із розрахунку, який позивач надав по даній справі на підтвердження заборгованості та, розрахунку, який місяться у попередній цивільній справі № 2/489/1585/13 (цивільна справа досліджена судом апеляційної інстанції) вбачається, що Банк нараховував проценти і комісії лише до закінчення строку дії договору (01 серпня та 20 липня 2011 року відповідно). Тобто з обґрунтувань позовних вимог та наданих доказів слідує, що позивач не нараховував проценти за користування кредитом і комісії після закінчення строку дії договору та ухвалення рішення суду про стягнення цієї заборгованості.

-3-

В силу вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тому посилання позивача в апеляційній скарзі про обґрунтованість нарахування процентів і комісій після ухвалення судом рішення, є безпідставним та не підтверджено наданими доказами.

Визначаючи заборгованість по кредитному договору, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що наданий Банком розрахунок заборгованості складено починаючи з 29 липня 2008 року та включає заборгованість по тілу кредиту, процентам, комісії, які вже стягнуті за попереднім рішенням суду, яке не було оскаржено та набрало законної сили.

До того ж, за вищевказаним судовим рішенням, суд вирішив питання щодо штрафів (фіксована частина і процентна складова).

Так, суд дійшов висновку, що застосування до ОСОБА_2 пред'явлених штрафних санкцій за порушення грошових зобов'язань у вигляді пені та штрафів (фіксована частина і процентна складова) є подвійною відповідальністю одного виду, у зв'язку з чим, відмовив у стягненні штрафів та вважав правомірним стягнення лише однієї пені.

Виходячи з аналізу частини 2 статті 549 ЦК, штраф є відповідальністю, яка залежить лише від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання й у часі визначається з настанням однієї з подій як невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Штраф має разовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання.

У зв'язку з викладеним, згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог Банку про стягнення заборгованості по тілу кредиту, процентів, комісії і штрафів слід скасувати, а провадження за цими вимогами банку закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205, ст. 310 ЦПК України.

Щодо позовних вимог про стягнення пені, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

-4-

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 р. по справі № 6-1206 цс 15.

Крім того у постанові від 02 вересня 2015 року по справі № 6-369 цс15 Верховним Судом також зазначено, що згідно із частиною першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Оскільки в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України до правовідносин за кредитним договором застосовуються положення закону, що регулюють правовідносини позики, дана правова позиція може застосуватися при вирішення даного спору.

За такого висновок суду про те, що настання строку остаточного розрахунку за кредитом та стягнення заборгованості раніше за рішенням суду припиняє правовідносини щодо нарахування та обов'язку позичальника по сплаті неустойки у разі порушення умов Договору, але не виключає права кредитора на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум, є помилковим, а позовні вимоги в частині стягнення пені є обґрунтованими та доведеними.

У зв'язку з викладеним з відповідача підлягала стягненню заборгованість по пені в сумі 209 837 грн. 08 коп. (502 454 грн. 60 коп. - 292 607 грн. 52 коп.), яка визначена позивачем за новий період часу.

Однак, з визначеним позивачем розміром пені погодитись не можна.

При вирішенні питання про стягнення пені слід також врахувати наступне.

Конституційний Суд України у рішенні від 7 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 липня 1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

-5-

Крім того, вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове значення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача а джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитора.

Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 р. № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Тому Конституційний Суд України зазначив, що захист цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Враховуючи, що розмір нарахованої Банком на підставі умов кредитно-заставного договору пені значно перевищує розмір несплаченої заборгованості за кредитом (стягнутої за рішення суду від 08 серпня 2013 року), процентами за його користування та комісією та, враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, колегія вважає за можливе зменшити розмір нарахованої позивачем неустойки до 10 761 грн. 45 коп.

З урахуванням викладеного рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення пені необхідно скасувати в силу п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, ухваливши нове про часткове задоволення цих позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача 10 761 грн. 45 коп. пені та відповідно до положень ст. 88 ЦПК України (п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року) повернути позивачу судовий збір в обох судових інстанціях відповідно до частки задоволених вимог 3 185 грн. 99 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 310, 315 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ - БАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2015 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ - БАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредиту, процентам за користування кредитом, комісії та штрафів (фіксована частина, процентна складова) скасувати.

-6-

Закрити провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ - БАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитно - заставним договором № ABLXRC16250022 по кредиту, процентам за користування кредитом, комісії та штрафів (фіксована частина, процентна складова).

Заочне рішення суду в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ - БАНК» до ОСОБА_2 про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ - БАНК» за кредитно - заставним договором № ABLXRC16250022, укладеним 29 липня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Акцент - Банк» та ОСОБА_2 станом на 29 липня 2015 року заборгованість по пені в розмірі 10 731 грн. 45 коп. (десять тисяч сімсот шістдесят одна грн. сорок п'ять коп.) та 3 185 грн. 99 коп. судового збору в обох судових інстанціях.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: