Номер провадження: 22-ц/785/107/15
Головуючий у першій інстанції Целух А. П.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С., Сидоренко І.П.,

при секретарі судового засідання Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 липня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на частку у спадковому майні, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні,

ВСТАНОВИЛА:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на частку у спадковому майні. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є донькою померлого ОСОБА_4 Після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, відкрилась спадщина у вигляді двокімнатної квартири АДРЕСА_1, проте батько залишив заповіт на ім'я свого сина - ОСОБА_3, який є рідним братом позивача. Позивач, в установленому законом порядку прийняла спадщину, подавши 14.10.2011 року заяву про прийняття спадщини після смерті батька, проте, нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про спадщину, до вирішення питання щодо спадкування в судовому порядку. Окрім зазначеного, ОСОБА_2, як непрацездатна за віком дитина спадкодавця має право на спадкування половини частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом, тобто на 1/4 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 45,5 кв.м. Також ОСОБА_2 зазначила, що заповіт був складений спадкодавцем, коли він не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати (т.1, а.с.2-3) З урахуванням наданих представником позивача уточнених позовним вимог, які прийняті судом, позивач просила суд ухвалити рішення, яким визнати заповіт недійсним, визнати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_3 - недійсним; визнати право власності на 1/2 частину спадкового майна на квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.17-18).

ОСОБА_3 в процесі розгляду справи звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні (т.1, а.с.133-135), який в процесі розгляду уточнювався (т.1, 221-225). При цьому остання редакція позовних вимог була уточнена в судовому засіданні без подачі письмової заяви, зокрема сторона не підтримала вимоги щодо стягнення понесених витрат, що зафіксовано технічними засобами фіксації процесу, в зв'язку з чим позивач просив суд ухвалити рішення, яким припинити право ОСОБА_2 на 1/4 частину спадкового майна після ОСОБА_4, а саме на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 з компенсацією її вартості у розмірі 66 346 грн. (шістдесят шість тисяч триста сорок шість гривень); визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,5 кв.м.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати у розмірі 2043, 20 грн.. В обґрунтування уточнених зустрічних позовних вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер рідний батько ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 45,5 кв.м. Відповідно до заповіту ОСОБА_4, від 20 травня 2010 року, все своє майно він заповів своєму синові - ОСОБА_3.11 серпня 2011 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та, повідомив нотаріусу інформацію про те, що в нього є рідна сестра, яка є непрацездатною. Того ж дня нотаріусом було направлено лист відповідачу ОСОБА_2 з повідомленням про те, що вона має право на обов'язкову частку у спадщині. Тільки після отримання телеграми 12 жовтня 2011 року відповідач також подала заяву до нотаріальної контори. ОСОБА_3 не заперечує проти того, що ОСОБА_2 має право на обов'язкову частку у спадщині, відповідно до ст.1241 ЦК України, яка складає 1/4 частину квартири АДРЕСА_1. Проте, існують обставини, які унеможливлюють спільне володіння квартирою позивачем та відповідачкою. З посиланням на ст. 365 ЦК України, ОСОБА_3 просить припинити право ОСОБА_2 на частку у їх спільній власності з компенсацією її вартості і визнати за ним право власності на ці частки.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 липня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на частку у спадковому майні було відмовлено у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні було задоволено в повному обсязі. Припинено право ОСОБА_2 на 1/4 частину спадкового майна після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 з компенсацією її вартості у розмірі 66 346 грн. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,5 кв.м.. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати у розмірі 2043, 20 грн. (т.2, а.с.124-128).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 01.08.2014 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 липня 2014 року. В обґрунтування посилалася на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на незаконність та необґрунтованість рішення. А саме, апелянт зазначила, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про призначення по справі комплексної психолого-психіатричної експертизи щодо заповідача, суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 посилався на акт експертизи, який на думку позивача, був складений із неточностями та рядом порушень. Також суд неправомірно відмовив позивачеві у задоволенні клопотання про виклик свідків та допит позивача в якості свідка по справі. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд необґрунтовано дійшов висновку, що ? частина квартири - є незначною часткою та застосував до даних правовідносин ст. 365 ЦК України, також позивач не погоджується із розміром компенсації, визначеним судом, оскільки експертиза, якою визначено оцінку спірної квартири була проведена задовго до прийняття рішення по справі, а саме 07.02.2012 р. Суд першої інстанції також помилково дійшов висновку про припинення права власності позивача на ? частку спірної квартири, тоді як таке право у позивача на час прийняття рішення - відсутнє (т.2, а.с.133-141).

В судовому засіданні представник апелянта та апелянт скаргу підтримували, просили її задовольнити.

Сторона відповідача по первинному позову в судове засідання не з'явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином, їх неявка не перешкоджає розгляду справи згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України.

Колегія суддів враховує, що слухання по справі неодноразово відкладалось, зокрема для укладання мирової угоди, проте сторони не домовились щодо її умов.

При цьому ухвалою від 24.02.15 року було відхилено клопотання позивача про повторне призначення судової експертизи (т.2, а.с.216-218).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення учасників провадження, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення первинного позову, та відмову в задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідним зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача та відповідача, ОСОБА_4, що вбачається із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, зареєстрованого Другим Малиновським відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №977 від 22.04.2011 року (т.1, а.с.4).

Після смерті батька відкрилась спадщина у вигляді двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Згідно заповіту ОСОБА_4, від 20 травня 2010 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в реєстрі за № 1575, все своє майно він заповів своєму синові - ОСОБА_3 (т.1, а.с.53).

11 серпня 2011 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (т.1, а.с.35).

14 жовтня 2011 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (т.1, а.с.36).

ОСОБА_2, як непрацездатна за віком дитина спадкодавця має право на спадкування половини частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом, тобто на 1/4 частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1, що не заперечувалось сторонами у справі, та відповідає вимогам ч. 3 ст. 1235, 1241 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача за первісним позовом не надано жодного доказу як про психічну хворобу спадкодавця так і про недійсність заповіту. Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно приписів ч. 1 ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК).

Згідно із висновком комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи КУ "Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я" від 27.03.2014 р. за №149, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, під час складання та засвідчення заповіту від 20.05.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №1575, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, психічних розладів не виявляв, за своїм психічним станом у вищевказаний час міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (т.2, а.с.90-96). Таким чином, наявність підстав для передбачених законом для визнання недійсним заповіту не доведено стороною позивача, відповідно доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження. При цьому позивачем було заявлено позовну вимогу щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, яке було видано відповідачу, проте як вбачається з матеріалів справи воно відповідачу не видавалось. Відповідно до вимог ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1 ст. 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно ( ч. 1 ст. 1297 ЦК України). В матеріалах справи відсутні докази отримання ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину, тому вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки між сторонами виник спір щодо спадкового майна, то захист права на обов'язкову частку в спадщині може здійснюватись шляхом пред'явлення вимог про визнання права на обов'язкову частку в спадщині (ст. 1241 ЦК України), перерозподіл спадщини (ст. 1280 ЦК України), визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (ст. 1301 ЦК України) (інформаційний лист ВССУ N 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування").

Відповідно до вимог ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілько фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Згідно із ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Спадкування обов'язкової частки в спадщині здійснюється на підставах встановлених законом, шляхом прийняття спадщини в порядку, передбаченому статтями 1268- 1269 ЦК. Таким чином, оскільки заповіт не було визнано недійсним, то за позивачкою може бути визнано право на ? частину спадкового майна в порядку ст. 16 ЦК України. Відповідно її позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому, з врахуванням специфіки та взаємовиключності позовних вимог колегія суддів при вирішенні спору та перевірки правильності прийнятого рішення враховує наступне. В частині вирішення зустрічного позову по суті та застосування норм матеріального права колегія суддів погодитися в повному обсязі не може через наступне.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що частка ОСОБА_2 у спірній квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим у зв'язку із відносинами сторін, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласникам та членам його сім'ї. Разом з тим, вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 про припинення права ОСОБА_2 на ? частину у спадковому майні після смерті ОСОБА_4, а саме ? частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з компенсацією її вартості у розмірі 66346 грн., визнання за ОСОБА_3 права власності на вказану квартиру, не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_3 посилався на вимоги ст. ст. 360, 365, 1232, 1241 ЦК України, тобто виходячи з того, що йому та ОСОБА_2 на праві спільної власності належить ? частка спірної квартири, яка входить до спадкової маси після смерті їх батька ОСОБА_4

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Як передбачено ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Згідно із ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) Частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) Річ є неподільною;

3) Спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) Таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до висновку судово-будівельної експертизи №046-01/2012, вартість ? частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 45,5 кв.м., складає 8 304 дол. США або 66 346 грн. Поділ на ? та ? частини або виділ ? частини зазначеної квартири в натурі є законодавчо та технічно неможливим.

Правом власності, відповідно до вимог ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Згідно із ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як роз'яснив ВССУ у вказаному інформаційному листі при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно із ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 37 Постанови КМУ №868 "Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно", документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат.

Частиною 4 ст. 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Враховуючи вищевикладені вимоги Закону, судова колегія вважає, що вимоги ОСОБА_3 про припинення права ОСОБА_2 на частку у спільному майні не підлягають до задоволення, оскільки на момент розгляду справи ОСОБА_2 не набула права власності на частку у спільному спадковому майні, тобто звернувся до суду передчасно. Колегія суддів, роз'яснює що таке право може бути реалізовано і у випадках коли протягом розумного строку позивачем не буде вчинено дій щодо реєстрації свого права. Відповідно в задоволенні утягнених зустрічних позовних вимог слід відмовити. З врахуванням того, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, проте не в повному обсязі визначив характер спірних правовідносин та застосував не всі норми права вірно, а зміна рішення неможлива через пов'язаність висновків суду першої інстанції з кваліфікацією спірних відносин, колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та приймає нове рішення про часткове задоволення первинного позову, та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 в порядку п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 липня 2014 року - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.07.2014 р.- скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на частку у спадковому майні - задовольнити частково.

Визнати право власності на ? частину спадкового майна на квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права на ? частку квартири АДРЕСА_1 із компенсацією її вартості, визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

І.П. Сидоренко

Є.С. Сєвєрова