У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 23 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів за договором позики.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 1 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 23 квітня 2015 року рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 1 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 борг у розмірі 129 936 грн.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк встановлений ст. 257 ЦК України для звернення до суду за захистом свого права та інтересу, що відповідно до вимог ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_6, апеляційний суд вважав, що позивачем пропущено строк для звернення до суду за захистом свого права та інтересу з поважних підстав, оскільки останній перебував у відрядженні, а тому дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Зазначені висновки апеляційного суду відповідають вимогам матеріального та процесуального закону та зроблені при повному з'ясуванні всіх обставин справи.

Судами встановлено, що 16 грудня 2010 року ОСОБА_7 надав ОСОБА_6 розписку про отримання в борг від останнього грошових коштів у розмірі 39 520 грн зі строком повернення до 1 травня 2011 року (а. с. 4).

Також 27 грудня 2010 року відповідач надав ОСОБА_6 розписку про отримання в борг від останнього грошових коштів у розмірі 90 416 грн зі строком повернення до 30 квітня 2011 року (а. с. 3).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Судами встановлено, що ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом 17 липня 2014 року. Строк виконання зобов'язання по договору позики від 16 грудня 2010 року встановлено до 1 травня 2011 року, а за договором позики від 27 грудня 2010 року - 30 квітня 2011 року.

Заочним рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 17 вересня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договорами позики у розмірі 129 936 грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено (а. с. 19 - 20).

У вересні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до Маловисківського районного суду Кіровоградської області із заявою про перегляд вищезазначеного заочного рішення суду першої інстанції. Зазначав, що ОСОБА_6 пропущено строк встановлений ст. 257 ЦК України для звернення до суду за захистом свого права та інтересу (а. с. 24).

Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 27 листопада 2014 року заяву ОСОБА_7 про перегляд заочного рішення суду першої інстанції задоволено. Заочне рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 17 вересня 2014 року скасовано (а. с. 44).

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 1 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 оскаржив його до апеляційного суду (а. с. 64 - 66).

20 квітня 2014 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9 звернувся до апеляційного суду із заявою про долучення доказів до матеріалів справи, а саме оригіналу посвідчення про відрядження ОСОБА_6 від 27 квітня 2014 року № 52 із тривалістю відрядження - 50 днів (а. с. 93, 94).

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України)

Саттею 60 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1823/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 212 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позивачем з поважних причин пропущено строк для звернення до суду за захистом свої порушених прав, що підтверджується оригіналом посвідчення про його відрядження в іншу місцевість. Крім того, апеляційним судом обґрунтовано враховано, що строк, встановлений ст. 257 ЦК України, який пропустив позивач є незначним, а також відповідач не заперечував факту отримання в борг від ОСОБА_6 грошових коштів, апеляційний суд вірно виходив із того, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом стягнення з ОСОБА_7 заборгованості за договором позики.

Установивши, що оскаржуване рішення відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України, та керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 23 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак