У Х В А Л А

30 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М.,Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, третя особа - ОСОБА_5, про поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 5 листопада 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 2 грудня 2013 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 червня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді майстра розливного відділення горілчаного цеху № 2 Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості.

Стягнуто з Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 62 139 грн 48 коп., з відрахуванням обов'язкових платежів та внесків на користь держави.

Додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 2 грудня 2013 року залишено без змін.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_4 на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 5 348 грн 12 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року касаційну скаргу Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості задоволено частково, рішення апеляційного суду скасовано, а рішення суду першої інстанції залишено в силі.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року ОСОБА_6 просить скасовувати ухвалу суду касаційної інстанції та рішення суду апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції з підстави, передбаченої пунктом першим частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме частини першої статті 40, статті 49-2 КЗпП України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, виходив із того, що відповідачем було звільнено позивачку з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв'язку з реорганізацією структурних підрозділів підприємства згідно з новим штатним розписом, у якому відсутня посада, яку займала ОСОБА_4 Суд, дослідивши штатні розписи підприємства, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вакантних посад, зайняття яких можна було б запропонувати позивачці на момент її звільнення, а переведення з однієї посади на іншу є виключним правом роботодавця. Крім того, керівництво підприємства звернулося до голови профкому підприємства з поданням про надання згоди на вивільнення працівників, зокрема позивачки, проте профспілковий комітет пропустив термін розгляду подання і не повідомив про своє рішення адміністрацію підприємства у триденний строк, у зв'язку з чим, відповідно до положень статті 43 КЗпП України, надав свою згоду на вивільнення позивачки. Судом встановлено відсутність у позивачки переважного права на залишення на роботі згідно статті 43 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_257/ed_2015_06_11/pravo1/KD0001.html?pravo=1>. Таким чином, відповідачем дотримана процедура звільнення позивачки та наявні законні підстави для її звільнення.

У наданих для порівняння ухвалах:

- Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що судами не було перевірено чи було належним чином повідомлено позивача про майбутнє звільнення, з урахуванням того, що акт про таке повідомлення позивача складено лише двома працівниками відповідача, не з'ясували питання наявності на підприємстві вакантних посад і чи були вони запропоновані позивачу при звільненні, не перевірено чи доведено до відома державну службу зайнятості про вивільнення працівника відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України, а том у суди не повно встановили фактичні обставини справи що мають важливе значення для вирішення спору;

- Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що на підставі наявних у справі доказів апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що перед звільненням позивача у ТОВ «Метро Кеш енд Кері Україна» були вільними вакантні посади, які всупереч статті 49-2 КЗпП України не були запропоновані йому відповідачем та які позивач бажав зайняти. Адже вони відповідали його освітньо-кваліфікаційному рівню, досвіду та стажу роботи;

- Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 жовтня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що положення статті 40 КЗпП України передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником. При цьому вживані в цій нормі поняття : «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів. Суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що звільнення позивача проведено із порушенням норм законодавства, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, третя особа - ОСОБА_5, про поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук