Справа № 307/3591/14-ц
Провадження № 2/307/149/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І., при секретарі Баник А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1. ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсними договорів фінансового лізингу та відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсними договорів фінансового лізингу та відшкодування матеріальної шкоди. В позовній заяві зазначили, що у мережі інтернет вони знайшли рекламне оголошення ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про продаж автомобілів і 30 серпня 2014 року вирішили придбати для власних потреб автомобілі марки «Hundai Santa FE FL» за 299500 гривень (з додатковою комплектацією). Вони виїхали до офісу в м. Івано-Франківськ, вул. Коцюбинського, 1, куди їх після телефонної розмови запросив працівник регіонального відділення компанії. Їх попередили про необхідність мати при собі паспорт та ідентифікаційний номер. Під час розмови з консультантом компанії, їм було пояснено, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» займається реалізацією нових автомобілів. При цьому, консультант підтвердив, що ціна автомобіля марки «Hundai Santa FE FL» буде складати 299500 гривень та 327200 гривень (з додатковою комплектацією) і у випадку оплати авансового платежу у розмірі 29950 гривень та 32720 гривень ці автомобілі зможуть доставити їм через 2-3 дні. Решту суми вони повинні були сплатити при доставленні компанією автомобіля за місцем їхнього проживання. На прохання надати їм детальну інформацію про наявні у них автомобілі (модель, колір, комплектацію), а також про те, де вони можуть їх оглянути, консультант показав їм лише фотографії із каталогу і заявив, що їхня компанія займається реалізацією продукції загальновідомих виробників, з детальною інформацією про яку вони можуть ознайомитись через мережу інтернет. Необхідності ж у огляді не має, оскільки за умови укладення договору автомобілі доставляють за місцем їхнього проживання, де вони зможуть їх оглянути на наявність дефектів, а у випадку їх наявності, у них буде змога відмовитись від їх прийняття та вимагати заміни. Цими діями було порушено їхнє право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця). Зазначили, що відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Вимогу про надання відповідної інформації до укладення договору містить і ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення забороняється як така, що вводить споживача в оману відповідно до ч.3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману визнаються нечесною підприємницькою практикою, яка заборонена ч.1 ст. 19 Закону. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Розраховуючи на добросовісність представника, вони погодилися з такими умовами. Консультант запропонував здійснити авансові платежі в розмірі 29 950 гривень та 32 720 гривень, надав їм папірці з номером рахунку відповідача, сум, необхідних до сплати, вказав призначення платежу «згідно договору №», відправив їх у касу банку для оплати, а сам, з його слів, за час, необхідний для оплати, використав для оформлення відповідних документів. І лише після оплати їм надали можливість ознайомитись з договорами. Але через поганий зір, договори, які їм запропонували підписати на 14 сторінках, вони не змогли прочитати, детальне ознайомлення з його умовами склало для них значні труднощі, бо після прочитання перших аркушів вони не усвідомлювали зміст попередніх, а потім не усвідомлювали і значення наступних аркушів. Довіряючи професіоналізму і спеціалізації консультантів, вони все ж їх підписали, оскільки ними вже було внесено авансові платежі. У такий спосіб ними були підписані оспорювані договори №010897 та №010898 з додатками. Далі, через три дні вони телефонували з приводу того, коли можуть оглянути автомобілі і коли їм їх доставлять. Їм заявили, що потрібно внести на рахунок відповідача 50% від суми, вказаної в договорі, бо першого внеску недостатньо, а також сплатити інші платежі, і лише тоді вони замовляють автомобілі і, можливо, за 120 днів ці автомобілі їм передадуть. Після детального вивчення вказаних договорів із юристом виявилося, що це зовсім не договори купівлі-продажу (за змістом), як було погоджено з консультантом, і лише після детальних юридичних роз'яснень підписаних договорів вони усвідомили, що підписали зовсім не ті договори, які обговорювали з консультантом. Саме через те, що консультант відповідача ввів їх в оману, вони не усвідомили, що ціна продукції (автомобілів) є невизначеною, бо в договорі вказано ціну продукту, в який включено також послуги, комісію. Також, відсутність у відповідача в наявності автомобілів у продажу, бо їх потрібно замовити, оплативши їх повну вартість виробнику чи дилеру, через що є ризик підвищення вчорашньої ціни в декілька разів, що відповідно тягне за собою збільшення ціни продукції та ціни договору (сукупної вартості) , що їм не роз'яснено. Сплачені ними в розмірі 29 950 гривень та 32720 гривень як авансові платежі за договором, згідно із квитанціями, є частковою оплатою вартості автомобілів, про те консультант вказував на те, що ці платежі є комісійною винагородою, яка передбачена за договором лише у випадку передачі автомобіля покупцю. Це є проявом недобросовісної підприємницької діяльності, яка вводить в оману споживачів, завдає шкоди особам, державі, суспільству внаслідок неточності, недостовірності, двозначності, перебільшення, замовчування, порушення вимог щодо часу, місця і способу розповсюдження. Згідно з ч.8 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», збитки, завдані споживачеві недобросовісною підприємницькою діяльністю, рекламою, підлягають відшкодуванню винною особою у повному обсязі. Сплачуючи на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» гроші, вони були переконані, що сплачують авансовий платіж саме за договором купівлі-продажу автомобілів, які саме готувалися консультантом у регіональному офісі компанії. Довіряючи професіоналізму і спеціалізації консультантів, під час укладання угоди вони повністю покладалися на роз'яснення працівника компанії, який ввів їх в оману щодо істотних умов договору та сприяв неправильному сприйняттю укладених після сплати авансу договорів. Саме тому, під час підписання договорів їхнє волевиявлення не відповідало їх внутрішній волі, що є необхідною умовою дійсності договору. У випадку відсутності обману вони б ніколи не підписали ці договори, які не можуть бути беззаперечним доказом того, що вони ознайомилися з його умовами, в теперішній час і додатках та зрозуміли їх суть. Також позивачі зазначили, що відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину (п.20 Постанови ПВСУ № 9 від 06.11.2009 р.). Як виявилось, такі дії посадових осіб вказаної компанії є неодноразовими. У Єдиному державному реєстрі судових рішень станом на 26.07.2014 року міститься 502 судових рішення з приводу схожих шахрайських дій, зокрема рішення Коломацького районного суду Харківської області від 22.04.2014 року та Лановецького районного суду Тернопільської області від 22.07.2014 року. Діяльність даної організації висвітлювалась програмою «Агенти впливу» Вищевикладене свідчить про наявність у консультантів ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» умислу на введення їх в оману щодо наслідків укладених ними договорів. Крім вже сказаного, укладені договори фінансового лізингу порушують їх права, оскільки містять несправедливі умови, в зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним, у тому числі з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів». Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 названого Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено в частині третій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», який, однак, не є вичерпним, як це вбачається із змісту частини 4 цієї статті. У даному випадку несправедливими є такі умови укладених договорів фінансового лізингу: про звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника) - п. 5.4. (порушення п.1 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, - пп. 3.3.4. п. 3.3. п. 5.5., п. 5.6., п. 5.7., п. 5.15., п. 8.3., п. 8.7., п. 8.10., п. 8.14., п. 10.3., п. 10.5 (порушення п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору - п. 10.5, п. 10.10, п. 10.11. (порушення п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором - п. 10.12. (порушення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається - пп. 3.3.7. п. 3.3. (порушення п. 6 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) - п. 8.17 (порушення п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі - п. 8.3. (порушення п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору - п. 1.6., п. 8.3., п. 8.13, п. 8.14. (порушення п. 13 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); - встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх - п. 10.5 (порушення п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Умова Договору, відповідно до якої лізингодавець може передати свої права та обов'язки за даним договором третім особам в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингоодержувача також є несправедливою, так як передача прав та обов'язків третій особі без згоди лізингоодержувача може призвести до невиконання та неналежного виконання цією особою обов'язків перед лізингоодержувачем та зменшенню гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Дане положення не відповідає п.17 4.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 520 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Так як за договором фінансового лізингу кожна із сторін має взаємні права і обов'язки, то, відповідно, кожна сторона виступає у зобов'язанні одночасно і як боржник, і як кредитор. Відповідно лізингодавець може передати свої права та обов'язки іншій особі лише за згодою лізингоодержувача. Зазначили, що перелік несправедливих умов договору у ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є обов'язковим для суду і такі умови повинні визнаватись несправедливими у кожному конкретному випадку їх встановлення. Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. З огляду на вищенаведене та враховуючи, що зміна чи визнання недійсним згаданих вище положень Договору фінансового лізингу, які містять несправедливі умови, зумовлює зміну інших положень зазначеного договору, такі підлягають визнанню недійсними у цілому. Позивачі зазначили, що як вбачається з умов укладеного Договору фінансового лізину, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» для придбання предмета лізингу залучає фінансові активи фізичної особи - позивача (внесений ним авансовий платіж у розмірі 50 % від вартості предмета лізинг), тобто здійснює цілеспрямовану дію щодо отримання фінансових активів від фізичної особи з метою надання фінансової послуги (фінансового лізингу). Виходячи з приписів пункту - 4 частини першої, частини другої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу 7 на умовах, передбачених укладеним Договором фінансового лізингу, має отримати відповідну ліцензію від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Втім, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» такої ліцензії не отримувало, що може бути підтверджено відсутністю останнього в Державному реєстрі фінансових установ, доступ до якого є відкритим. Згідно з приписами частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Даний договір є недійсним і в силу- ч.1 ст. 203 ЦК України відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Умови, викладені у п.1.4 Договору суперечать ч.1 ст. 808 ЦК, п. 5.5 Договору суперечить 4.3 ст. 778 ЦК та ч.3 ст.15 ЗУ «Про фінансовий лізинг», п. 5.9 Договору суперечить ч.2 ст. 780 ЦК. Умова викладена у п. 10.7 Договору не відповідає ч.3 ст. 549 ЦК України так як встановлює за затримку повернення предмету лізингу лізингоодержувачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який сплачується пеня, від суми вартості предмета лізингу- за кожен день прострочення, включаючи день сплати. Про те, відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто чинне законодавство передбачає можливість встановлення пені лише за несвоєчасно виконане грошове зобов'язання. Розірвання договору за згодою сторін не передбачене договорами і може поставити їх у невигідне положення, оскільки суми сплачених авансових платежів не будуть повернуті позивачам. Внаслідок вищезазначених неправомірних дій відповідача їм було завдано збитків, відповідно позивачу ОСОБА_1 у розмірі 30 099,75 гривень, що включає розмір авансового платежу 29 950 гривень, комісії банку - 149, 75 гривнь, позивачу ОСОБА_2 у розмірі 32883,60 гривень, що включає розмір авансового платежу 32 720 гривень, комісії банку 163,60 гривень.

Просять визнати недійсними договір фінансового лізингу від 30 серпня 2014 року за №010897, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» як лізингодавцем з однієї сторони та ОСОБА_1 як лізингоодержувачем з другої сторони та договір фінансового лізингу від 30 серпня 2014 року за №010898, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» як лізингодавцем з однієї сторони та ОСОБА_2 як лізингоодержувачем з другої сторони, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 60199,50 гривень заподіяної матеріальної шкоди, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 65767,20 гривень заподіяної матеріальної шкоди.

Представник позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить їх задовольнити.

Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в судове засідання не зявився, так як надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, також надав суду письмові заперечення проти позову, в яких вважає позов безпідставним та просить в його задоволенні відмовити, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 30.08.2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» як лізингодавцем та ОСОБА_1 як лізингоодержувачем був укладений договір фінансового лізингу за №010897, предметом фінансовго лізингу якого є автомобіль марки «Hundai Santa FE FL», який вказаний у п.1.1 Договору та зазначений у специфікації, вартістю 299500 гривень, та відповідно до умов договору (п.1.6 Договору) лізингодавець взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність, та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених договором, при цьому строк дії договору становить 78 календарних місяців (а.с.8-14).

Згідно додатку №1 до договору фінансового лізингу №010897 від 30.08.2014 року вартість предмета лізингу становить 299500 гривень, щомісячний платіж 12479,17 гривень, комісія з а організацію (10 %) 29950 гривень, комісія за передачу (3%) 8985 гривень, всього сума виплат 149750 гривень (а.с.15)..

Згідно додатку №2 до договору фінансового лізингу №010897 від 30.08.2014 року вартість предмета лізингу становить 299500 гривень, авансовий платіж 50 %, сума лізингу 149750 гривень, викупна вартість 4493 гривень, відсоткова ставка 10 %, комісія 5%, період лізингу 60 місяців, щомісячний платіж 3562,54 гривень. Відвантаження автомобіля після оплати: авансовий платіж 149750 гривень, комісія за передачу ПЛ 8985 гривень, всього 158735 гривень (а.с.17).

Згідно додатку №3 до договору фінансового лізингу №010897 від 30.08.2014 року зазначена марка автомобіля «Hundai Santa FE FL», ціна -299500 гривень (а.с.18).

Відповідно до квитанції №883010035 від 30.08.2014 року ОСОБА_1 оплатив на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 29950 гривень, призначення платежу «оплата за автомобіль за договором №010897» та згідно квитанції №883010036 від 30.08.2014 року 149,75 гривень, призначення платежу за розрахунково-касове обслуговування (а.с.20).

Також встановлено, що 30.08.2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» як лізингодавцем та ОСОБА_2 як лізингоодержувачем був укладений договір фінансового лізингу за №010898, предметом фінансовго лізингу якого є автомобіль марки «Hundai Santa FE FL», який вказаний у п.1.1 Договору та зазначений у специфікації, вартістю 327200 гривень, та відповідно до умов договору (п.1.6 Договору) лізингодавець взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність, та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених договором, при цьому строк дії договору становить 78 календарних місяців (а.с.21-27).

Згідно додатку №1 до договору фінансового лізингу №010898 від 30.08.2014 року вартість предмета лізингу становить 327200 гривень, сума виплат 163600 гривень, щомісячний платіж 13633,33 гривень, комісія з а організацію (10 %) 32720 гривень, комісія за передачу (3%) 9816 гривень, всього сума виплат 163600 гривень (а.с.28).

Згідно додатку №2 до договору фінансового лізингу №010898 від 30.08.2014 року вартість предмета лізингу 327200 гривень, авансовий платіж 50 %, сума лізингу 163600 гривень, викупна вартість 4908 гривень, відсоткова ставка 10 %, комісія 5%, період лізингу 60 місяців, щомісячний платіж 3892,03 гривень. Відвантаження автомобіля після оплати: авансовий платіж 163600 гривень, комісія за передачу ПЛ 9816 гривень, всього 173416 гривень (а.с.28).

Згідно додатку №3 до договору фінансового лізингу №010898 від 30.08.2014 року зазначена марка автомобіля «Hundai Santa FE FL», ціна -327200 гривень (а.с.29).

Відповідно до квитанції №883010037 від 30.08.2014 року ОСОБА_2 оплатив на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 32720 гривень, призначення платежу «оплата за автомобіль за договором №010898» та згідно квитанції від 30.08.2014 року 163,60 гривень, призначення платежу за розрахунково-касове обслуговування.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

В ч.1 ст.2 цього ж Закону зазначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ч.1 ст.3 вказаного Закону предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

В частині 4 даного Закону зазначено, що суб'єктами лізингу можуть бути: лізингодавець - юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу; лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця; продавець (постачальник) - фізична або юридична особа, в якої лізингодавець набуває річ, що в наступному буде передана як предмет лізингу лізингоодержувачу; інші юридичні або фізичні особи, які є сторонами багатостороннього договору лізингу.

Відповідно до ст..5 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

За змістом ч.1 та ч.2 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Вищезазначене визначення дозволяє сформулювати специфічні ознаки фінансового лізингу, які фактично і відмежовують його від оперативного лізингу, а саме : 1) трьохсторонній характер відносин - участь лізингодавця, лізингоодержувача та продавця (постачальника); 2) наявність комплексу договорів (договору лізингу та договору купівлі-продажу); 3) спеціальне придбання майна лізингодавцем для надання його у лізинг; 4) активна роль лізингоодержувача, якому надане право обрати предмет лізингу та його продавця; 5) мінімальний строк лізингу, який складає 1 (один) рік.

Як встановлено в судовому засіданні оспорювані договори фінансового лізингу від 30 серпня 2014 року за №010897 та №010898 укладалися між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» як лізингодавцем і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як лізингоодержувачами, при цьому вказані договори не носять трьохсторонній характер відносин, оскільки при укладенні цих договорів не брав участі продавець (постачальник) предметів лізингу автомобілів марки «Hundai Santa FE FL», та на час укладення оспорюваних договорів фінансового лізингу ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» як лізингодавець ще не був власником зазначених предметів лізингу, оскільки відповідно до п.1.3 договорів фінансового лізингу тільки брав на себе зобовязання придбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачам.

Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, настання яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Статтею 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Частина 3 ст.509 ЦК України встановлює, що зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Згідно п.1.4 оспорюваних Договорів, Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності Предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

Як встановлено в судовому засіданні заяв про постачальника автомобілів позивачі не подавали і домовленість з представником відповідача була лише про модель, марку та вартість автомобіля, про що і зазначено в п. 1.1 Договорів та Специфікацій.

Крім того, в Договорах лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений Лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед Лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений Лізингодавцем, продавець (постачальник) та Лізингодавець несуть перед Лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Отже, оскільки вибір продавця предмета лізингу за оспорюваними договорами здійснює відповідач, то пункт 1.4 Договору, щодо усунення Лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності, тощо, суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках.

А тому, суд вважає, що така умова договору є несправедливою.

Крім того, на думку суду, не є справедливою і подібна умова п. 4.2 Договорів, згідно якої Лізингодавець не несе відповідальності за будь-яке пошкодження та/або втрату Предмета лізингу, які можуть виникнути прямо або опосередковано в результаті невиконання Лізингоодержувачем будь-яких умов даного Договору.

Не справедливою також є умова п. 3.3.8 Договорів, згідно якої Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний Договір за умови невиконання Лізингоодержувачем умов договору (зокрема п.3.2 Договору). При цьому, Лізингодавець не зобовязаний завчасно повідомляти Лізингоодержувача про розірвання даного Договору.

Як вбачається з умов п.п. 5.4, 5.9 Договорів, Лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти Лізингодавця як власника Предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що повязано з володінням, експлуатацією, транспортування Предмета лізингу, і вся відповідальність покладається на Лізингоодержувача.

При цьому, суд зазначає, що на підставі п.п. 7.2, 7.3 Договорів, страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок Лізингоодержувача згідно виставленого йому рахунку, але на користь Лізингодавця.

У відповідності до ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" розмір лізингових платежів є істотною умовою договору.

Відповідно до п. 8.17 Договорів, у разі зміни розмірів Лізингових платежів Лізингодавець та Лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного Договору, а також на вимогу Лізингодавця підписують акт коригування вартості предмету лізингу. У разі відмови Лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмету лізингу Лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого Лізингоодержувач зобовязаний повернути Лізингодавцю предмет лізингу протягом 5-ти діб з моменту отримання від Лізингодавця письмової пропозиції про зміну розміру лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.

Таким чином, позивачам як споживачам фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів.

Також, суд зазначає, що положення п. 5.5 Договорів суперечать змісту п.4 ч.2 ст. 10, ч.3 ст. 15 Закону України "Про фінансовий лізинг" в частині обмеження права позивачів на відшкодування вартості поліпшень предмету лізингу.

Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Всупереч зазначеному положенню, згідно п.5.7. Договорів зазначено, що на їх чинність не впливають будь-які обмеження або неможливість користування Предметом Лізингу внаслідок його часткового пошкодження, або внаслідок юридичних чи технічних або економічних причин, випадків надзвичайних подій чи форс-мажору. В таких випадках зобовязання Лізингоодержувача, в тому числі платіжні зобовязання, залишаються чинними в повному обсязі.

До істотних умов договору лізингу Закон України "Про фінансовий лізинг" відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду Лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.

Умовами оспорюваних договорів від 30.08.2014 року передбачено такиий склад лізингових платежів (п. 8.2 Договорів): перший лізинговий платіж, який складається з комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням Договору, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця у розмірі 10% від вартості Предмета лізингу згідно додатку №1 до договору; аванс ціни Предмету лізингу, який розраховується як авансовий платіж, визначений у додатку №1 до договору та становить 50% від вартості Предмета лізингу: комісійна винагорода Лізингодавця за передачу Предмета лізингу, яка становить 3% від вартості Предмета лізингу, лізингові платежі, які включають в себе відсотки (проценти) за користування Предметом лізингу в розмірі 10% річних на залишок частини від обсягу фінансування та сплату комісії за супроводження Договору в розмірі 5%.

Як вбачається із наведених договірних умов склад лізингових платежів виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

Також, суд зазначає, що пунктом 8.2.4 спірних Договорів визначено розмір періодичних лізингових платежів за складною формулою, а саме: ПЛП= ВПЛ*К, де ПЛП періодичний лізинговий платіж, ВПЛ вартість предмета лізингу, К - коефіцієнт, який розраховується за окремою формулою: К=(i*(1+і)n)/((1+i)n-1), де і сума відсоткової ставки за користування обсягом фінансування та комісії за супроводження договору (розраховані за один місяць), n кількість періодів.

На думку суду, ці визначення є незрозумілими для звичайного споживача.

У додатку №1 до укладеного договору фінансового лізингу від 30 серпня 2014 року за №010897 зазначена вартість предмета лізингу - 299500 гривень, відсоток авансового платежу - 50 %, сума виплат 149750 гривень, щомісячний платіж 12479,17 гривень, комісія за організацію (10%) 29950 гривень, комісія за передачу (3%) 8985 гривень.

У додатку №1 до укладеного договору фінансового лізингу від 30 серпня 2014 року за №010898 зазначена вартість предмета лізингу - 327200 гривень, відсоток авансового платежу - 50 %, сума виплат 163600 гривень, щомісячний платіж 13633,33 гривень, комісія за організацію (10%) 32720 гривень, комісія за передачу (3%) 9816 гривень.

Згідно виданого Лізингодавцем рахунку на оплату суми 29950 гривень за договором від 30 серпня 2014 року за №010897 позивачем ОСОБА_1 оплачено 30.08.2014 року згідно квитанції №883010035 (в день підписання договору) як плата за цим договором, без призначення платежу (зазначено лише як «оплата за автомобіль»).

Згідно виданого Лізингодавцем рахунку на оплату суми 32720 гривень за договором від 30 серпня 2014 року за №010898 позивачем ОСОБА_2 оплачено 30.08.2014 року згідно квитанції №883010037 (в день підписання договору) як плата за цим договором, без призначення платежу (зазначено лише як «оплата за автомобіль»).

В звязку з цим, згідно квитанцій, неможливо встановити на сплату якого саме платежу за договором внесено позивачами зазначені суми.

Крім того, в п.п. 5.3, 10.1, 10.2, 10.3, 10.4, 10.5, 10.7, 10.8, 10.10, 10.11, 10.12, 10.14 Договорів передбачена сплата Лізингоодержувачами штрафу, пені та збитків, але при цьому адекватного захисту прав Лізингоодержувачів від неналежного виконання договірних зобовязань Лізингодавцем умовами договору не передбачено.

Також, суд констатує, що пункт 10.12 Договорів встановлює жорстку односторонню відповідальність позивачів - Лізингоодержувачів не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч.1 ст.7, п.3 ч.1 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" прав даного споживача на розірвання договору.

Дана умова Договорів порушує принцип добросовісності, встановлений п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст.509 ЦК України, тому що заплачені позивачами суми 29950 гривень та 32720 гривень є неспівмірними із затратами Лізиногодавця при укладенні договору, оскільки за вчинення Лізингодавцем інших дій на виконання Договорів, передбачені інші платежі, які належить сплатити Лізингоодержувачам.

Також, дана умова Договорів призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, оскільки на порушення вимог п.4 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" спірними договорами не встановлено право позивачів, як споживачів, на одержання відповідної компенсації від ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", як виконавця, у звязку з розірванням договору. У випадку розірвання договору відповідальність за це покладається тільки на позивачів.

Також даний пункт Договорів завдає шкоди позивачам, оскільки сплачені ними кошти - 29950 гривень та 32720 гривень є значними сумами і після розірвання договору залишаються у відповідача.

А тому, зазначені положення Договорів є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати платежі за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем.

Таким чином, виходячи з аналізу змісту оспорюваних договорів фінансового лізингу від 30 серпня 2014 року за №010897 та за №010898, а саме п.п. 1.4, 4.2, 3.3.8, 5.3, 5.4, 5.9. 8.17, 10.1, 10.2, 10.3, 10.4, 10.5, 10.7, 10.8, 10.10, 10.11, 10.12, 10.14, суд вважає доведеним включення відповідачем у ці договори несправедливих умов.

Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

На думку суду, визнання недійсними вказаних положень спірних договорів окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору та потягне за собою визнання недійсним договору в цілому.

На підставі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи характер і суть правовідносин, що склалися між сторонами, як це вбачається із наведених вище і встановлених судом обставин, і зважаючи на те, що за обставинами справи, умови спірних договорів є несправедливими та непрозорими, унаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав і обовязків на шкоду споживачів, а ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" не надало належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості визначеної комісії в розмірі 10% вартості предмета лізингу лише за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цих договорів чи спричинених на цій стадії виконання договорів збитків при його розірванні, суд вважає, що є достатні правові підстави для часткого задоволення позову.

Суд не бере до уваги доводи представника відповідача, викладені у запереченнях проти позову, в яких зазначено, що позивачі були належним чином ознайомлені з умовами договорів, оскільки матеріалами справи встановлено, що позивачі не мали реальної можливості при укладенні договорів детально ознайомитися з їх умовами, зважаючи на їх непрозорість, а перерахування 29950 гривень та 32720 гривень на рахунок відповідача 30.08.2014 року, тобто в день підписання договору, без зазначення конкретного призначення платежу, є цьому підтвердженням. Сплата позивачами 10% від вартості предмета лізингу в сумі 29950 гривень та 32720 гривень лише за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору, є тією обставиною, при розясненні якої договори укладені не були б, як такі, що не відповідають принципу справедливості, а його розмір є неспівмірним з затратами лізингодавця при укладенні договорів, оскільки за вчинення лізингодавцем інших дій на виконання договорів, передбачені інші платежі, які належить сплатити лізингоодержувачам.

Оскільки позивачами в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів щодо навмисного введення їх відповідачем в оману щодо обставин, які мають істотне значення, при укладенні спірних договорів, суд вважає, що доводи позивачів шодо недійсності спірних договорів фінансового лізингу з посиланнм на ст.230 ЦК України та ст..19 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.

Також не заслуговують уваги доводи позивачів щодо необхідності наявності у відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» ліцензії для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу, оскільки відповідно до чинного законодавства лізингова діяльність в Україні не ліцензується, що також підтверджується листом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09.08.2013 року за №5831/16-8 (а.с.67).

Враховуючи наведене, суд вважає, що позов слід задовольнити частково та визнати недійсним договір фінансового лізингу від 30 серпня 2014 року за №010897, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» як лізингодавцем з однієї сторони та ОСОБА_1 як лізингоодержувачем з другої сторони, визнати недійсним договір фінансового лізингу від 30 серпня 2014 року за №010898, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» як лізингодавцем з однієї сторони та ОСОБА_2 як лізингоодержувачем з другої сторони, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 29950 (двадцять девять тисяч девятсот пятдесят) гривень заподіяної матеріальної шкоди, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 32720 (тридцять дві тисячі сімсот двадцять) гривень заподіяної матеріальної шкоди, а в решті позову слід відмовити.

Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 15, 60, 169, 209, 213-215 ЦПК України,ст..ст.1-6, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.ст. 1-3, 202-204, 215, 216, 509, 762, 808 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу від 30 серпня 2014 року за №010897, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» як лізингодавцем з однієї сторони та ОСОБА_1 як лізингоодержувачем з другої сторони.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу від 30 серпня 2014 року за №010898, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» як лізингодавцем з однієї сторони та ОСОБА_2 як лізингоодержувачем з другої сторони.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 29950 (двадцять девять тисяч девятсот пятдесят) гривень заподіяної матеріальної шкоди.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 32720 (тридцять дві тисячі сімсот двадцять) гривень заподіяної матеріальної шкоди.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь держави на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 974 гривні 40 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий В.І.Бобрушко