Справа № 301/920/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" листопада 2015 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої Пітерських М. О., при секретарі Халак Л.Ю., з участю відповідача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: приватний нотаріус Іршавського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування будинку від 10 травня 2007 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_5 звернулася до Іршавського районного суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: приватний нотаріус Іршавського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування будинку та земельної ділянки від 10 травня 2007 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що про договір дарування житлового будинку від 10.05.2007 року, сторонами якого були ОСОБА_5 та ОСОБА_1, позивачка дізналася у січні 2015 року. Про укладення та підписання такого договору позивачка не памятає. Протягом 2005-2007 років позивачка переживала регулярні психологічні переживання, що були викликані конфліктом з сестрою та наявністю судового спору, який вирішено на користь сестри. Вважає, що під час укладення вказаного договору дарування позивачка не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки протягом тривалого часу хворіє на захворювання, які могли вплинути на її психічне здоровя. Крім того, укладення договору дарування житлового будинку в цілому на користь відповідачки, не відповідає дійсній волі позивача, оскільки вона мала намір подарувати свій будинок обом дітям, а не тільки доньці.

Позивачка ОСОБА_5 у судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, подала до суду заяви, в яких позов підтримує і просить його задовольнити, а також просить розглянути справу по суті у її відсутності ( а.с.17, 123, 149, 167).

У судових засіданнях представник позивача ОСОБА_6 позов підтримав та пояснив, що позивачка завжди мала намір подарувати свій будинок обом дітям в рівних частинах, а не тільки доньці. Вважав, що позивачка не могла підписати спірний договір дарування, оскільки він суперечить її справжній волі. Якщо все-таки позивачка підписала договір дарування від 10.05.2007 року, це значить, що вона не розуміла значення своїх дій через хворобу. З 2005 року позивачка почала хворіти на ґрунті нервових переживань, які виникли через сварку з сестрою і судові позови, які вирішено на користь сестри. Захворювання позивачки загострилося як раз у 2007 році, коли і був укладений договір дарування будинку. Про укладення спірного договору позивачка дізналася у січні 2015 року під час сварки з дочкою відповідачкою по справі.

У судове засідання 12.11.2015 року представник позивача ОСОБА_6, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, повторно не зявився, подав заяву про відкладення розгляду справи ( а.с.154, 168, 169). Судом повторна неявка представника позивача визнана неповноважною і відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України розгляд справи продовжено у його відсутності.

Відповідачка ОСОБА_1, допитана в суді в якості свідка, позов не визнала та показала, що укладення договору дарування будинку від 10.05.2007 року, згідно якого позивачка весь будинок подарувала відповідачці, відповідало справжній волі позивача. Мати не бажала дарувати будинок сину, оскільки той її роками бив та ображав. У 2007 році позивачка разом з відповідачкою пішла у нотаріальну контору аби дізнатися, які документи потрібні для укладення договору дарування будинку. Нотаріус розяснила, які документи необхідно зібрати для укладення договору. Вказані документи збиралися сторонами протягом 2 місяців, вони ще декілька раз приходили до нотаріуса за розясненнями та уточненнями. Весь цей час позивачка свідомо збирала всі необхідні документи, для чого відвідувала різні установи. Тільки після того, як був зібраний весь пакет документів, сторони прийшли в нотконтору, де і був укладений спірний договір дарування. Позивачка уклала договір добровільно, у повній мірі усвідомлюючи значення своїх дій, після чого зареєструвала договір у БТІ. У позивачки ніколи не було ніяких психічних відхилень, тому працюючи за кордоном, відповідачка залишала своїх неповнолітніх дітей з позивачкою. Відповідачка провела у будинку за власні кошти ремонт: проведені роботи по штукатурці, замінено підлогу, облаштовано ванну кімнату, тому твердження позивачки про те, що вона не знала про перехід права власності на будинок до відповідачки, є безпідставним. У позивачки неприязнені відносини з чоловіком відповідачки, вона не бажає, щоб дочка жила зі своїм чоловіком, тому і виник даний спір. Крім того, брат відповідачки налаштовує матір проти неї та вимагає частину будинку. Просила відмовити у позові.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні 03.06.2015 року пояснила, що позивачка приходила до нотаріальної контори, щоб укласти договір дарування будинку, кілька раз. Їй була надана консультація відносно того, який пакет документів необхідно зібрати. При укладанні договору, позивачці було зачитано зміст договору та розяснено суть договору дарування, а саме: що за вказаним договором право власності на майно переходить до обдаровуваної особи. Позивачка розуміла суть договору дарування і укладала його добровільно. Ніяких зовнішніх ознак психічних розладів у позивачки, чи ознак того, що вона не усвідомлює значення своїх дій, не було. Позивачка при укладенні договору поводила себе адекватно. У кінці 2014 року або на початку 2015 року позивачка приходила у ноткотнору зі своїм сином та повідомила, що передумала дарувати весь будинок дочці, тому хоче розірвати договір дарування.

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що їй відомо про судовий спір, який протягом кількох років тривав між позивачкою та її сестрою і закінчився не на користь позивачки. Згодом позивачка змирилися з рішенням суду, але часто плакала, скаржилася на болі в голові та безсоння, що привело до погіршення стану її здоровя. Позивачка важко переживала сварку з сестрою. Вона бачила на позивачці, що у неї є якісь психічні захворювання. Розлади в поведінці позивача вона стала помічати з 2009 року. У 2015 році позивачка повідомила про те, що відповідачка показала їй договір дарування будинку, який вона не укладала.

Свідок ОСОБА_8 суду показав, що тільки у 2015 році позивачка дізналася про існування договору дарування будинку, який вона не підписувала. Памятає, що у травні 2007 року сестра позивачка ОСОБА_5 - скаржилася на болі в голові. У той час вона була розсіяна та мала відхилення у психіці. До 2015 року ніяких проблем та сварок між сторонами не було, позивачка виховувала онучку, поки відповідачка працювала за кордоном.

Свідок ОСОБА_9 суду показав, що у травні 2007 року він був на заробітках, його не було дома протягом 2-3 місяців. За цей час був укладений договір дарування. Його сестра - відповідачка ОСОБА_1 обманула матір позивачку ОСОБА_5, та нічого не повідомивши свідку, уклали договір. Позивачка завжди мала намір подарувати будинок обом своїм дітям, а не тільки відповідачці. Про існування договору дарування позивачка дізналася у січні 2015 року, коли під час сімейної сварки відповідачка намагалася вигнати матір з будинку, повідомивши, що будинок належить їй, а не позивачці. Тоді ж він разом з позивачкою кілька раз ходив у нотаріальну контору, щоб розірвати договір дарування та укласти новий, за яким і він матиме право на частину будинку. Нотаріус пояснила, що це можливо тільки за згодою відповідачки, однак, остання відмовилася. Вважав, що позивачка під час укладення договору дарування у 2007 році, у звязку з психічним розладами здоровя, не розуміла, що робить. Вона неадекватно себе поводила. Ці зміни у психіці позивачки відбулися внаслідок конфлікту та судового спору з сестрою, який тривав протягом 2005-2007 років. В цей період мати скаржилася на здоровя, лікувалася в лікарні та просила відвезти її на лікування у психлікарню. На даний час здоровя позивачки покращилося, оскільки вона пройшла курс лікування. Після проведення експертизи по даній справі, перебуваючи в приміщенні експертної установи, він чув розмову експертів про те, що є всі підстави для скасування договору дарування.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 10 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Іршавського нотаріального округу ОСОБА_4 10 травня 2007 року за №1729, ОСОБА_5 передала безоплатно своїй дочці ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в с. Кушниця, вул. Пушкіна, 41, та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,26 га за цією ж адресою (а.с.34).

З тексту вказаного договору вбачається, що нотаріусом сторонам розяснено зміст договору та прочитано його текст, що підтверджується підписами сторін.

Позивачка стверджує, що в момент укладення вказаного договору дарування, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, отже, не було її вільного волевиявлення на укладення договору дарування, що є підставою для визнання договору недійсним.

Згідно п.16 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

За клопотанням представника позивача, ухвалою Іршавського райсуду від 03.06.2015 року по справі призначено комплексну амбулаторну психолого-психіатричну експертизу.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №580 від 29.07.2015 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на даний час психічним захворюванням не страждає, виявляє ознаки розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку з нерізко вираженим психоорганічним синдромом. Може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На час укладення договору дарування від 10.07.2007 року, ОСОБА_3 також психічним захворюванням чи недоумством не страждала, виявляла ознаки розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку з нерізко вираженим психоорганічним синдромом. За своїм станом могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Під час укладення договору дарування ОСОБА_5 не мала таких індивідуально-психологічних особливостей, які б могли суттєво вплинути на її здатність керувати своїми діями, передбачати їх наслідки, розуміти характер і фактичний зміст власних дій ( а.с.106-108).

З письмових розяснень експертів, наданих за клопотанням представника позивача вбачається, що психічний стан ОСОБА_5 станом на 2007 рік експерти оцінювали згідно даних медичної документації. Жодних розладів психічної сфери в медичній документації не зафіксовано, рекомендації лікарів щодо необхідності консультації лікаря-психіатра не відображено. Ретроспективно оцінюючи психічний стан на 2007 рік, з врахуванням актуального психічного стану (при обстеженні), знаючи та розуміючи особливості розвитку будь-яких психічних розладів, експерти вважали достатньою інформацію про психічний стан підекспертної особи на час вчинення нею правочину. Особливістю хронічних психічних розладів є їх прогредієнтність, тобто прогресування хвороби із плином часу. Враховуючи, що при експертному дослідженні у ОСОБА_5 не виявлено важких психічних розладів, тому очевидно, що 8 років назад (у 2007 році) таких розладів не було (а.с.134-135).

Представник позивача заперечив результати висновку експертів, вважав їх необґрунтованими, а проведену експертизу формальною та поверховою. Вважав, що на час вчинення правочину ОСОБА_5 не могла усвідомлювати значення своїх дій у звязку з наявністю у неї розладу особистості та поведінки внаслідок ураження головного мозку з нерізко вираженим психоорганічним синдромом.

Однак, згідно письмових розяснень експертів, розлади особи та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку з нерізко вираженим психоорганічним синдромом не відноситься до тяжкого психічного розладу, дефініція якого чітко прописана у ст. 1 ЗУ «Про психіатричну допомогу». Ступінь вираженості наявного у ОСОБА_5 психічного розладу дає можливість особі адекватно усвідомлювати оточуючу дійність, свій психічний стан та поведінку. У процесі експертного дослідження підекспертна повно та зрозуміло описала ситуацію, яка склалася в родині, з приводу чого надала своє оціночне судження «що донька її обдурила». Такі висловлювання також свідчать про критичне розуміння ситуації, яке не притаманно психічно хворим. Оскільки на момент дослідження у ОСОБА_5 не відмічається вираженого зниження індивідуально-психологічних особливостей, то і на момент укладення договору дарування (10.05.2007 р.) у неї не могло бути виражених змін, тому вона могла правильно розуміти свої дії та передбачати їх наслідки.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Підставою для визнання правочину недійсним відповідно ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року №6-9 цс 12, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Однак, проведеною по справі експертизою не визнано абсолютної неспроможності ОСОБА_5 на момент укладення договору іпотеки розуміти значення своїх дій та керувати ними. Навпаки, встановлено, що під час укладення договору ОСОБА_5 могла правильно розуміти значення своїх дій та передбачати їх наслідки.

Крім цього, перебування позивачки на момент укладення спірного договору дарування у стані, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, спростовуються поясненнями приватного нотаріуса ОСОБА_4, яка підтвердила, що договір дарування нерухомого майна від 10 травня 2007 року був підписаний позивачкою при повному розумінні нею умов договору та його наслідків, які нотаріус особисто роз'яснила сторонам, про що свідчать підписи сторін на договорі.

Також нотаріус зазначила, що позивачка, бажаючи укласти договір дарування, приходила у нотаріальну контору декілька раз за отриманням консультації щодо пакету документів, необхідних для укладення договору.

Вказану обставину підтвердила в судовому засіданні і відповідачка ОСОБА_1, під час її допиту в якості свідка.

Показами свідків в судовому засіданні жодним чином не стверджено, що погіршення стану здоровя, в тому числі і памяті ОСОБА_5, мало місце перед укладенням договору дарування. Жодний свідок не міг ствердити, що внаслідок погіршення стану здоровя ОСОБА_5, що, на їх думку, був викликаний нервовими переживаннями з приводу конфлікту із сестрою, поведінка позивачки станом на день підписання договору була неадекватною або давала підстави для висновку про наявність сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.

Згідно п.14 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 1997 року N 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», ознаками такої поведінки можуть бути невмотивовані, неадекватні чи неконтрольовані дії особи при укладенні цивільно-правової угоди.

Навпаки, свідки підтвердили, що позивачка здійснювала належний догляд за онучкою, поки її дочка відповідачка по справі працювала за кордоном.

Відповідно до ст. 212 ч.ч. 1,2 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 147 ч. 6 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Клопотання про призначення по справі повторної експертизи судом було відхилено, оскільки не наведено доказів необхідності призначення повторної експертизи, а твердження представника позивача щодо неправильності висновку експерта, посилання на його недостатню обґрунтованість, неясність та немотивованість, суперечливість іншим матеріалам справи, а також на істотне порушення процесуальних норм, які регламентують порядок проведення експертизи, базувалися на оціночних судженнях сторони, що не ґрунтувалися на спеціальних знаннях. Належних доказів, які б спростовували висновок експерта, суду не надано.

Приєднані до матеріалів справи виписки з медичної картки ОСОБА_5, довідка про перебування ОСОБА_5 на «Д» обліку у сімейного лікаря, листи завідувача АЗП-СМ про проходження лікування ОСОБА_5 не підтверджують наявність у позивача психічної хвороби, внаслідок якої вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.5-7, 10, 17).

Висновок спеціаліста від 20.04.2015 року щодо психологічного обстеження ОСОБА_5 не спростовує висновку комплексної амбулаторної психолого-психіатричної експертизи ( а.с.18-21).

Враховуючи, що позивачка у відповідності до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України беззаперечними доказами не довела, що вона на час укладення спірного договору дарування від 10 травня 2007 року перебувала в стані, коли не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому суд вважає, що у задоволені позову ОСОБА_5 слід відмовити.

Щодо посилання представника позивача на необхідність повернення до зясування обставин справи та призначення по справі повторної судово-психіатричної експертизи, суд приходить до наступного.

У судовому засіданні 23.10.2015 року після з'ясування всіх обставин справи та перевірки їх доказами, сторонам було надано можливість дати додаткові пояснення, які можуть доповнити матеріали справи, а також заявити клопотання.

Оскільки доповнень та клопотань по суті позову заявлено не було, суд постановив ухвалу про закінчення з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами, після чого перейшов до судових дебатів.

При цьому, за клопотанням представника позивача було оголошено перерву судового засідання для підготовки до судових дебатів.

Будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи представник позивача у судові засідання призначені на 30.10.2015 року та 12.11.2015 року не зявився, подавши заяви про відкладення розгляду справи на інший термін. Крім того, через канцелярію суду 12.11.2015 року, тобто після закінчення зясування обставин у справі, було подано клопотання про необхідність повернення до з'ясування обставин у справі через необхідність дослідження нового доказу - висновку фахівця, яким дано наукову оцінку висновку судово-психіатричного експерта №580 від 29.07.2015 року.

Згідно ст.194 ЦПК України повернення до з'ясування обставин у справі можливе, якщо під час судових дебатів виникає необхідність з'ясування нових обставин або дослідження нових доказів. Однак, ні представник позивача, ні позивачка в судових дебатах участі не приймали, оскільки повторно не зявилися у судове засідання. Відповідно до ст. 169 ЦПК України розгляд справи було продовжено за відсутності позивачки та її представника, оскільки в матеріалах справи містяться заяви позивачки ОСОБА_5 про розгляд справи по суті за її відсутності, а повторна неявка представника позивача визнана судом неповажною. Отже в судових дебатах нових обставин, які б потребували зясування, встановлено не було.

Відповідно до вимог ст.ст. 27, 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Доказів на підтвердження поважності несвоєчасної подачі доказу представником позивача суду не надано, оскільки з дня призначення справи до судового розгляду (20.05.2015 року) та проведення призначеної судом експертизи (29.07.2015 року) у позивача було достатньо часу для подачі суду доказів.

Отже, поданий представником позивача висновок фахівця №10 від 05.11.2015 року суд не приймає ( а.с.173-185).

Керуючись ст.ст. 15, 16, 202-204, 225 ЦК України, ст.ст.11, 15, 57-60, 74, 154, 158 ч.2, 169, 208, 209, 212-215, 218, 292, 294 ЦПК України,

р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Іршавського нотаріального округу ОСОБА_4 10 травня 2007 року за №1729, відмовити.

Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Іршавського районного суду від 12.05.2015 року у виді накладення арешту на житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:0004, що розташовані в с. Кушниця, вул. Пушкіна, №41, Іршавського району, які зареєстровані на праві власності за ОСОБА_1, після набрання рішенням суду законної сили скасувати.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії, до апеляційного суду Закарпатської області через цей районний суд.

Головуюча : М. О. Пітерських