14.09.2015 Єдиний унікальний номер 205/4956/15-ц
14 вересня 2015 рокум. ДніпропетровськСправа № 205/4956/15-ц
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Нижного А.В., за участю секретаря судового засідання Піменової М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
Позивач у липні 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, у якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування домоволодінням за адресою м. Дніпропетровськ, м/р Таромське, вул. Жовтнева, 52; усунути перешкоди в користуванні ним вказаним домоволодінням шляхом зняття їх з реєстраційного обліку.
Позивач у судовому засіданні проти заочного розгляду справи не заперечував, після перерви у судове засідання не зявився, натомість надав суду заяву, у якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також представник третьої особи у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Заяв про розгляд справи за їх відсутністю або інформації про поважність причин неявки від відповідачів не надходило.
У звязку з неявкою у судові засідання відповідачів, за відсутності заперечень позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне.
Позивач є власником домоволодіння за адресою м. Дніпропетровськ, м/р Таромське, вул. Жовтнева, 52, що підтверджується наступними документами: договором купівлі-продажу від 21.03.2007р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4; Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.04.2007р., № 14338869 (а.с.7-8).
Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідач ОСОБА_5 є колишньою дружиною позивача, а неповнолітній ОСОБА_3 є її сином від іншого шлюбу, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2013р. про розірвання шлюбу (а.с.19).Відтак відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України вказані особи мають право користування вказаним житлом як члени сімї позивача та зареєстрованими за відповідною адресою, що підтверджується довідкою від 05.07.2015р., виданою Головою квартального комітету № 6 (а.с.23).
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 понад рік не проживають в домоволодінні № 52 за адресою м. Дніпропетровськ, м/р Таромське, вул. Жовтнева, що підтверджується актом від 05.07.2015р., засвідченим головою квартального комітету № 6, а також наданими показаннями сусідки позивача ОСОБА_6, яка була допитана у судовому засіданні.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України не надали суду жодних доказів, які б спростовували інформацію про їх відсутність у вказаному домоволодінні менше року без поважних причин.
Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.
Таким чином, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є власниками (співвласниками) домоволодіння № 52 розташованого в м. Дніпропетровську, м/р Таромське, вул. Жовтнева, та не проживають у ній понад один рік без поважних причин, суд доходить висновку що вони втратили право користування нею, а право власності позивача у даній справі підлягає захисту.
Водночас відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012р., а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України.
З огляду на викладене, а також враховуючи, що рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є самостійною та достатньою підставою дня зняття цих осіб з реєстрації, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням своїм майном шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Керуючись ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням № 52 по вул. Жовтневій в м/р Таромське в м. Дніпропетровську, що є підставою для зняття ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з реєстраційного обліку за адресою м. Дніпропетровськ, м/р Таромське, вул. Жовтнева, 52.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243,60 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто Ленінським районним судом міста Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Зазначена апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд міста Дніпропетровська.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ст.223 ЦПК України.
СуддяОСОБА_7