У Х В А Л А

4 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І.,Яреми А.Г.,
розглянувши заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд судових рішень в справі за позовом заступника прокурора м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), про визнання недійсним рішення, державних актів на право власності на земельну ділянку, договорів купівлі продажу, відновлення становища, що існувало до порушення шляхом повернення земельної ділянки в розпорядження територіальної громади м. Києва,

встановила:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2014 року касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва відхилено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2014 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві заступник Генерального прокурора України просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2014 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 116, 118, 125, 126, 155 ЗК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що позивач не надав доказів на обґрунтування та підтвердження відсутності проекту землеустрою (технічна документація) щодо відведення спірної земельної ділянки, та погодження з контролюючими органами проекту її відведення, а тому підстав для задоволення позову немає.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року, суд касаційної інстанції постановив відхилити касаційну скаргу, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що міська рада не приймала рішення про надання дозволу особі на розробку проекту землеустрою, позивач не замовляла розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу, передбаченого частиною сьомою статті 118 ЗК України, позивачу не було відмовлено у передачі земельної ділянки у власність, тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку.

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що спірну земельну ділянку особа набула у власність з порушенням порядку встановленого чинним законодавством, оскільки уповноваженим органом не приймалось рішення про вилучення земельної ділянки у попереднього землекористувача й передача спірної земельної ділянки у власність відбулась без попереднього розроблення, погодження та затвердження проекту землеустрою щодо її відведення, тому підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що згідно положень Закону України «Про землеустрій» затвердженню підлягали проекти землеустрою, а не технічна документація із землеустрою, яка готується на земельні ділянки, що перебувають у користуванні, та проекти землеустрою на новоутворювані земельні ділянки. Крім того виданий на ім'я відповідача державний акт на право власності на землю не містить запису про те, що саме рішення Ладижинської міської ради 24-ї сесії 5-го скликання від 4 липня 2008 року № 892 є правовою підставою для його видачі, адже номер в акті відсутній, а зазначення номера рішення є обов'язковою вимогою щодо заповнення державного акта. За таких обставин правильними є висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та зобов'язання повернути вказану земельну ділянку міській раді.

- постанові Верховного Суду України від 14 травня 2014 року суд виходив із того, що відповідно до змісту статті 20 ЗК України надання (передача) земельної ділянки громадянам та юридичним особам відбувається згідно з їх цільовим призначенням. У випадку передачі громадянам у приватну власність земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності, межі якої не встановлені в натурі або цільове призначення якої змінюється, обов'язковим є розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 ЗК України).

- постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року суд виходив із того, що статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Встановивши факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання громадянину земельної ділянки затвердженої у встановленому законом порядку документації, яка б встановлювала межі селища, суд на підставі ст. ст. 116, 122, ч. 1 ст. 155, п. 12 Перехідних положень ЗК України, дійшов обґрунтованого висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту та недійсності такого рішення селищної ради. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом заступника прокурора м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), про визнання недійсним рішення, державних актів на право власності на земельну ділянку, договорів купівлі продажу, відновлення становища, що існувало до порушення шляхом повернення земельної ділянки в розпорядження територіальної громади м. Києва за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема