АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3768/2015 Головуючий у першій інстанції - Волкова С.Я.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 березня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Ключнікової І.М.,

представника третьої особи

ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії», треті особи: Приватне підприємство «Лекс», ОСОБА_4 про визнання недійсним іпотечного договору,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 рокуОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» про визнання недійсним іпотечного договору, просить визнати недійсним іпотечний договір від 16.06.2007, укладений між ним та ЗАТ «Банк НРБ», правонаступником якого є ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», посилаючись на те, що 26.03.2007 між ЗАТ «Банк НРБ» та ПП «Лекс» було укладено договір про відкриття кредитної лінії №70-В/07, предметом якого є надання приватному підприємству кредиту в сумі 300 000,00 доларів США, у забезпечення виконання зобов'язань ПП «Лекс» 16.06.2007 між ним та ЗАТ «Банк НРБ» було укладено іпотечний договір, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1, вважає, що іпотечний договір слід визнати недійним, оскільки договір поруки між ним та відповідачем не укладався, тому він не є майновим поручителем ПП «Лекс». Крім того, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2014 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_7, встановлено юридичний факт проживання його та ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 1993 року та визнано зазначену вище квартиру їх спільною сумісною власністю, однак в порушення ст. 6 Закону України «Про іпотеку», згоди ОСОБА_7 на укладення договору іпотеки надано не було.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Вважає, що іпотечний договір є недійсним з підстав відсутності згоди на його укладення одного із подружжя та відсутності договору поруки між позивачем і відповідачем.

Представник позивача та представник третьої особи в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно постановлено з дотриманням вимог закону.

Представник третьої особи ПП «Лекс»в судове засідання не з'явивсь, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не подавав. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи, оскільки її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив того, що позивачем не було доведено, що договір укладено з порушенням норм чинного законодавства та його прав.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що з метою забезпечення виконання зобов'язань ПП «Лекс» за договором про відкриття кредитної лінії №70-В/07 від 26.03.2007, укладеного із ЗАТ «Банк НРБ», правонаступником якого є ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії, і можуть виникнути в майбутньому, між ОСОБА_6 (іпотекодавець) та ЗАТ «Банк НРБ» (іпотекодержатель) було укладено іпотечний договір; договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №з-2794; за зазначеним договором іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку майно, визначене в п.3.1 цього договору.

Відповідно до п. 3.1 договору предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві власності згідно з договором купівлі-продажу, 03.03.2005 посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстровий №867, 10.03.2005 зареєстрованим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за №8282. Відповідно до п.3.4 договору іпотекодавець заявляє, гарантує і зобов'язується на користь іпотекодержателя, що до моменту укладення цього договору він ознайомлений з умовами кредитного договору та зобов'язаннями боржника, які виникли або виникнуть з кредитного договору.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_6 свої вимоги обґрунтовував тим, що, оскільки договір поруки між ним та відповідачем не укладався, тому він не є майновим поручителем ПП «Лекс».

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст. 575 ЦК України окремим видом застави є іпотека.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека це - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника.

Крім того, вищезазначеним законом дано визначення поняттю іпотекодавець, яким є особа, якапередає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, законодавством України передбачено, що іпотекодавцем (майновим поручителем) може бути особа відмінна від боржника за основним зобов'язанням, яке забезпечується іпотекою, а іпотека має похідний характер від основного зобов'язання.

Положення Закону України «Про іпотеку» та Цивільного кодексу України не передбачають укладення договору поруки, для підтвердження дійсності іпотечного договору та набуття статусу майнового поручителя іпотекодавцем, на який посилається апелянт, а передбачають укладення договору про передачу в іпотеку нерухомого майна (іпотечного договору), як окремого правочину, що забезпечує виконання основного зобов'язання.

З моменту укладення іпотечного договору та його реєстрації, у порядку передбаченому чинним законодавством України, у сторін такого договору виникають взаємні права і обов'язки.

Майновий поручитель (іпотекодавець) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання.

Таким чином, вищевикладеним спростовується посилання апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 не є стороною кредитних правовідносин.

Крім того, апелянт посилається на те, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06.03.2014 встановлено факт проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 1993 року та визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1, у зв'язку з цим вважає, що договір іпотеки від 16.06.2007 є недійсним.

Однак, вказана обставина не є підставою для визнання іпотечного договору недійсним, оскільки рішення Печерського районного суду м. Києва про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_6, які проживали у фактичних шлюбних відносинах, ухвалено 06.03.2014, тобто зазначені факти встановлено судом майже через сім років після укладення спірного договору, що не впливає на суть правовідносин, які склалися у зв'язку з укладенням цих договорів.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 вересня 2011 року у справі № 6-33 цс11 та постанові від 07.11.2011 у справі № 6-44цс11 і згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Відповідно до письмової заяви ОСОБА_6 від 04.07.2006, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрована в реєстрі за 3 11847, вбачається, що ОСОБА_6 особисто стверджує, що не має неповнолітніх дітей, які б могли претендувати на право власності та користування на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, а також стверджує, що станом на 04.07.2006 в шлюбі не перебуває, шлюбних відносин ні з ким не підтримує.

Таким чином, встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, так і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності пов'язується з набранням законної сили рішенням суду від 06.03.2014 та що на момент укладення (16.06.2007) оспорюваного правочину єдиним власником спірної квартири (предмета іпотеки) був ОСОБА_6

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК Українизобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 ст. 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п,1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Отже, встановивши вищевказані фактичні обставини справи та проаналізувавши означені норми чинного законодавства, які регулюють виниклі правовідносини, суд першої інстанції цілком законно та обґрунтовано дійшов висновку, що прав позивача порушено не було, а відтак й відсутні підстави для визнання іпотечного договору недійсним з підстав відсутності згоди на його укладення одного із подружжя та відсутності договору поруки між позивачем і відповідачем.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Доводи апеляційної скарги, з вищенаведених підстав, не ґрунтуються на вимогах закону. При цьому, слід зазначити, що доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність рішення не впливають.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді