У х в а л а

іменем україни

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Журавель В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Дніпропетровського району Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської райдержадміністрації до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5, про визнання нікчемним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки у власність держави,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_6, на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року прокурор Дніпропетровського району Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської райдержадміністрації звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5, про визнання нікчемним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки у власність держави.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_7 з березня червень 2008 року, перебуваючи на посаді голови Дніпропетровської райдержадміністрації Дніпропетровської області, здійснив відчуження земельних ділянок, розташованих на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Крім того, без відповідних заяв громадян на порушення ст. 118 ЗК України підписав розпорядження, які стали підставою для розробки технічної документації, розпорядження про затвердження технічної документації та надання земельних ділянок у власність, а потім отримання державних актів на земельні ділянки. У подальшому ці земельні ділянки були відчужені за договорами купівлі-продажу ОСОБА_4 Прокурор Дніпропетровського району Дніпропетровської області просив визнати нікчемним договір купівлі-продажу земельної ділянки, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, повернути земельну ділянку у власність держави.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року позовні вимоги прокурора Дніпропетровського району в інтересах держави в особі Дніпропетровської райдержадміністрації до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5, про визнання нікчемним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки у власність держави задоволено.

Визнано нікчемним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,00 га, розташованої та території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладений

17 лютого 2009 року між ОСОБА_8 (який діяв від імені

ОСОБА_3) та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 1010.

Скасовано державний акт на право власності на землю від 19 вересня 2008 року серії ЯЖ № 139507, виданий на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 25 липня 2008 року

№ 3321-р, розташовану на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 2,00 га, вартістю 376 422 грн, виданий на ім'я ОСОБА_3

Повернуто земельну ділянку площею 2,00 га розташовану на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, у власність держави в особі Дніпропетровської районної державної адміністрації.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 114 грн 70 коп.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від

13 листопада 2014 року заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави судовий збір по 57 грн 35 коп. з кожного.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що ОСОБА_3 19 вересня 2008 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області на підставі розпорядження голови Дніпровської районної державної адміністрації від 25 липня 2008 року № 3321-р.

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 13 лютого 2009 року ОСОБА_3, від імені і за дорученням якого діяв ОСОБА_8, продав, а ОСОБА_4 купила вказану земельну ділянку.

Довіреність видана ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_8, посвідчена нотаріально 2 вересня 2008 року. Зазначена довіреність внесена до Єдиного реєстру довіреностей.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із обгрунтованості позовних вимог.

Однак повністю погодитися з таким висновком судів не можна.

Відповідно до п. «а» ст. 17 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень місцевих державних адміністрацій належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених законом.

Однак суди при розгляді справи не звернули уваги на те, що ст. 122 ЗК України, на яку у позові послався прокурор та застосували суди при вирішення спору, на час виникнення спірних правовідносин регулювала повноваження органів влади та місцевого самоврядування щодо надання земельних ділянок у постійне користування тільки юридичним особам.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами було врегульовано у ст. 118 ЗК України. Відповідно до ч. ч. 6-10 ст. 118 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачалися етапи, процедура передачі у власність громадянина земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» голови місцевих державних адміністрацій набувають повноважень з моменту призначення.

З копії вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2014 року вбачається, що 12 лютого 2008 року ОСОБА_7 призначено на посаду голови Дніпропетровської районної державної адміністрації.

Відповідно до п. 7 ст. 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» до відання місцевих державних адміністрацій належить вирішення питань використання землі. Згідно з п. 2 ст. 21 цього Закону місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Саме голова місцевої державної адміністрації очолює, представляє відповідну місцеву державну адміністрацію та несе відповідальність за виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень.

Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2014 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, а ОСОБА_9 - у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 364 КК України.

З вироку вбачається, що головою Дніпропетровської районної державної адміністрації 24 червня 2008 року видано розпорядження № 2642 «Про надання дозволу на складання технічної документації про відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства», згідно з яким і ОСОБА_3 одержав такий дозвіл.

Згідно з розпорядженням голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 25 липня 2008 року № 3321-р ОСОБА_3 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку.

Матеріали цивільної справи не містять доказів щодо скасування у встановленому законом порядку такого розпорядження з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009.

Судами не з'ясовано, чи мала право Дніпропетровська районна державна адміністрація, від імені якої діяв її голова, розпоряджатися землями сільськогосподарського призначення з огляду на п. «а» ч. 3 ст. 22 ЗК України та п. 12 Перехідних положень ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та чи у межах повноважень голови районної державної адміністрації видано розпорядження щодо земельної ділянки на ім'я ОСОБА_3, оскільки вказані обставини мають значення для вирішення питання про недобросовісність набувача.

Суди, розглядаючи справи цієї категорії, повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим при зверненні з позовом прокурор не зазначив норму закону, якою передбачено визнання правочину між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нікчемним. Не навели такої норми і суди у мотивувальних частинах судових рішень.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не залежить від добросовісності сторін угоди.

Частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

У мотивувальній частині судових рішень не наведено мотивів щодо незаконного заволодіння ОСОБА_4 спірною земельною ділянкою. Крім того, зазначена норма може застосовуватися лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника поза його волею.

Суди також залишили поза увагою те, що прокурор не звертався з позовом про витребування спірної земельної ділянки на підставі ст. 388 ЦК України.

З огляду на викладене ухвалені судами рішення не можна вважати законними та обґрунтованими, вони підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко В.І. Журавель