Р І Ш Е Н Н Я Справа № 200/7500/14-ц

Імям України Провадження № 200/2521/14

03 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Литвиненка І.Ю.

при секретарі - Пеньківській А.О.,

за участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 у травні 2014 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2, визначивши третьою особою по справі приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та ОСОБА_6, прохаючи суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 від 10 червня 2013 року, складений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 щодо спадкування ОСОБА_2 усього її майна (а.с. 2-4).

В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 05 лютого 2014 року померла його рідна бабуся ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із квартири АДРЕСА_1. З метою прийняття спадщини він звернувся до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де дізнався про те, що 10 червня 2013 року, тобто за вісім місяців до смерті, ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповідала усе своє майно ОСОБА_2 З тих підстав, що на час складання заповіту бабуся страждала на поведінкові та психічні розлади здоровя, внаслідок ішемічної хвороби серця, кардіосклерозу, церебросклерозу ДЕП ІІ ступеня, вона не могла в повні мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними. Також, за чотири дні до складання заповіту, спадкодавиця зверталась за медичною допомогою до лікарні з приводу загострення хвороби. Таким чином, на момент складання заповіту бабуся не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому що знаходилась у депресивному стані після прийняття ліків. Всі витрати на поховання були здійсненні ним та його родичами. З цих підстав прохає визнати зазначений заповіт недійсним.

У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, прохав позов задовольнити у повному обсязі. Надав пояснення аналогічні тексту позовної заяви. Додатково пояснив, що не дивлячись на висновок проведеної по справі посмертної судово-психіатричної експертизи, якою встановлено, що заповіт склала у здоровому розумі, все одно вважає, що бабуся була психічно хворою та не могла у повній мірі розуміти значення своїх дій. А тому прохає визнати заповіт недійсним.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що із ОСОБА_7 познайомилась в 2009-2010 році, коли остання мала намір продати квартиру і вона, працюючи ріелтором, їй у цьому хотіла допомогти. З часом між ними виникли дружні стосунки, вона нерідко приїзжала до бабусі в гості, привозила харчі. ОСОБА_7 скаржилась на те, що у неї погані стосунки із родичами, прохала нікого із них на свій похорон не запрошувати. А згодом, сказала, що має намір скласти заповіт на її користь, бо окрім неї нікого із близьких людей не має. 10 червня 2013 року, тобто в день складання заповіту, ОСОБА_7 самостійно пришла до нотаріуса, була у гарному настрої. Вважає, що ОСОБА_7 на момент складання заповіту у повному обсязі розуміла значення своїх дій, а тому вважає, що заповіт є дійсним, що підтверджується висновком проведеної по справі судово-психіатричної експертизи. Прохала у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 також заперечував проти задоволення позову. Пояснив, що ОСОБА_7 на момент складання заповіту, повністю розуміла значення своїх дій, що підтверджується висновком проведеної по справі посмертної судово-психіатричної експертизи, а тому, підстав для визнання його недійсним немає.

Треті особи - приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду із письмовими заявами про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 45, 130, 136). Третя особа - ОСОБА_6 вважається таким, що належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, але у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Учасники процесу не заперечували проти розгляду справи за відсутності третіх осіб. З цих підстав, спираючись на норми ч. 3 ст. 36 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності третіх осіб та ухвалив рішення.

Заслухавши позивача, відповідача та її представника, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами у наданих учасниками процесу межах, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що є онуком ОСОБА_7, його батьков помер в 2001 році. Останній раз він бачив бабусю у червні 2004 році, нічого дивного у її поведінці не помітив. Коли приїхав до неї у гості останній раз, двері у квартирі відчинили сторонні люди. Як стало відомо, бабуся продала квартиру, а нову адресу йому не повідомила. Зі слів родичей, бабуся не бажала його бачити, оскільки він їй нагадував її сина. Як третя особа, вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Допитаний у суді свідок ОСОБА_8 пояснила, що є матірю позивача. Останній раз ОСОБА_9 бачила у 2006 році. Вважає, що ОСОБА_9 не могла страждати на психічні розлади, просто бабуся була людиною настрою та мала дратівливливий характер. Про смерть бабусі ОСОБА_2 дізналася від неї, однак відповідач на похорон не приїхала.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що зі слів сусідів та родичів, у ОСОБА_9 були проблеми із памятю, а відповідно до даних її медичної картки, у червні 2013 року, напередодні складання заповіту, у бабусі був приступ гіпертонії. Родичі та сестра померлої скаржились, що ОСОБА_9 образилась на усіх своїх рідних та ні з ким не спілкувалась.

При допиті у суді свідок ОСОБА_11 пояснила, що є сусідкою померлої ОСОБА_9, яка неодноразово її затоплювала. Коли вона намагалась дістатись до квартири ОСОБА_9 та розібратись, остання зустрічала її лайкою та відмовлялась викликати аварійну службу. Її завжди щось дратувало, вона могла не впізнати їх у підїзді, пройти мимо, щось шепчучи собі під носа, а наступного дня привітатись, як ні в чому не бувало. У бабусі завжди гучно працював телевізор, періодично її щось дратувало і вона могла грюкати сусідам по батареї.

Свідок ОСОБА_12 показала, що є сусідкою ОСОБА_9, з якою були гарні стосунки, вони періодично спілкувались про родичів та онуків. ОСОБА_9 розповідала, що поховала свого сина та чоловіка і залишилась самотньою. Періодично скаржилась на болі у ногах, однак їжу готувала самостійно, в квартирі у неї було чисто.

Допитана у суді свідок ОСОБА_13 пояснила, що із ОСОБА_9 товаришувала понад 40 років. Саме вона познайомила її із ріелтером ОСОБА_2, коли ОСОБА_7 мала намір продати квартиру та переїхати на лівий берег у м. Дніпропетровську. Однак, згодом, відмовилась від продажу. У день складання заповіту ОСОБА_9 була щасливою і в цей же день вони разом відсвяткували цю подію. За життя ОСОБА_9 скаржилась на родичів, яким немає до неї діла. Жодних психічних розладів у ОСОБА_9 вона не помічала.

Допитана в якості свідка ОСОБА_2 пояснила, що працює ріелтором. Із ОСОБА_7 познайомилась в 2009-2010 році з приводу того, що бабуся мала бажання продати квартиру. Згодом, вони подружились, вона стала навідувати бабусю, привозити їй продукти харчування, оскільки соціальні служби привозили продукти поганої якості. Про смерть бабусі дізналась від сусідки ОСОБА_7, про що остання повідомила у мережі Інтеренет на сайті «Однокласники». За життя ОСОБА_7 скаржилась, що онукам не потрібна, а інших родичів немає. У день складання заповіту ОСОБА_7 самостійно прийшла до нотаріуса, мала гарний настрій. Вона також була присутня у нотаріуса. Жодного враження про те, що бабуся страждає на будь-які психічні розлади, у неї не склалося. Бабуся мала категоричний характер та була вимогливою до оточуючих.

Судом встановлено, що згідно із заповітом від 10 червня 2013 року, складеним приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_9 на випадок своєї смерті зробила розпорядження заповіла ОСОБА_2 усе належне їй майно (а.с. 28). 05 лютого 2014 року ОСОБА_7 померла (а.с. 6). 13 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріату із заявою про успадкування майна ОСОБА_7 (а.с. 27). Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 12 березня 2015 року, проведеною судовими експертами комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР», ОСОБА_7 за життя, тобто на момент складання заповіту - 10 червня 2013 року, будь-яким психічним захворюванням не страждала; за своїм психічним станом на той період часу вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 124-126).

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Нормою ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), пятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України; а згідно з ч. 2 цієї статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) і у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, але у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Нормою ч. 1 ст. 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушено. Згідно з вимогами ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно з ч. 2 ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написано заповідачем власноручно, або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі.

З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. ОСОБА_9 бажала зробити розпорядження стосовно свого нерухомого майна на випадок своєї смерті, що можна зробити тільки шляхом складання заповіту у письмовій формі. Реалізуючі своє бажання, звернулась до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4О, яка 10 червня 2013 року посвідчила її заповіт, набраний за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, згідно з яким вона розпорядилась на випадок своєї смерті усім своїм майном, заповівши його ОСОБА_2, а 05 лютого 2014 року померла. На момент складення заповіту - станом на 10 червня 2013 року, ОСОБА_9 будь-яким психічним захворюванням не страждала; за своїм психічним станом на той період часу вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Це підтверджено відповідним експертним висновком, підстав вважати який невірним у суду немає. Тому, спираючись на цей висновок, суд приходить до висновку, що волевиявлення ОСОБА_7 10 червня 2013 року по розпорядженню своєю власністю - квартирою 22 у будинку 122 по пр. Гагаріна у м. Дніпропетровську, було вільним та відповідало її волі. Відтак, підстав для визнання заповіту недійсним немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 202-203, 215, 225, 1248, 1253, 1257 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 15, 30, 60, 62, 88, 169, 208, 212-215, 218, 224, 293 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції протягом 10 днів зо дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участь у судовому засіданні протягом 10 днів зо дня отримання ними копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили протягом 10 днів зо дня його проголошення, або протягом 10 днів зо дня отримання його копії учасниками процесу, які не брали участь у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя І.Ю. Литвиненко