Справа № 458/452/15 Головуючий у 1 інстанції: Строна Т.Г.
Провадження № 22-ц/783/5759/15 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.,

секретар: Іванова О.О.,

з участю: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 1 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Боринської селищної ради Туківського району, ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_7, про зобов»язання вчинити дії, встановлення межових знаків, знесення незаконно встановленої загорожі,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 В апеляційній скарзі стверджує про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що архітектурно-планувальний дозвіл від 5.08.1974 року та акт комісії Боринської селищної ради, на який посилався селищний голова, в судовому засіданні не досліджувався. Посилається на акт від 17.10.2012 року та схематичний план архітектурно-планувальної групи. Вважає, що судом безпідставно відмовлено у виклику в судове засідання архітектора району ОСОБА_8 та ОСОБА_9 Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про заперечення вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено такі обставини.

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 14 серпня 2003 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні проїздом до житлового будинку задоволено та зобов»язано ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні проїздом до житлового будинку ОСОБА_2 та у встановленні огорожі. (а.с.5)

Даних про виконання вказаного рішення суду не подано.

Також матеріалами справи стверджується відсутність даних про збереження межових знаків, встановлених в порядку, визначеному законом, між земельними ділянками ОСОБА_2 , ОСОБА_6, ОСОБА_4

Відповідно до ст.152 ЗК держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язанні з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту прав.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" - згідно зі ст. 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Відповідно до положень статей 103, 106 ЗК України власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати від власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Механізм встановлення меж земельних ділянок визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

А відтак, оскільки законом визначено порядок щодо відновлення меж, і проведення робіт по відновленню покладено на осіб, які отримали сертифікат на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт, однак позивачкою не подано жодного доказу про проведення таких робіт і, як наслідок відновлення меж, що виключає можливість вирішення питання про наявність чи відсутність факту захоплення земельної ділянки, вирішення питання про правомірність чи неправомірність встановлення огорожі, і питання про чинення перешкод у встановленні межових знаків, колегія суддів вважає, що позивачкою не подано доказів на підтвердження таких вимог, в зв»язку з чим суд не мав підстав для задоволення останніх.

Посилання позивачки на акти комісій, на схематичний план не може братись до уваги, оскільки такі відповідно до положень закону не є документами, складеними уповноваженими особами відповідно до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376.

Разом з тим, згідно з ч.ч.2,3,5 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються: земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Матеріалами справи стверджується, що за зверненнями позивачки селищна рада жодних рішень про вирішення земельного спору в порядку, встановленому ст.152 ЗК України, не приймала, а лише надавала письмові відповіді. (а.с.11,12, 14, 15)

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року в справі №1-6/2010 за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г», статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, положення пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб»єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб»єктом владних повноважень, пов»язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

З позовної заяви вбачається, що позивачка просила визнати протиправною бездіяльність селищної ради по вирішенню земельного спору та зобов»язати останню вирішити вказаний спір. (а.с.4)

А відтак, суд належної правової оцінки зазначеним положенням діючого законодавства та вказаним позовним вимогам не дав, та помилково розглянув їх по суті в порядку цивільного судочинства, і відмовив в задоволенні позову.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У зв»язку з цим колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині оскарження бездіяльності Боринської селищної ради та покладення на неї обов»язку розглянути земельний спір необхідно скасувати та закрити провадження у справі в цій частині, роз»яснивши позивачці, що розгляд такої справи відносить до юрисдикції адміністративного суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.205, п.п.1,4 ч.1 ст.307, ст.ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 1 липня 2015 року в частині відмови в задоволенні вимог про визнання дій Боринської селищної ради по самоусуненню від вирішення земельного спору у межах населеного пункту щодо встановлення меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства протиправними та про зобов»язання Боринської селищної ради вирішити спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 та ОСОБА_4 щодо меж земельної ділянки відповідно до плану забудови земельної ділянки ОСОБА_2 та додержання ними правил добросусідства скасувати та провадження закрити.

В решті рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Ніткевич А.В.