АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 667/4125/15-ц Головуючий в І інстанції: Мусулевський Я.А. Справа №22-ц/791/2813/2015 Доповідач: Вейтас І.В Категорія: 37
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року жовтня 12 місяця дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:ОСОБА_1
Суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
При секретарі: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 15 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_6 до першої Херсонської державної нотаріальної контори, третя особа ОСОБА_5 про визнання заповіту подружжя недійсним та скасування заборони відчуження майна,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва на право власності на житло їй та її чоловіку ОСОБА_7 належить квартира АДРЕСА_1. Вказує, що 27 квітня 2010 року чоловіком було складено заповіт щодо вказаного майна на її користь. 10 лютого 2012 року ОСОБА_8 помер, вона звернулась до нотаріальної контори для оформлення спадщини, однак, їй було розяснено, що складений 27 квітня 2010 року заповіт подружжя обмежує її права на оформлення права власності. Вважає, що вказаний заповіт подружжя від 27 квітня 2010 року, складений нею та ОСОБА_7, посвідчено в порушення вимог закону, оскільки квартира, яка стала предметом заповіту, належала їм з чоловіком на праві спільної часткової власності, що виключає можливість укладення спільного заповіту подружжя. Посилаючись на невідповідність заповіту вимогам ст.1243, ч.1 ст.203 ЦК України просила визнати недійсним заповіт подружжя укладений 27 квітня 2010 року, скасувати нотаріальну заборону відчуження майна, а саме квартири АДРЕСА_2.

Ухвалою Комсомольського районного суду залучено до участі в справі в якості третьої особи ОСОБА_5.

Рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 15 вересня 2015 року позов задоволено, визнано недійсним заповіт подружжя складений 27 квітня 2010 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений першою Херсонською державною нотаріальною конторою. Скасовано нотаріальну заборону відчуження майна, а саме квартири АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, третя особа ОСОБА_5 в апеляційній скарзі вказує, що суд прийшов до помилкового висновку, що спірне нерухоме майно на час складення заповіту подружжя не належало подружжю на праві спільної сумісної власності, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу не надходили.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, апелянта та її представника, представника нотаріальної контори, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.1243 ЦК України подружжя має скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності.

У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя.

З матеріалів справи слідує, що 27 квітня 2010 року подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 склали заповіт подружжя, за яким у разі смерті одного з них, майно, що є предметом цього заповіту, переходить до другого з подружжя, а у разі смерті останнього з них належне їм на праві спільної сумісної власності майно: трикімнатна квартира № 3, що знаходиться за адресою: м.Херсон, вул.. Котляревського,буд. 6, заповіли ОСОБА_5.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що квартира, яка є предметом оспорюваного заповіту подружжя, не перебувала у спільній сумісній власності подружжя, тому в силу ст.1243 ЦК України нотаріус не мав права посвідчувати такий заповіт.

Однак з таким висновком суду не можна погодитись, виходячи з наступного.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 19 липня 2006 року, виданого Фондом комунального майна АДРЕСА_3, що знаходиться за адресою м.Херсон, вул..Котляевського, буд.№ 6 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Квартира приватизована згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно з ч.2 ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», чинною на час реалізації подружжям ОСОБА_7 свого права на приватизацію, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну, або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в т.ч. тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Відповідно до ч.3 ст. 355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Частиною 4 ст.355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що оскільки свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (яке не оскаржене і не скасоване в встановленому законом порядку) посвідчено, що квартира належить подружжю саме на праві спільної сумісної власності, що відповідає вищевказаним нормам законодавства, та на час проведення приватизації не було обмежень щодо набуття права спільної сумісної власності подружжя на приватизоване майно, суд першої інстанції прийшов до безпідставного та помилкового висновку про те, що подружжя ОСОБА_7 набуло право спільної часткової власності на вказану квартиру.

Отже висновок суду про те, що подружжя ОСОБА_7 не мало право складати спільний заповіт щодо вказаної в ньому квартири, є помилковим, доводи апеляційної скарги є юридично обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, переглядаючи судове рішення в апеляційному порядку в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6.

На підставі викладеного, ст.ст.203,355, 1243 ЦК України, ст.ст.57,60 СК України, ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст. 309, ст. 316 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 15 вересня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: