РІШЕННЯ

Іменем України

21.09.2015 року Франківський районний суд м.Львова в складі :головуючого

судді Гулієвої М.І.

При секретарі Каленчук М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, інфляційних витрат та 3% річних ,-

в с т а н о в и в

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу в сумі 500000,00 грн.-, 5020,00 грн. - індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми за договорами позики у сумі 13973,00 грн., посилаючись на те, що він та ОСОБА_2 уклали між собою договір позики коштів від 06.05.2011 р.на суму 200000,00 грн., та договір позики від 06.05.2011 р. на суму 300000,00 грн., які згідно укладених договорів відповідач зобов"язувався повернути відповідно 06.10.2011 р. та 01.10.2011 р. Однак, на його неодноразові звернення щодо погашення боргу відповідач не реагує, тому просить стягнути з відповідача борг в сумі 500000,00 грн.- основного боргу, 5020,00 грн. - індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми за договорами позики у сумі 13973,00 грн. в судовому порядку та судові витрати.

Згідно заяви про уточнення позовних вимог від 30.05.13р.,позивач просить стягнути500000грн.боргу,5020,00 грн. - індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми за договорами позики у сумі 13973,00 грн. та судові витрати солідарно з ОСОБА_2та його дружини ОСОБА_3,яка давала нотаріально посвідчену згоду на укладення договору позики ОСОБА_2,а тому кошти ,одержавні за договором позики є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

15.07.15р.позивач подав заяву про збільшення позовних вимог,згідно якої просить стягнути з відповідачів солідарно 500000грн.основного боргу, 290520грн. Інфляційних 56507,22грн.-3% річних , 3654грн.судового збору,а всього 850681,22грн.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав,дав аналогічні пояснення,просить позов задоволити. Позивач у судове засідання не з'явився,у судовому засіданні 15.07.15р.позовні вимоги підтримав та пояснив,що позичив відповідачу свої особисті кошти згідно нотаріально посвідченого договору в сумі 200000грн.та згідно розписки 300000грн.Гроші відповідач ОСОБА_2отримав до укладення договорів позики,брав позику на особисті потреби.Однак,по даний час сума боргу йому не повернена.Просить стягнути суму боргу з відповідачів солідарно,оскільки, позичені кошти надійшли у їх сімейний бюджет.

Відповідач ОСОБА_2А.у судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив,що гроші в сумі 500000грн.від позивача не отримував.У них з позивачем була усна домовленість про спільну діяльність.Позивач мав надавати кошти для спільного бізнесу і поставив умову укладення договору позики,договору застави і написання розписки,він на це погодився,так як довіряв ОСОБА_1А.В ході виробництва у нього виник перед позивачем борг в сумі 300000грн.,який був погашений шляхом відвантаження належного йому тепловозу ТзОВ»Рутекс» з метою погашення перед ними боргу ОСОБА_4,за розпорядженням останнього.А тому вважає,що жодних боргових зобов"язань перед позивачем на даний час немає.

Представник відповідачів позовні вимоги не визнав, дав аналогічні пояснення,крім того,зазначив,що суми 200000грн.і 300000грн.-це один борг відповідача,який утворився в процесі виробництва в сумі 300000грн.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявилася, не повідомила про причини неявки, хоч належно увідомлена про час та місце слухання справи.

У судовому засіданні ОСОБА_5позовні вимоги не визнала та пояснила,що її чоловік ОСОБА_2повідомив,що треба погасити борг в сумі 300000грн.через повернення вагонів з металобрухтом,а тому треба передати в заставу тепловоз,вона на це погодилась і дала нотаріально посвідчену згоду на заставу та позику.Борг було повернено шляхом відправки тепловоза.

Заслухавши пояснення сторін,позивача та відповідачів,допитаних в якості свідків,перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Як встановлено судом, згідно договору позики грошових коштів від 06.05.2011 року,укладеного між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, позивач передав відповідачу, а відповідач ОСОБА_2 прийняв у власність гроші в сумі 200000,00 грн.,строком повернення до 6.10.2011р.

З пункту2 Договору вбачається,що передачу грошей здійснено до підписання договору.

Згідно п.6 Договору,після виконання позичальником свого зобов»язання,позикодавець повинен передати йому заяву про отримання ним повного розрахунку,справжність підпису на якій засвідчується нотаріально та яка буде невід»ємною частиною цього договору.

Відповідно до п.7,сторони домовились,що вчинення виконавчого напису нотаріусом здійснюється в разі порушення основного зобов»язання після спливу 30днів з моменту одержання боржником письмової вимоги про усунення порушень.

Як вбачається з п.9 Договору,дружина позичальника ОСОБА_3 дала згоду на укладення Договору позики грошових коштів,що підтверджено її заявою,справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_6 Й.Є.6.05.11р.

Крім того,06.05.11р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір застави ,згідно якого в забезпечення виконання ОСОБА_2зобов»язань за Договором позики в сумі 200000грн.,останній передав в заставу належне йому майно,а саме-автокран марки Камаз,тепловоз,вартістю 247800грн.

06.05.2011р.між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено ще один договір позики,згідно якого ОСОБА_2позичив у ОСОБА_1300000грн.,передачу яких здійснено до підписання договору та які мав повернути до 01.10.2011 року.

Однак, у вказані в Договорах позики терміни відповідач борги не повернув.

Як вбачається із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, утакій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 60 ЦПК України передбачено,що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.доказуванню підлягають ті обставини,які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Відповідачі,заперечуючи позовні вимоги ,не надали суду належних та допустимих доказів у підтвердження свої заперечень.

Відповідно до ст.1051 ЦК України,позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі,що грошові кошти насправді не були ним одержані,або одержані в меншій кількості,ніж встановлено договором.Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі,рішення суду не може грунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того,що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості,ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків,коли договір був укладений під впливом обману,насильства,зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Враховуючи вказане, суд не бере до уваги пояснення сторін, дані ними в якості свідків, а також письмові пояснення ОСОБА_7,ОСОБА_8,отримані представником відповідачів,відповідно до ст.20 Закону України «Про адвокатуру».

Не заслуговують на увагу посилання відповідачів на договір поставки №132 від 28.02.12р.,згідно якого ОСОБА_2продав та передав у власність покупцеві ТзОВ»ВФК»Рутекс» тепловоз ТГМ-23Б,який є його власністю,за ціною 200000грн.Розрахунки ,як вбачається з п.3 .2-3.3Договору,здійснюються покупцем у безготівковому порядку протягом 5 днів з дня отримання товару,через установу банку шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця, та посилання на бухгалтерський документ без назви (т.2 а.с.31),в якому виділено маркером «16.07.12р.,-300000,тепловоз»,оскільки,з вказаних документів не вбачається повернення позики ОСОБА_2ОСОБА_1 і такі не є належними доказами в розумінні ст.58 ЦПК України.

Суд не бере до уваги посилання представника відповідачів на те,що якби ОСОБА_2не повернув позивачу борг,останній мав за умовами Договору позики отримати виконавчий напис, оскільки,право вибору способу захисту порушеного права належить виключно позивачу і як зазначень у ст.3 ЦПК України,кожна особа має право в порядку,встановленому ЦПК України,звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних,або оспорюваних прав,свобод чи інтересів.

Таким чином, відповідачами в судовому засіданні, належними та допустимими доказами не доведено факту отримання позики,в меншій сумі,ніж зазначено в договорі позики ,та факту повернення суми позики.

Договори позики відповідачем не оспорені та є чинними.

Крім того,як вбачається з правового висновку Верховного суду України у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору,але й факту передачі грошової суми позичальнику.За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом,який видається боржником кредитору за договором позики,підтверджуючи як його укладення так і умови договору ,а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

ОТже,судом встановлено,що відповідач ОСОБА_2отримав від ОСОБА_4 позику на загальну суму 500000грн.,однак в порушення умов укладених договорів, борг не повернув по даний час.

Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання , на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення в частині стягнення 500000,00 грн.- основного боргу, 3% річних в сумі 56 507,22 грн., 290 520 грн.інфляціних,згідно наданих позивачем розрахунків,які ніким не оспорені.

При цьому, суд вважає,що суму позики слід стягнути лише з відповідача ОСОБА_2.,виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.65 СК України,договір укладний одним з подружжя в інтересах сім»ї,створює обов»язки для другого з подружжя,якщо майно,одержане за договором ,використане в інтересах сім»ї.

Однак, в судовому засіданні,позивачем не доведено ,що кошти ,отримані відповідачем за договорами позики,використані в інтересах сім»ї ОСОБА_2

За наведених обставин,відсутні підстави щодо солідарного стягнення суми боргу з відповідачки ОСОБА_3

Відповідно до ст.88 ЦПК України, якщо стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь позивача в сумі 3654 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60,169, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 500 000 грн.боргу, 3% річних в сумі 56 507,22 грн., 290 520 грн.інфляціних та 3654 грн. судових витрат, а всього 850 681(вісімсот п»ятдесят тисяч шістсот вісімдесят одну) грн.22 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10днів з дня його проголошення.

Суддя М.І.Гулієва