Справа № 465/3712/15 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/5951/15 Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого - судді Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря судового засідання: Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 20 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач, просить таке скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі вказує на незаконність та необґрунтованість рішення, зазначає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу суду на те, що відповідач відмовився надавати нотаріально посвідчену згоду на виїзд за кордон дитини, попри те, що в судовому засіданні частково визнав позовні вимоги - надав згоду на разовий виїзд за кордон при пред`явленні путівки. Вимоги мотивує і тим, що дитині рекомендовано оздоровлення в морському кліматі. Враховуючи те, що тимчасовий виїзд за кордон носить тимчасовий характер, суд мав би частково задовольнити позов. Також судом не досліджено та не спростовано доводів органу опіки і піклування, які в суді першої інстанції проти задоволення позову не заперечили.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4, в підтримання апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_3, який проти апеляційної скарги заперечив, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав задоволення такої.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Франківського районного суду м.Львова від 03.11.2011 року.

З копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 від 11.01.2010 року, виданого Зимноводівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області (а.с.7), вбачається, що у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка - ОСОБА_5

Також, на підставі долучених до матеріалів справи доказів, судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виникали суперечності та спори щодо виховання, матеріального забезпечення, місця проживання їхньої дочки та спілкування батька з останньою.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не був обізнаний із зверненням позивача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Враховано, що позивачем не надано жодних доказів, які би підтверджували факт відсутності згоди батька на тимчасовий виїзд дочки за кордон. Крім того, судом зазначено, що дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон має разовий характер та надається для конкретної поїздки на визначений термін.

З таким висновком погоджується і колегія суддів, наявні обставини справи висновку суду не спростовують.

Так, статтею 150 СК України установлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції).

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Стаття 313 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Однак, статтею 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції правильно послався на те, що позивачем не надано, а судом не встановлено та в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази, що підтверджували б факт вчинення відповідачем перешкод у виїзді малолітньої доньки ОСОБА_5 за кордон.

Крім того, позивач ОСОБА_2 просить надати дозвіл на неодноразові виїзди за кордон неповнолітній доньці без згоди батька, однак законодавець передбачив таке право на одноразовий виїзд за рішенням суду.

Висновок суду першої інстанції відповідає також вимогам пункту 4 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», яким встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, рішення районного суду ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування немає, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.ст. 314, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 20 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскарженою в касаційному порядку протягом двадцяти днів подачею касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.