Чернігівський районний суд Чернігівської області
Справа № 2-170/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2011 року м. Чернігів

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ РАЙОНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі: головуючого : судді Меженнікової С.П.

при секретарі Шаргородській М.В.

з участю позивача ОСОБА_1,

його представника адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 П»єра до ОСОБА_3, Чернігівського районного відділу УМВС України Чернігівської області про визнання права користування житловим приміщенням та зобов»язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право на користування житловим приміщенням, розташованим по вул. Шевченка,82 в с. Количівка, Чернігівського району та області, власником якого є відповідач, мотивуючи свої вимоги тим, що він постійно без реєстрації проживає за вказаною адресою з 2008 року, вселився в спірний будинок як член сім»ї і іншого місця проживання не має. Також позивач, посилаючись на ст.10 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить зобов»язати Чернігівський районний відділ УМВС України в Чернігівській області провести перереєстрацію його місця проживання за вказаною вище адресою.

Відповідачка, особу якої встановлено відповідно до паспортних даних, змінила прізвища з ОСОБА_1 на дівоче прізвище ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач та його представник свої вимоги підтримали, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві. Додатково позивач пояснив, що в спірному будинку проживали як подружжя до 2010 року. Разом працювали та вели спільний бізнес до 2009 року.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на письмові заперечення в матеріалах справи іа.с.І40- ]45,196-198,209-211). Додатково відповідачка пояснила, що при вселенні позивача у спірний будинок у них була домовленість про тимчасове його проживання в будинку.

Представник відповідача ОСОБА_5 районного відділу УМВС України в Чернігівській області - ОСОБА_6 в судовому засіданні 30.03.2011 року у вирішенні позовних вимог щодо перереєстрації позивача посилалася на розсуд суду. Після оголошеної перерви в судове засідання не з»явилася, про причину неявки не повідомила. В матеріалах справи на а.с.130 знаходиться заява Чернігівського РВ УМВС України в Чернігівській області про розгляд справи у відсутності їх представника, проти задоволення позову письмових заперечень не викладено.

Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та дослідивши матеріали справи, покази свідка ОСОБА_11, матеріали звукозапису по цивільній справі № 2- 848/10, оглянувши цивільну справу № 2-848/10, суд приходить до наступного висновку.

Відповідачка є власником житлового будинку № 82 по вул. Шевченка в с. Количівка Чернігівського району та області на підставі договору дарування від 21 вересня 2006 року (а.с.11) .

Судом встановлено, що сторони з 27 серпня 1994 року перебували в зареєстрованому шлюбі, шлюб розірвано 27 вересня 2010 року, про що свідчить копія рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 вересня 2010 року (а.с.149), оригінал якого був оглянутий в судовому засіданні. Від шлюбу подружжя має неповнолітню дитину ОСОБА_12 Жанін, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно Посвідки на постійне місце проживання (а.с.29), ОСОБА_12 П»єр з 06 грудня 2002 року і по даний час зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 6.115 кв.2, що є місцем проживання батьків відповідачки. За місцем реєстрації позивач не мешкав. До липня 2008 року позивач разом з відповідачкою проживали в Росії в одній квартирі, мали спільний бюджет.

27 вересня 2010 року рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області в цивільній справі про розірвання шлюбу (справа № 2- 848/10) встановлено, що сторони не підтримують подружніх стосунків. Матеріали звукозапису судового засідання від 21.06.2010 року по цій же справі свідчать, що сторони припинили подружні стосунки та ведення спільного господарства з червня-липня 2009 року, про що зазначала ОСОБА_3 і не заперечувалось ОСОБА_12 П»єром.

В даній справі свої пояснення відповідачка змінила, стверджуючи про припинення з позивачем фактично шлюбних відносин з 2005 року.

Суд вважає достовірними і приймає до уваги, пояснення відповідачки щодо періоду ведення спільного господарства та припинення шлюбних відносин, що надані нею по справі про розірвання шлюбу, оскільки відповідно до ч.І ст.112 Сімейного кодексу України, з»ясування судом даних обставин по справі для прийняття рішення про розірвання шлюбу, є обов»язковим.

Твердження відповідачки ОСОБА_3 щодо припинення фактичне шлюбних відносин з 2005 року, спростовуються також і копією ухвали Роменського міськрайонного суду Сумської області від 07.11.2005 року (а.с.150), з якої вбачається про примирення сторін.

Крім того, сулу не надано відповідного судового рішення про встановлення режиму окремого проживання між подружжям, а отже, юридично відповідач не намагалась будь-яким чином відокремити свій майновий або сімейний статус протягом двох років з моменту вселення позивача у її будинок.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що при вселені позивача в будинок № 82 по вул. Шевченка в с. Количівка Чернігівського району та області - в липні 2008 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, проживали однією сім»єю та вели спільне господарство. З моменту вселення і до розірвання шлюбу, позивач постійно фактично мешкав в спірному будинку без реєстрації та мав в ньому особисті речі. Після розірвання шлюбу, відповідачкою у спірному будинку встановлений у вхідні двері замок, але ключі від них позивачеві не надано.

Суд не бере до уваги пояснення свідків ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_11, з приводу відсутності у сторін спільного господарства та формальності шлюбних стосунків, оскільки вважає, що вказані питання являються суто приватними, достеменно про відносини подружжя у шлюбі сторонні особи не можуть бути обізнаними. Крім цього, стверджуючи про наявність неприязних відносин між сторонами, свідки не заперечували, що весь цей час подружжя проживало разом і вело спільний бізнес, а відповідач, перебуваючи на території Російської Федерації в 2008 році, передавала чоловіку значні суми коштів для вирішення питання депортації. До того ж дані свідки перебувають з відповідачкою в родинних та дружніх відносинах, а тому є зацікавленими особами.

В порушення ст.60 ЦГЖ України, відповідачем суду не надано належних доказів на підтвердження того, що позивач вселився до спірного будинку самовільно без її згоди і всупереч її волі. Пояснюючи сулу про те, що проживання ОСОБА_1 в належному їй будинку носило тимчасовий характер, оскільки було пов'язане з питаннями легалізації його проживання на території України, відповідач не змогла пояснити, чому з 2008 року, що є часом отримання позивачем посвідки на постійне проживання на території України, вона не зверталась до сільської ради, правоохоронних органів або до суду з питанням про його виселення з будинку. Будь-яких інших угод з приводу користування позивачем житловим приміщенням за адресою: по вул. Шевченка,82 в с. Количівка Чернігівського району та області, не укладалось. Висновок Чернігівського РВ УМВС України в Чернігівській області від 15 серпня 2010 року на а.с. 32, на думку суду не може свідчити про неможливість спільного проживання та наявність неприязних стосунків, оскільки ОСОБА_3 звернулась до правоохоронних органів лише після відкриття провадження в даній цивільній справі. Крім того, позивач з приводу викладених у висновку обставин не опитувався і зазначені в ньому обставини викладені лише зі слів відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарізні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку (квартири) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку (квартири) і ведуть з ним спільне господарство.

За ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами, внесеними постановами Пленуму від 10 березня 1989 року № 2 та від 25 грудня 1992 року У 3), при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати порядок, встановлений при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням . Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Враховуючи, що позивач вселився в спірний будинок як член сім»ї власника будинку, після його вселення сторони проживали разом у спірному будинку і до червня - липня 2009 року продовжували вести спільне господарство, а також, що даний будинок був постійним місцем проживання позивача, відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про обумовленість угоди про тривалість проживання позивача у спірному будинку, а тому, суд вважає, що доводи позову про набуття позивачем права користування спірним будинком, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартир) не позбавляє права членів сім»ї власника будинку користування займаним приміщенням.

Таким чином, порушенні права позивача на користування вказаним вище житловим будинком підлягають захисту.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов»язання Чернігівський РВ УМВС України Чернігівської області провести перереєстрацію місця проживання, задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено про порушення його прав Чернігівським РВ УМВС України Чернігівської області у проведенні його перереєстрації. Позивачем не надано жодного доказу про його звернення до Чернігівського РВ УМВС України Чернігівської області щодо його перереєстрації чи відмови відповідача у перереєстрації позивача.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 56, 57-60, 61,209,213-215,218 ЦПК України, ч.І ст.405 ЦК України, ст.ст. 64, 156 ЖК Української РСР, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 П»єра до ОСОБА_3, Чернігівського районного відділу УМВС України Чернігівської області про визнання права користування житловим приміщенням та зобов»язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 П»єром праєо на користування житловим приміщенням в домоволодінні по вул. Шевченка,82 с. Количівка, Чернігівського району Чернігівської області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 П»єра судовий збір в сумі 8 грн. 50 коп. та 37 грн. витрат на інформаційно- технічне забезпечення розгляду справи.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернігівської області через Чернігівський районний суд Чернігівської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: С.П. Меженнікова