Справа № 442/7289/14 Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/783/4411/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Ясиновської Я.М.,

з участю: представника апелянтів - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено

Дане рішення суду оскаржили - ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі посилаються на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Так, судом вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_7 понад один рік був відсутній у квартирі АДРЕСА_1, яка належить на праві власності позивачам - ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, але безпідставно визнано поважною причину не проживання його у спірній квартирі. У рішенні суду невірно зроблено висновок, що після розірвання шлюбу відповідач є колишнім членом сім'ї власника - ОСОБА_4, а не наймача зазначеної вище квартири, та що посилання у позові на ст.71 ЖК України є помилковим.

Зокрема зазначають, що основне посилання у позові було на вимоги ч.2 ст. 405 ЦК України. При ухваленні рішення суд прийшов до помилкового висновку, що позивачами обрано спосіб захисту права, який не відповідає обставинам справи.

Вказують, що обґрунтування у позовній заяві правовідносин власника житлового приміщення і додаткове обґрунтування правовідносин наймача житлового приміщення не є підставою для відмови у задоволенні позову, так як суд повинен ухвалювати рішення на підставі доказів у справі.

Просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянтів - ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом та матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 15 листопада 2005 року, виданого Комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а.с.7,8).

ОСОБА_7 і ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 2004 року, який був розірваний рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 06 липня 2013 року. Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_4 визначене як ОСОБА_4 (а.с.9).

20 липня 2006 року ОСОБА_7 зареєстрований на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією будинкової книги для прописки громадян (а.с.13-17).

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщення (ст.71 ЖК України) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Виходячи зі змісту ст.405 ЦК України, при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь-якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

У рішенні Конституційного суду України (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї») від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття «член сім'ї» Конституційний Суд України виходить з об'єктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сім'ї.

Аналіз змісту норм галузевого законодавства, що регулює питання втрати права користування житловим приміщенням дозволяє віднести до членів сім'ї власника осіб, які проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство; колишніх членів сім'ї власника, зокрема осіб, які проживають з власником, але з певного часу вже не є членами сім'ї; члени сім'ї колишнього власника, зокрема особи, які проживають у житлі, право власності на яке перейшло від громадянина, який зберігає сімейні стосунки з користувачами жилого приміщення, до інших осіб; колишніх членів сім'ї колишнього власника житлового приміщення.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_7 понад один рік був відсутній у спірному жилому приміщенні - квартирі № АДРЕСА_1, яке належить на праві власності позивачам ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 однак, причини такої відсутності визнано поважними, враховуючи наступне.

Так, згідно довідки № 4 від 26.01.2015 року, ОСОБА_7 працює у ремонтно-будівельному управлінні Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» з 01.03.2009 року (наказ №74-к від 27.02.2009 року) із підсумованим обліком робочого часу згідно графіку роботи. Адреса підприємства: м. Київ, вул. Фрунзе, 85 (а.с.28).

Показами свідка ОСОБА_10 підтверджується, що відповідач став проживати у спірній квартирі після реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 Після того, як у подружжя погіршились стосунки, позивачка не впускала відповідача додому, зачиняла двері, заборонила спілкуватись з дітьми. ОСОБА_4 зібрала особисті речі ОСОБА_7 (одяг, документи) та принесла до них додому. Останній працює в м. Києві і на даний час, коли приїжджає, проживає у своїх батьків, проте, більшість часу перебуває на роботі.

Згідно показань свідка ОСОБА_11, коли відповідач приїхав з вахти (з Києва) додому і не потрапив у спірну квартиру, так як замки у вхідних дверях були поміняні. Також відомо, що колишня дружина забороняє відповідачу зустрічатися з дітьми та не бажає з ним проживати.

Зазначені обставини у суді першої інстанції не заперечувала ОСОБА_4

Показам даних свідків судом першої інстанції та іншим вищенаведеним доказам дана належна оцінка, та судом вірно встановлено, що позивачами чиняться перешкоди відповідачу у користуванні спірним житлом, та він там не проживає понад строки встановлені законом з поважних причин.

Подавши до суду позов про визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, позивачі покликалися на ст. ст. 71, 72 ЖК України, ст. ст. 391, 405 ЦК України та на акти про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації, складених 28.02.2014 року, 29.08.2014 року, 14.05.2014 року, 24.12.2014 року представниками КП «ЖЕО» Дрогобицької міської ради.

Згідно з положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК України, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У той же час, зазначена стаття не регулює визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону; житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналогічну норму містить стаття 156 ЖК України.

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регулюються різними нормами.

Районним судом вірно встановлено, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 за рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 06 липня 2013 року, ОСОБА_7 є колишнім членом сім'ї власника - ОСОБА_4, а не наймача житла, а тому покликання позивачів на ст. ст.71, 72 ЖК України як на підставу задоволення позову не можуть бути прийняті до уваги.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України позивачі не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин, суд ухвалив правильне та законне рішення на підставі наданих доказів.

Будь - яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 1 п. п. 1, 3, 4 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд правильно дослідив і оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та вірно визначив характер спірних правовідносин.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: