Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 2 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 15 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, які зареєстровані та проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, та стягнути судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 1 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 44 тис. доларів США, з кінцевим терміном повернення 31 липня 2037 року, та зобов'язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 1 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідачка надала в іпотеку житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. Вказував, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 червня 2012 року задоволено позовні вимоги банку і в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору від 1 серпня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - вищевказаний житловий будинок. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 8 серпня 2012 року ОСОБА_1 виселено з вищевказаного будинку, в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вказував, що відповідачам направлялись вимоги про виселення, але у добровільному порядку вони не виселяються.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 2 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 15 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за умов, якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Натомість докази про отримання відповідачами письмової вимоги банку про виселення відсутні.

Проте повністю погодитись з таким висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 1 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 44 тис. доларів США, з кінцевим терміном повернення 31 липня 2037 року, та зобов'язалась повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 1 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого остання надала в іпотеку житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 червня 2012 року задоволено позовні вимоги банку і в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору від 1 серпня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 8 серпня 2012 року ОСОБА_1 виселено з вищевказаного будинку, в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1054> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов᾽язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов᾽язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. ст. 525 <nau://ukr/435-15|st525>, 526 <nau://ukr/435-15|st526>, 530 ЦК України <nau://ukr/435-15|st530>, зобов᾽язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15|st39> (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Зі змісту ч. 3 ст. 109 ЖК <nau://ukr/5464-10|st109> Української РСР та ст. 40 Закону "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15|st40> вбачається, що виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя (кредитора) або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як роз'яснено у п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою ст. ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_46/ed_2013_01_01/pravo1/KD0003.html?pravo=1>,109 ЖК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2013_01_01/pravo1/KD0003.html?pravo=1>, ст.ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_250/ed_2013_01_01/pravo1/T030898.html?pravo=1> виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Як роз'яснено у п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки), не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

У ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що на час укладання оспорюваного договору іпотеки ОСОБА_1 була власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, і мала право розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, оскільки згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - неповнолітні діти ОСОБА_1 зареєстровані у будинку за адресою: АДРЕСА_1 після укладення договору іпотеки, що підтверджується довідкою від 19 травня 2014 року.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 було виселено із спірного будинку рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 8 серпня 2012 року. При цьому судом було встановлено факт отримання ОСОБА_1 вимогу банку щодо звільнення житлового приміщення.

Суди, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, на зазначені положення закону та доводи позивача уваги не звернули, належним чином не встановили фактичні обставини справи та правовідносини, які виникли між сторонами. Суди не врахували, що ОСОБА_1, підписуючи договір іпотеки зазначила, що предмет іпотеки знаходиться у її власності, прав щодо нього у третіх осіб немає. Реєстрація дітей була здійснена після укладення договору іпотеки без згоди іпотеко держателя. Суди не врахували, що ОСОБА_1 виселена із спірної квартири, переданої в іпотеку, рішенням суду, яке є чинним.

Таким чином суди дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин ухвалені судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень у цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 2 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 15 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: С.Ф. Хопта

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик