Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до голови зборів власників приватного підприємства «Екобескид» ОСОБА_4, приватного підприємства «Екобескид» про визнання незаконним звільнення за прогул, скасування наказу, зобов'язання змінити формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги, проведення повного остаточного розрахунку та відшкодування моральної шкоди, за касаційними скаргами приватного підприємства «Екобескид» та голови зборів власників приватного підприємства «Екобескид» ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому з урахуванням уточнень просив визнати незаконним його звільнення за прогул без поважних причин та скасувати наказ від 12 листопада 2014 року № 26, зобов'язати збори учасників приватного підприємства «Екобексид» (далі - ПП «Екобескид») змінити формулювання причини звільнення, а саме: запис у трудовій книжці від 12 листопада 2014 року № 26 «звільнений за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України» замінити на «звільнений за власним бажанням у зв'язку з порушенням роботодавцем трудового законодавства відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України», стягнути з ПП «Екобескид» 4 500 грн компенсації в розмірі тримісячного середнього заробітку у зв'язку з порушенням трудового законодавства відповідно до ст. 44 КЗпП України; 7 200 грн ненарахованої і невиплаченої зарплати за січень - листопад 2014 року, 1 039 грн компенсації за невикористані відпустки, 3 583 грн 50 коп. за роботу у вихідні дні, 2 432 грн за затримку проведення остаточного розрахунку, 5 тис. грн на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, 9 тис. грн витрат на правову допомогу.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 14 травня 2012 року між ним та ПП «Екобескид» укладено безстроковий трудовий договір. За попередньою домовленістю з власником підприємства ОСОБА_4 було визначено, що заробітна плата у нього складатиме 5 тис. грн щомісячно, при цьому 1 500 грн він отримуватиме в бухгалтерії підприємства, а 3 500 грн - у бухгалтерії за місцем знаходження офісу власника підприємства ОСОБА_4 по АДРЕСА_1. Зазначав, що до грудня 2013 року всі умови щодо оплати праці виконувались у повному обсязі. На початку 2014 року бухгалтер ПП «Екобескид» почав виплачувати йому по 700 грн щомісячно, мотивуючи тим, що це вказівка власника підприємства, а іншу частину зарплати нібито буде доплачувати сам ОСОБА_4 Він (позивач) не погодився на таку систему оплати праці і неодноразово попереджав про свою незгоду. 28 жовтня 2014 року він подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з підстав, передбачених п. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням роботодавцем трудового законодавства. Всупереч вимогам чинного законодавства власник ПП «Екобескид» ОСОБА_4 вимагав від нього відпрацювати ще два тижні і 12 листопада 2014 року згідно з наказом № 26 його було звільнено з роботи за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Ураховуючи наведене, позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним звільнення за прогул без поважних причин з посади директора ПП «Екобескид» ОСОБА_3 Скасовано наказ від 12 листопада 2014 року № 26 про звільнення ОСОБА_3 з посади директора ПП «Екобескид». Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_3 з посади директора ПП «Екобескид» із звільнення за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на звільнення за власним бажанням у зв'язку з порушенням роботодавцем трудового законодавства відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 12 листопада 2014 року. Зобов'язано ПП «Екобескид» внести відповідні записи до трудової книжки ОСОБА_3 Стягнуто з ПП «Екобескид» на користь ОСОБА_3 тримісячний середній заробіток у зв'язку з припиненням трудового договору з підстав порушення власником законодавства про працю, що становить 2 439 грн. Вказана сума визначена без урахування податків і обов'язкових платежів. Стягнуто з ПП «Екобескид» на користь ОСОБА_3 1 тис. грн моральної шкоди. Стягнуто з ПП «Екобескид» на користь ОСОБА_3 9 тис. грн за правову допомогу. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційних скаргах ПП «Екобескид» та голова зборів власників ПП «Екобескид» ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що позивач з 14 травня 2012 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював на посаді директора.

28 жовтня 2014 року ОСОБА_3 подав власнику підприємства заяву про розірвання з ним трудового договору відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 28 жовтня 2014 року за власним бажанням у зв'язку з невиконанням умов та вимог законодавства про працю. Свою заяву він мотивував тим, що відповідно до ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» гарантовано, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно, у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Вказував, що зазначена вимога законодавства грубо ігнорується на підприємстві, оскільки зарплата видається тільки один раз на місяць і з регулярними запізненнями. Окрім того, йому зменшено розмір заробітної плати, встановлений при прийомі на роботу, з 1 500 грн до 700 грн на місяць. Також не проводилася оплата за роботу у вихідні та святкові дні відповідно до вимог ст. ст. 106, 107 КЗпП України.

11 листопада 2014 року на засіданні зборів власників прийнято рішення про звільнення позивача за прогул без поважних причин з ініціативи власників. 12 листопада 2014 року був виданий наказ № 26 про звільнення ОСОБА_3 із займаної посади за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 13 листопада 2014 року ОСОБА_3 виплачено належні йому при звільненні кошти.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача за прогул без поважних причин проведено з дотриманням вимог чинного трудового законодавства і підстави для зміни формулювання причин звільнення відсутні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що докази, які б підтверджували вчинення позивачем прогулу, відсутні та дійшов висновку про зміну формулювання причини звільнення ОСОБА_3 з посади директора ПП «Екобескид» із звільнення за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на звільнення за власним бажанням у зв'язку з порушенням роботодавцем трудового законодавства, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України із зобов'язанням відповідача внести відповідні записи до трудової книжки позивача.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Отже, суд не має права змінити формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов'язував обставини звільнення.

Вищезазначені положення матеріального закону апеляційним судом залишено поза увагою, вирішуючи спір, суд на порушення вимог ст. 235 КЗпП України змінив не формулювання причини звільнення відповідача, а його підстави, у рішенні не зазначив причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги приватного підприємства «Екобескид» та голови зборів власників приватного підприємства «Екобескид» ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик