Ухвала

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 03 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами договору відновлювальної кредитної лінії від 18 січня 2008 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_6, остання отримала кредит у розмірі 34 300 доларів США, на умовах визначних договором, з кінцевим терміном повернення 16 січня 2023 року. У рахунок виконання забезпечення умов указаного договору 19 січня 2008 року між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира житловою площею 29,0 кв. м, загальною площею 49,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить їм в рівних частинах на праві особистої приватної власності.

Неналежне виконання ОСОБА_6 умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 29 липня 2014 року рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 квітня 2014 року було змінено шляхом зменшення заборгованості до 441 499,59 грн. З урахуванням наведеного, банк просив звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від

27 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 03 березня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі банк просив скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам судові рішення не відповідають.

Відмовляючи банку у задоволенні позову, суди посилались на те, що кредит надавався в іноземній валюті, предмет іпотеки використовується як єдине місце проживання, а тому при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що 18 січня 2008 року між банком та

ОСОБА_6 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 34 300 доларів США, на умовах визначних договором, з кінцевим терміном повернення 16 січня 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором

19 січня 2008 року між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 було укладеного договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира житловою площею 29,0 кв. м, загальною площею 49,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить їм в рівних частинах на праві особистої приватної власності.

Установлено, що борг ОСОБА_6 за грошовими зобов'язаннями за кредитним договором, який зменшено за рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 29 липня 2014 року, склав 441 499,59 грн. (а.с. 7 - 9).

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з п. 1 Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Вказаний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України № 6-57цс15 від 27 травня 2015 року та № 6-781цс15 від 01 липня 2015 року, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суди всупереч вимогам статей 213, 303, ЦПК України на вказане уваги не звернули та не врахували, що даний Закон не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Викладене свідчить, що при вирішені спору судами неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонам доказами, відповідно до них неповно визначено правовідносини, що виникли між сторонами, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від

27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 03 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська