Номер провадження: 22-ц/785/7575/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сидоренко І.П., Цюри Т.В.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними,-

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування від 24.06.2004 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та недійсним договору дарування від 21.07.2010 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, скасування державної реєстрації договору дарування від 24.06.2004 року, скасування договору дарування від 21.07.2010 року, предметом якого є 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 (а. с. 2-6).

В обґрунтування свого позову посилався на те, що вказана квартира належала на праві спільної часткової власності позивачу та ОСОБА_3 по 1/2 частині кожному без виділу часток в натурі. 24.06.2004 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_6 договір дарування 1/2 частини спірної квартири. Позивач вважає, що такий договір дарування суперечить закону, оскільки ОСОБА_3 не мала права одноособово, без його згоди, розпоряджатися належною їй часткою квартири. Виходячи із вищевказаного, ОСОБА_2 вважає і договір дарування від 21.07.2010 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 також недійсним.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а. с. 125-128).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а. с. 131-135).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 15.06.2001 року за № 4-18067 та зареєстрованого у Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості в книзі № 412 пр., на сторінці 46 за № 2606, реєстраційний № 6219036, належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 (а. с. 10).

ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 15.06.2001 року за № 4-18067 та зареєстрованого у Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості в книзі № 412 пр., на сторінці 46 за № 2606, реєстраційний № 6219036, належить інша 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 (а. с. 10).

24 червня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрований за № 4-3103, відповідно до умов якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_6 прийняв в дарунок 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 (а. с. 8).

21 липня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований за № 1329, відповідно до умов якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дарунок 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 (а. с. 9).

30.03.2011 року ОСОБА_6 помер.

ОСОБА_2 ставить питання про визнання недійними договору дарування від 24 червня 2004 року та договору дарування від 21 липня 2010 року, з підстав передбачених ст. 358 ЦК України. Позивач, вимагаючи визнання дарування від 24 червня 2004 року та договору дарування від 21 липня 2010 року недійсними, на підставі ст. 358 ЦК України, посилався на те, що ОСОБА_3 здійснила відчуження своєї частки, а згодом і ОСОБА_6 здійснив відчуження своєї частки, шляхом укладання договору дарування частини квартири без його згоди.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі, правомірно виходив з безпідставності його вимог.

Відповідно до положень ст. ст. 717, 718 ЦК України, договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Відповідно положень ст. 316-319 ЦК України правом власності є право особи на майно, що включає в себе право володіння, користування та розпорядження, якими така особа користується на власний розсуд.

Стаття 358 ЦК України, визначає право володіння і користування спільною частковою власністю.

За правилами ст.361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Єдиний випадок, коли необхідна згода співвласника на відчуження частки у праві спільної часткової власності передбачений ст.362 ЦК України, а саме у разі продажу частки майна, що знаходиться у спільній частковій власності.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстав для визнання договорів дарування недійсними, за ст. 358 ЦК України, немає.

Необґрунтованим є довід апеляційної скарги про те, що відчуження спірної частки було можливо тільки після виділення її в натурі, оскільки саме таких висновків дійшов Верховний суд України, розглядаючи справу про визнання договору іпотеки недійсним. Вказане твердження свідчить про неправильне розуміння апелянтом норм матеріального права та висновків Верховного суду України.

Довід апеляційної скарги про те, що на момент укладання спірних угод була проведена самочинні добудова, що унеможливлює укладання будь-яких правочинів, є недоведений у судовому засіданні, оскільки допустимих доказів цьому матеріали справи не містять. Технічний паспорт квартири АДРЕСА_1, в якому наявна відмітка про самочинну прибудову, виготовлений КП ОМБТІ та РОН 21.07.2011 року, тобто відноситься до іншого періоду часу. Документи на газифікацію спірної квартири не можуть бути носієм інформації про наявність або відсутність самочинних прибудов.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 носять описовий характер та не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 липня 2015 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 липня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Цюра Т.В.

ОСОБА_7