Справа № 747/407/15-ц
Провадження № 2/747/123/15
РІШЕННЯ

іменем України

12.10.2015 року смт. Талалаївка

Талалаївський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Тіщенко Л.В.

за участю секретаря Зірки В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Талалаївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ Лізингова компанія «Автофінанс», про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача із зазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначає, що 25 березня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір № 009440 фінансового лізингу. Метою позивача було реальне бажання придбання трактора, для цього позивачу у відповідності до умов договору необхідно було сплатити визначений склад лізингових платежів, а саме комісійну винагороду лізингодавцю за організаційні заходи, повязані із підготовкою та укладенням цього договору, авансу ціни предмета лізингу та комісійної винагороди лізингодавцю за передачу предмета лізингу як платіж, що покриває витрати лізингодавця, повязані з організацією передачі предмета лізингу. В день укладення договору позивачем було сплачено на користь відповідача грошові кошти у розмірі 34 776 грн., даний платіж визначений відповідачем як невідомий позивачу авансовий платіж по договору та комісію по організації договору.

З укладеного договору вбачається, що він не містить в собі визначення щомісячного розміру лізингових платежів саме як часткової виплати вартості майна, що ї є лізином, не визначено, у кого саме лізингодавець придбає товар предмет Договору лізингу, не визначено конкретний порядок та місце отримання товару предмету договору, не визначено порядок страхування товару. Дані умови є обовязковими для такого виду договорів у відповідності до вимог Закону України «Про фінансовий лізинг». Крім того, у відповідності до вимог ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Укладений між сторонами договір лізингу не був посвідчений нотаріально. Тому на думку позивача укладений між ним та відповідачем договір від 25 березня 2014 року є нікчемним з моменту його вчинення.

Крім того, позивач вважає, що існують підстави вважати здійснення такої діяльності відповідачем недобросовісною по відношенню до громадян, як споживачів таких послуг, зокрема, передбачений договором лізинговий платіж повністю включив в себе винагороду відповідача, а не реальну виплату вартості товару, що явно свідчить про несправедливість навязаний відповідачем умов споживачу фізичній особі та свідчить про нечесну підприємницьку діяльність по відношенню до позивача, як споживача таких протиправних послуг, поскільки і сам договір і додаток до нього свідчить про нечесну підприємницьку діяльність яку проводить відповідач, метою якої є залучення сторонніх фінансових ресурсів для власних потреб та небажання продавати визначений видом діяльності товар і надавати фінансові послуги, а якщо вони і будуть надаватись, то лише на розсуд відповідача.

В момент укладення договору позивач фактично був в ведений відповідачем в оману відповідно настання тих наслідків, на які позивач очікував. Тому позивач ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 009440 від 25 березня 2014 року, укладений між позивачем та відповідачем та стягнути з відповідача на користь позивача 34 776 грн.

В судове засідання позивач та його представник не зявились, надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі і просять задовольнити.

Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» - в судове засідання не зявився, надали до суду клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача та надали письмове заперечення на позовну заяву.

Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не зявились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 25 березня 2014 року між сторонами було укладено договір № 009440 фінансового лізингу, предметом якого є міні - трактор Dongfeng DF 244 DN. За умовами даного договору (п.1.3) лізингодавець взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати у користування лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього згідно з умовами договору (п.1.5). Пунктом 1.7 укладеного договору передбачено, що предмет договору передається у користування лізингоодержувачу протягом строку на більше 120 днів з моменту сплати ним авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору 10 % від вартості лізингу та комісії за передачу предмета лізингу 3 % від вартості предмета лізингу. Також розділ 8 даного договору визначає лізингові платежі, встановлює їх склад та періодичність. Сторонами при укладенні договору також було погоджено і умови переходу права власності на предмет лізингу. Із усіма умовами договору позивач ОСОБА_1 був ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис на кожній сторінці договору. (а.с.4-10). Додатками № 1 та № 2 до даного договору було передбачено графік сплати першого та другого лізингового платежу, із яким лізингоодержувачу позивач ОСОБА_1 також був ознайомлений (а.с. 11-12). Додатком № 3 до договору сторонам погоджена ціна предмета лізингу, яка складає 57 960 грн. (а.с.13).

В обґрунтування заперечень відповідачем зазначено, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, та такими, що не підкріплені жодними доказами. Так, укладений між сторонами договір фінансового лізингу від 25.03.2015 року відповідає до положенням цивільного законодавства та законодавства, що регулює діяльність у сфері фінансового лізингу ст.3, ч.1 ст. 627, ч.1 ст. 638, ч.ч.1, 2 ст. 215 ЦК України та ч.2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг». Поскільки позивач особисто підписав даний договір, то між сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах, договір складений у відповідній письмовій формі. У ньому міститься детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу. Окрім цього, Додаток № 1 містить інформацію щодо сплати платежів в розмірі 50 %, комісії за організацію в розмірі 10%, комісії за передачу в розмірі 3%, а також графік сплати 50% авансового платежу протягом одного року. Також договором передбачено детальний опис розрахунку першого та другого лізингового платежу та міститься інформація щодо сплати лізингового платежу з відсотками та комісією за супроводження договору. З даною інформацією позивач ознайомився, про що свідчить його підпис. Тому відповідач вважає, що позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок сплати коштів за укладеним договором.

Щодо зазначення позивачем тієї обставини, що договір не містить конкретних визначень щодо предмета договору, відповідачем в запереченні зазначено, що між сторонами укладено договір фінансового непрямого лізингу, який зобовязував відповідача (лізингодавця) зобовязати придбати предмет лізингу в майбутньому, саме після виконання лізингоодержувачем певних зобовязань. На момент укладення договору позивач особисто обрав і сторони договору погодили, що предметом лізингу є міні трактор Dongfeng DF 244 DN, та відповідач (лізингодавець) зобовязаний набути його у свою власність, після виконання певних умов зареєструвати, застрахувати та передати предмет лізингу у користування позивачу. На момент укладення договору у лізингодавця був відсутній транспортний засіб, оскільки особливістю укладення саме цього правочину є набуття товару у власність у майбутньому. Також у відповідності до положень цивільного законодавства договори фінансового лізингу не потребують обовязкового нотаріального посвідчення і не відносяться до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Договір, додаток до нього підписані сторонами, містять детальний опис послуг, що надаються відповідачем і позивач при укладенні даного договору отримав доступну, достовірну та своєчасну інформацію по всіх умовах договору. Підписавши договір, примірник якого є у позивача на руках, він підтвердив свою обізнаність з умовами договору та висловив свою згоду з цими умовами, тобто, відповідачем не було введено позивача в оману ніякими способами. Крім того, свідчення позивача щодо нечесної практики відповідача також не підтверджені ніякими належними та допустимими доказами. Тому просять суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

З встановленого в судовому засіданні випливають наступні правовідносини.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень ч.1,2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч.3 ст.18 цього Закону.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Разом з тим, у ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Таким чином, спірні відносини регулюються як загальними так і спеціальними нормами, що носять більш конкретний характер.

Статтею 3 ЦК України закріплено одну із загальних засад цивільного законодавства - свободу договору. Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Нормою ст.203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, положення даної статті надають учасникам цивільного обороту право вільно, виходячи з власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати, а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд приходить до висновку, що договір, укладений між сторонами, відповідає вказаним вимогам законодавства Договір укладений в письмовій формі, особисто підписаний його сторонами, містить найменування товару предмету лізингу, розмір лізингових платежів та строк лізингу. Умови спірного договору фінансового лізингу містять 14 самостійних розділів, які містять різні за своїм змістом права та обовязки як лізингодавця так і лізингоодержувача. Крім того, кожен аркуш договору разом з додатками підписано сторонами, що підтверджує досягнення ними всіх викладених в договорі умов та доводить вільне волевиявлення учасників договору, що відповідає принципу свободи договору.

Тому суд приходить до висновку, що позивач укладав договір добровільно, мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання і порядок сплати коштів за укладеним договором. Таким чином, матеріалами справи не підтверджується той факт, що позивач був введений відповідачем в оману в момент укладення договору.

Тобто, в судовому засіданні під час розгляду справи судом встановлено, що зміст укладеного договору не суперечить ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг», сторони правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

Розглядаючи посиланні позивача щодо обовязковості нотаріального посвідчення договору, суд виходить з наступного.

Статтею 208 ЦК України передбачено, що правочин підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Тобто, кодексом не встановлено загальнообовязковості нотаріального посвідчення, воно необхідне лише тоді, коли це прямо встановлено законом або домовленістю сторін.

Ч.2 ст. 806 ЦК України передбачає, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 8 ЦК та законом. Загальні положення про найм (оренду), закріплені у ст.ст. 759-786 ЦК України, не містять вимог про обовязкове нотаріальне посвідчення договорів оренди чи лізингу.

Вимоги спеціального закону, який застосовується до даного договору, а саме ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» не містить вимог про обовязкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу.

Крім того, саме поняття нотаріального посвідчення передбачає, що нотаріус перед посвідчення договору перевіряє, чи є у сторони право власності на предмет договору, який посвідчується. У даному ж випадку право власності на предмет лізингу на момент укладення договору у лізингодавця відсутнє, це прямо передбачене договором та Законом України «Про фінансовий лізинг» і виходить із правової природи лізингу, яка передбачає, що лізингодавець придбаває річ у продавця для подальшої передачі її лізингоодержувачу. А право власності на річ зобовязується набути у продавця відповідно до умов та потім передати її у користування. Тобто, та обставина, що на момент укладення договору лізингу право власності на предмет лізингу у сторін договору відсутнє, що не дає можливості нотаріально посвідчити даний договір. Позивачем також не доведено та обставина, що на момент укладення договору він у відповідності до положень ч.4 ст. 209 ЦК України заявляв вимогу про нотаріальне посвідчення договору.

Ще однією обовязком умовою чинності правочину є спрямування його на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Розглядаючи укладений сторонами по справі договір з точки зору його правових наслідків, суд виходить з наступного.

Згідно п.1.5 Договору, предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього на лізингоодержувача згідно з умовами даного Договору.

Згідно ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлене законом. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у Законі України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст. 2 даного Закону відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Тобто, в судовому засіданні встановлено, що укладений між сторонами договір передбачає настання реальних наслідків, які погоджені сторонами при його укладенні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у судовому засіданні не здобуто доказів того, що укладений між сторонами договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, тобто не здобуто жодної із підстав для визнання договору недійсним, а тому суд приходить до висновку, що позивачем у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Положенням ст.ст. 27-30 ЦПК України передбачено, що засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Під час укладення договору волевиявлення сторін було вільним, його зміст не суперечить Цивільному кодексу та спеціальному Закону «Про фінансовий лізинг», сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, у судовому засіданні позивачем не надано доказів, які б свідчили про недійсність укладеного договору фінансового лізингу № 009440 від 25 березня 2014 року.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу позовних вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд не знаходить підстав для задоволення позову, поскільки із встановлених в судовому засіданні фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні належними і допустимими доказами не доведено, що укладенням даного договору порушено його майнові права, а тому предявлені позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 6, 203, 208, 215, 509, 627, 628, 638, 759-786, 806 ЦК України, ст.ст.10, 27-30, 60, 158, 197, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернігівської області через Талалаївський районний суд Чернігівської області протягом 10 днів з дня отримання сторонами копії рішення.

Суддя Л.В.Тіщенко