У х в а л а

іменем україни

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Дем'яносова М.В., Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Автомир», про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 01 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2009 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, обґрунтовуючи вимоги тим, що 24 квітня 2008 року між ТОВ «Автомир» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір про надання кредитної лінії, за умовами якого ТОВ «Автомир» отримало кредит у розмірі, що не перевищує ліміт фінансування, що складає 5 000 000 грн, або еквівалент цієї суми в доларах США, які позичальник зобов'язався повернути не пізніше 15 травня 2011 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 24 квітня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено два окремі договори поруки № SR 08-190/400 та № SR 08-189/400, згідно з якими останні зобов'язалися нести солідарну відповідальність з боржником за невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка станом на 10 серпня 2009 року становила 8 745 499 грн. 67 коп., яку ПАТ «ОТП Банк» просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 01 вересня 2014 року, позов задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 8 745 499 грн. 67 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з наявності підстав для дострокового стягнення на користь банку в солідарному порядку з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 24 квітня 2008 року між ТОВ «Автомир» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір про надання кредитної лінії, за умовами якого ТОВ «Автомир» отримало кредит в розмірі, що не перевищує ліміт фінансування, що складає 5 000 000 грн., або еквівалент цієї суми в доларах США, які позичальник зобов'язався повернути не пізніше 15 травня 2011 року. Сторони погодили, що проценти за кредитом в доларах США розраховуються банком від суми кредиту в доларах США на підставі процентної ставки в розмірі 11,2 % та процентної ставки в розмірі LIBOR+8,5%. (пп. 1.4.1.1.1, 1.4.1.1.1 договору).

Договором № 1 від 24 квітня 2008 року, укладеним між ТОВ «Автомир» та ПАТ «ОТП Банк», було внесено зміни до зазначеного договору, якими сторони погодили, що проценти за кредит в доларах США розраховуються банком від суми кредиту в доларах США на підставі процентної ставки в розмірі LIBOR+11,5%.

Згідно з п. 2 договору № 1 від 24 квітня 2008 року положення цього договору підлягають відображенню (шляхом внесення змін) в документах забезпечення не пізніше 20 (двадцяти) календарних днів з дати укладення цього договору. Всі витрати, що можуть виникнути у зв'язку з таким відображенням, сплачуються або компенсуються (у випадку необхідності) клієнтом.

Виконання умов договору про надання кредиту забезпечено договорами поруки, укладеними 24 квітня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2, з кожним окремо.

Пунктом 2.3 вказаних договорів поруки, передбачено, що у разі зміни розміру зобов'язання після укладення договір поруки, в тому числі збільшення, таке зобов'язання забезпечується в повному розмірі.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2

ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного договору.

Зміна договору - це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору.

Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Дійшовши висновку про наявність у банка права на збільшення процентної ставки та стягуючи солідарно з поручителів суму боргу, суди у порушення вимог ст. ст. 212, 303, 316 ЦПК України не перевірили виконання банком п. 2 договору № 1 від 24 квітня 2008 року про зміну договору про надання кредиту та не з'ясували, чи були внесені зміни до договору поруки в частині підвищення процентної ставки та чи було досягнуто згоди поручителів щодо збільшення обсягу відповідальності.

Крім того, статтями 553, 554 ЦК України визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником його обов'язку, а у випадках порушення такого обов'язку боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно зі ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов'язання. У разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 3 ст. 554 цього Кодексу особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Проте, вирішуючи справу та стягуючи кредитну заборгованість солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, не звернув уваги на те, що з поручителями були укладені окремі догвори поруки та вони у даному випадку не несуть солідарної відповідальності між собою.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 01 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

М.В. Дем'яносов

С.П. Штелик