Справа № 352/2023/14-ц
Провадження № 2/352/65/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Хоминець М.М.

з участю секретарів Пилипів М.В., Кожуховської О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача орган опіки та піклування Тисменицької РДА Івано-Франківської області, про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, -

в с т а н о в и в :

Позивач 10.09.2014 р. звернувся в суд з позовом до відповідачки про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком.

Ухвалою суду від 18.02.2015 р. до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача залучено орган опіки та піклування Тисменицької РДА.

Заявлений позов обґрунтовував тим, що з серпня 2003 р. до грудня 2012 р. він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, у якому народилося двоє дітей: син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21.12.2012р. шлюб розірвано, малолітні діти залишені проживати з матірю. До розлучення діти проживали разом з ним та відповідачкою в його житловому будинку в смт. Отинія Коломийського району Івано-Франківської області. Після розлучення відповідачка для того, щоб не дати йому бачитись з дітьми, виїхала з дітьми у невідомому напрямку. У подальшому було встановлено, що в період з грудня 2012 р. до травня 2013 р. відповідачка проживала разом з дітьми у своєї двоюрідної сестри в м. Долинська Кіровоградської області, з травня 2013 р. проживала у свого рідного брата в с. Пшеничники Тисменицького району Івано-Франківської області, потім знімала квартиру у м. Івано-Франківську. Оскільки відповідачка чинила йому перешкоди у спілкуванні та побаченні з дітьми, він змушений був звернутись з позовом до Тисменицького районного суду про усунення таких перешкод. Рішенням цього суду від 15.05.2014 р., яке набрало законної сили згідно ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.06.2014 р., його позов задоволено, зобовязано відповідачку не перешкоджати йому у спілкуванні з дітьми, йому визначено час спілкування з дітьми. Вказане судове рішення звернуто до примусового виконання, однак, відповідачка рішення суду не виконує та продовжує чинити йому перешкоди у спілкуванні з дітьми. З цього приводу він неодноразово звертався з відповідними заявами у ВДВС Тисменицького РУЮ. Крім того, відповідачка не виконує свого батьківського обовязку щодо забезпечення здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, передбаченого ч.3 ст.150 СК України, протягом осені 2013 р. весни 2014 р. діти ніде не навчались; йому невідомо, де діти перебували, чим займались, чому не відвідували школу. Відповідачка має намір вивезти дітей за кордон. Вважає, що наявні підстави відповідно до ч.4 ст.159 СК України для визначення місця проживання дітей з ним за адресою: вул. Спортивна, 8 в смт. Отинія Коломийського району, у добротному будинку, із сучасним ремонтом та обладнанням, де створені всі умови для проживання дітей. Просив визначити місце проживання дітей з ним.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали і просили його задовольнити. У судові засідання 02.07., 31.08. та 22.09.2015 р. позивач не зявився, про час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, не повідомив суду про причини неявки. З урахуванням встановлених обставин, достатності наявних в матеріалах справи доказів суд вирішив закінчити розгляд справи у відсутності сторони позивача.

Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що шлюб між нею та позивачем був розірваний, оскільки останній тероризував її та дітей, бив їх; після розірвання шлюбу вона змінила місце проживання, щоб діти жили у спокої, вона з дітьми проживали у її сестри в м. Долинська Кіровоградської області, звідки позивач без її згоди і дозволу 28.02.2013 р. забрав дітей і перевіз їх в смт. Отинія. Після цього вона і позивач домовились, що він віддає їй дітей, а вона припиняє справу щодо викрадення ним дітей; потім позивач надав їй дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон, а саме у ОСОБА_5, вона вийшла заміж за громадянина ОСОБА_5. Оскільки діти проживали з нею у ОСОБА_5, протягом осені 2013 р. весни 2014 р. вони не навчались на Україні, і позивачу про це добре відомо. Протягом 2014-2015 навчального року діти навчались в Івано-Франківській ЗОШ № 13, з вересня 2015 р. вона разом з дітьми проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 у своїх родичів, діти відвідують школу в цьому селі. Їй приходиться змінювати місце проживання та місце навчання дітей для того, щоб діти жили і навчались у спокої. Щодо твердження позивача про невиконання нею рішення суду від 15.05.2014 р., яким її зобовязано не перешкоджати йому у спілкуванні з дітьми, пояснила, що вона не чинить позивачу перешкод; надані позивачем копії довідок селищного голови смт. Отинія не можуть вважатись належними доказами, а дві постанови державного виконавця ВДВС Тисменицького РУЮ ОСОБА_6 про накладення на неї штрафу за невиконання рішення суду є формальними, факт невиконання рішення державний виконавець не перевіряв. Позивач вимагає у неї за дозвіл на виїзд дітей на постійне проживання в ОСОБА_5, де у них є житло, по 15000 євро за кожну дитину. Це свідчить про те, що діти йому непотрібні, що він лише хоче на них заробити гроші. Просила у позові відмовити.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Тисменицької РДА в судовому засіданні пояснила, що комісія з питань захисту прав дитини на засіданні 05.06.2015 р. розглянула питання про визначення місця проживання малолітніх дітей сторін та вирішила вважати за доцільне визначити місце проживання дітей з матірю.

Вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Встановлено, що у шлюбі сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21.12.2012р. шлюб між сторонами розірвано, малолітні діти залишені проживати з матірю (а.с.39-40).

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15.05.2014 р., яке набрало законної сили згідно ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.06.2014 р., відповідачку зобовязано не перешкоджати позивачу у спілкуванні з дітьми, йому визначено час спілкування з дітьми (а.с.8-12). Вказане судове рішення звернуто до примусового виконання, постановою від 01.08.2014 р. головного державного виконавця ВДВС Тисменицького районного управління юстиції ОСОБА_6 відкрито виконавче провадження з виконання рішення у частині зобовязання відповідачки не перешкоджати позивачу у спілкуванні з дітьми (а.с.20).

Суд вважає необґрунтованим твердження позивача про те, що відповідачка не виконує рішення суду і продовжує чинити йому перешкоди у спілкуванні з дітьми, з огляду на неналежність наданих ним доказів на підтвердження вказаної обставини.

Долучені позивачем копії довідок виконкому Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області (а.с.17-19) суд оцінює критично, оскільки позивач не надав суду оригінали вказаних довідок; копії довідок датовані червнем 2014 р., тобто до часу звернення позивачем рішення суду до примусового виконання; як випливає з постанови про відкриття виконавчого провадження від 01.08.2014 р. (а.с.20) виконавчий лист про зобовязання ОСОБА_7 не перешкоджати ОСОБА_1 у спілкуванні з дітьми виданий судом 31.07.2014 р., заява про примусове виконання подана позивачем 31.07.2014 р.

Наявні в матеріалах справи дві постанови головного державного виконавця ВДВС Тисменицького РУЮ ОСОБА_6 від 26.09.2014 р. (а.с.53) та від 17.10.2014 р. (а.с.63) про накладення на відповідачку штрафу за невиконання судового рішення суд вважає формальними у звязку з тим, що державний виконавець у порушення вимог ч.1 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» не перевіряв виконання рішення, а встановив невиконання у першому випадку лише на підставі заяви стягувача, а у другій постанові взагалі відсутнє посилання на підставу встановлення факту невиконання рішення.

З огляду на те, що позивач не довів у судовому засіданні факту ухилення відповідачки від виконання судового рішення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення місця проживання дітей з батьком у порядку ч.4 ст.159 СК України.

Що стосується посилання позивача на невиконання відповідачкою обовязку щодо забезпечення здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, суд зазначає наступне.

Зі шкільних характеристик на дітей сторін, які наявні в матеріалах справи (а.с.82-85, 132-133), з Долинської ЗОШ № 2 Кіровоградської області та Івано-Франківської ЗОШ № 13 встановлено, що як син, так і дочка сторін мають добрий загальний розвиток, добре навчаються, здібні, товариські, їх вихованням займається мама, яка є відповідальною матірю, приділяє вихованню дітей належну увагу, переймається їх шкільним життям, постійно цікавиться успіхами у навчанні, підтримує тісний звязок з класними керівниками своїх дітей.

Суд вважає, що встановлена у судовому засіданні обставина, що протягом осені 2013 р. весни 2014 р. діти сторін не навчались на Україні, оскільки тимчасово проживали з матірю у ОСОБА_5 за згодою позивача, який надав дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон, не свідчить про невиконання відповідачкою передбаченого ч.3 ст.150 СК України батьківського обовязку щодо забезпечення здобуття дітьми освіти.

Відповідно до положень ст.18 Конвеції ООН про права дитини проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч.3 ст.11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

При цьому суд керується принципами, закладеними у Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., зокрема, принципом 6, згідно якого дитина для повного і гармонійного розвитку своєї особистості потребує любові і розуміння; малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матірю, крім тих випадків, коли наявні виключні обставини; принципом 7 передбачено, що найкраще забезпечення інтересів дитини у реалізації її права на отримання освіти повинно бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання, перш за все для батьків.

Суд враховує рішення комісії з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА від 05.06.2015 р. (а.с.147-149), яка вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей сторін з матірю.

У відповідності з вимогами ст.171 СК України суд враховує думку малолітніх дітей сторін сина ОСОБА_3 та дочки ОСОБА_4, які пояснили у судовому засіданні, що хочуть жити з матірю.

При вирішенні даного спору суд бере до уваги ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обовязків, вважаючи більш відповідальною позицію відповідачки у забезпеченні найкращих інтересів своїх дітей, вік дітей, особисту прихильність дітей до кожного з батьків.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені судом обставини, відсутність виключних обставин, за яких малолітні діти сторін можуть бути розлучені з матірю, виходячи з інтересів дітей, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявленого позову.

На підставі наведеного, відповідно до ст.18 Конвеції ООН про права дитини від 20.11.1989 р, ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., ст.ст. 160, 161, 171 СК України, ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача орган опіки та піклування Тисменицької РДА Івано-Франківської області, про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду до апеляційного суду Івано-Франківської області подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Тисменицький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча М.М.Хоминець