Справа № 466/1099/14 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/5600/15 Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області

в складі: головуючого Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.,

з участю: ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюпозивача ОСОБА_8 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ПП «Нива - В.Ш.», ОСОБА_4, Головного управління юстиції у Львівській області, фізичної особи підприємця ОСОБА_7, третя особа ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» про визнання недійсними прилюдних торгів, скасування протоколу проведення прилюдних торгів, акту про реалізацію предмету іпотеки, застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним договору, визнання протиправними дій оцінювача,-

в с т а н о в и л а :

17 лютого 2014 року ОСОБА_8 звернулася в суд з позовом до відповідачів: Приватного підприємства «Нива-ВШ», ОСОБА_4, Головного управління юстиції у Львівській області, треті особи: ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», ОСОБА_9, про:

визнання недійсними прилюдних торгів (правочину) купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що відбулись 10 лютого 2014 року між ПП «Нива-В.Ш.» та ОСОБА_4, які оформлені протоколом прилюдних торгів № 1414012-3 від 10.02.2014 року;

визнання недійсним та скасування протоколу проведення прилюдних торгів № 1414012-3 від 10.02.2014 року з реалізації арештованого нерухомого майна , квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_9, затвердженого виконуючим обов'язки директора філії № 14 ПП «Нива - В.Ш.» Мельником Р.В. та підписаного переможцем ОСОБА_4;

застосування наслідків недійсності правочину. Витребування у ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 та повернення її у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_9;

стягнення з рахунку філії № 14 ПП «Нива - ВШ» № 320 в АКБ «УкрСиббанк», МФО 351005, коштів в сумі 31253,90 грн на користь ОСОБА_4;

стягнення з рахунку Головного управління юстиції у Львівській області № 8795 в ГДКУ у Л/о, МФО 825014, коштів в сумі 595846,10 грн на користь ОСОБА_4 згідно протоколу прилюдних торгів № 1414012-3 від 10.02.2014 року філії № 14 ПП «Нива-ВШ» і повернення їй в повному обсязі;

визнання недійсним та скасування звіту про оцінку майна ФОП ОСОБА_7 від 14 листопада 2013 року нежитлових приміщень № 22-25 площею 110,1 кв. м та трикімнатної квартири загальною площею 114,5 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_2, та АДРЕСА_1 станом на 14.11.2013 року

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 21 червня 2013 року відділом ПВР УДВС ГУЮ у Львівській області відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-5328/11, виданого 16 серпня 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва, про солідарне стягнення з ОСОБА_8, ОСОБА_9 боргу в сумі 3064761, 93 на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії». Цього ж дня державним виконавцем винесені постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Згадані постанови боржникам не направлялись та не отримувались.

08 жовтня 2013 року державним виконавцем без повідомлення та участі сторін виконавчого провадження, за відсутності безпосереднього особистого внутрішнього огляду стану квартири , за участі невідомих (підставних) осіб був складений акт опису і арешту майна, а квартира та нежитлові приміщення, що належать позивачам передані на зберігання іншій невідомій особі. Копія акту сторонам та учасникам виконавчого провадження не направлялась та відповідно ними не отримувалась. 08 жовтня 2013 року постановою державного виконавця був призначений експерт-суб»єкт оціночної діяльності, ФОП ОСОБА_7 для надання письмового висновку (звіту) про оцінку арештованого майна позивачів для визначення їх вартості для примусової реалізації на прилюдних торгах. Копія акту сторонам та учасникам виконавчого провадження не направлялась та відповідно ними не отримувалась.

25 листопада 2013 року ФОП ОСОБА_7 виконав та подав відповідачу звіт про оцінку майна, що належить позивачам. Зазначений звіт сторонам та учасникам виконавчого провадження не направлявся та відповідно ними не отримувався.

12 лютого 2014 року позивачка ОСОБА_8 випадково дізналась , що ПП «Нива-В.Ш.» без повідомлення сторін та учасників виконавчого провадження провело 10 лютого 2014 року прилюдні торги з реалізації майна позивачів про що складено протокол, який сторонам та учасникам виконавчого провадження не направлявся та відповідно ними і не отримувався. Переможцем торгів (покупцем) відповідно до протоколу стала ОСОБА_4. Посилаючись на те, що було порушено порядок реалізації арештованого майна передбачений ЗУ «Про виконавче провадження», Інструкцією про проведення виконавчих дій, Інструкцією з організації примусового виконання рішень та Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 з подальшими змінами та доповненнями, стверджувала, що відтак всі ці та безліч інших порушень призвели до порушення майнових прав позивача , а тому в силу ст. ст. 203, 214, 215, 216 ЦК України є підставами для визнання прилюдних торгів недійсними (правочину купівлі-продажу) недійсними, оскільки відповідно до ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

01 жовтня 2014 року в судовому засіданні ( т. 2 а.с. 46) представником позивача ОСОБА_8-ОСОБА_2 було подано суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій позивачами було зазначено вже двох осіб: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (який до цього приймав участь у справаі в якості третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору) - представником якого (ОСОБА_9) ОСОБА_2 не був. Ця уточнена позовна заява ухвалою судового засідання була долучена до матеріалів справи та вручена учасникам.

12 січня 2015 року ОСОБА_2 (представником ОСОБА_8) та ОСОБА_3 (представником ОСОБА_9) було подано заяву про уточнення позовних вимог (т.2 а.с. 163-169), у якій просили:

визнати недійсними прилюдні торги (правочин) купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що відбулись 10 лютого 2014 року між ПП «Нива-В.Ш.» та ОСОБА_4, які оформлені протоколом прилюдних торгів № 1414012-3 від 10.02.2014 року;

скасувати протокол проведення прилюдних торгів № 1414012-3 від 10.02.2014 року з реалізації арештованого нерухомого майна , квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_9, затверджений виконуючим обов'язки директора філії № 14 ПП «Нива - В.Ш.» Мельником Р.В. та підписаний переможцем ОСОБА_4;

скасувати акт про реалізацію предмету іпотеки від 17 лютого 2014 року, квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_9 підписаний головним державним виконавцем відділу ПВР управління ДВС ГУЮ у Львівській області Германчуком Р.В. та затверджений виконуючим обов'язки начальника відділу ПВР Управління ДВС ГУЮ у Л/о Стасишин А.Р;

застосувати наслідки недійсності правочину;

визнати недійсним договір № 0467 укладений між Головним управлінням юстиції у Львівській області та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_7 «Про проведення незалежної оцінки майна від 21 листопада 2013 року»;

визнати протиправними дії оцінювача фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 по проведенню, складанню та оформленню звіту про оцінку майна від 20 листопада 2013 року нежитлових приміщень № 22-25 загальною площею 110,1 кв. м. та трикімнатної квартири загальною площею 114,5 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 станом на 14 листопада 2013 року, які належать на праві власності ОСОБА_9;

визнати оцінку фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 оформлену ним у вигляді звіту про оцінку майна від 20 листопада 2013 року нежитлових приміщень № 22-25 загальною площею 110,1 кв. м. та трикімнатної квартири загальною площею 114,5 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 станом на 14 листопада 2013 року, які належать на праві власності ОСОБА_9 - необ'єктивною та непрофесійною.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 червня 2015 року в задоволені позову відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржено позивачем ОСОБА_8. Вважає, що судом взагалі не застосовано законодавство та норми матеріального права, що підлягали до застосування , що регулюють дані правовідносини, суд не дав оцінку належним та допустимим письмовим доказам, що перебувають в матеріалах справи, не встановив обставини, що мають істотне значення для справи, а відтак просить рішення скасувати та ухвалити нове по суті всіх позовних вимог, яким позов задоволити повністю. Вказує, що висновки суду, викладені в оскарженому рішенні повністю не відповідають висновкам зробленим Верховним судом України у справах № 6-184цс14 від 26 листопада 2014 року, № 6-143цс14 від 17 грудня 2014 року, № 6-199 цс14 від 28 січня 2015 року. Крім того, судом грубо порушені норми процесуального права, двічі безпідставно відмовлено позивачам у задоволенні клопотань про роз'єднання позовних вимог про визнання торгів недійсними з вимогами про оскарження висновку оцінювача, що призвело до неправильного вирішення справи. Щодо визнання недійсним договору № 0467 від 21 листопада 2013 року, то позивач ОСОБА_8 зазначає, що до моменту укладення та набрання чинності даного договору, оцінювач з 14 листопада 2013 року по 20 листопада 2013 року порушив пункти 3.2, 3.3, 5.2 та6.1 договору, визнав в судовому засіданні 22 серпня 2014 року, що не будучи в квартирі та в нежитлових приміщеннях, оцінив такі за їх ліквідаційною вартістю, яка на 25-30 % нижче їх ринкової вартості, оскільки ГУЮ у Л/о йому не був забезпечений доступ до майна, яке підлягало оцінці а відтак оцінювач порушив вимоги ст. 58 ЗУ «Про виконавче провадження», якою прямо передбачено визначення ринкової вартості, а також порушив пункти 11, 12, 16, 50, 51, 56-60 Постанови КМУ № 1440 від 10.09.2003 року «Про затвердження національного стандарту № 1». Крім того, в одному звіті оцінювач об'єднав два об'єкта нерухомого майна квартиру та нежитлові приміщення, не ідентифікував об'єкт оцінки що є порушенням п. 13-17, 38, 48, 53, 55, 56 Постанови КМУ № 1440 від 10 вересня 2003 року « Про затвердження національного стандарту № 1». Також оцінювач порушив вимоги п. 4.3.5 «Інструкції з організації примусового виконання рішень» та не зазначив у звіті відомості, які необхідні для публікації оголошення про реалізацію такого майна, які визначені в пунктах 3.6, 3.9, 3.10 «Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна», а саме правовий режим квартири (приміщень), матеріали стін квартири, будинку, приміщення, процент зносу, обмеження їх використання. Вказує, що вартість послуг оцінювача 4800 грн. не є співмірною з виконаними ним роботами, є завищеною втричі. Стверджує, що державний виконавець не повідомив солідарного боржника ОСОБА_8 про проведену оцінку, що визначено ч. 3 ст. 58 ЗУ «Про виконавче провадження», чим позбавив її можливості оскаржити оцінку та звіт у встановленому законом порядку завчасно. Покликається на те, що оцінювач складав звіт за відсутності правовстановлюючих документів на квартиру, приміщення, та не проведений їх аналіз, в звіті відсутня мета проведення оцінки, не зазначений перелік обмежень щодо застосування результатів оцінки, відсутній опис та аналіз зібраних і використаних вихідних даних, не проведена ідентифікація об'єкта, відсутні висновки щодо аналізу існуючого використання та найбільш ефективного використання об'єкта оцінки, відсутня письмова заява оцінювача про якість використаних даних та іншої інформації, відсутній особистий огляд об'єкта оцінки, а у разі неможливості цього відповідні пояснення та обгрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки, відсутній висновок про ринкову вартість майна, відсутні додатки з копіями всіх вихідних даних. Виходячи з вищенаведеного та враховуючи, що оцінювачем проведена необ'єктивна , непрофесійна оцінка, не зазначені вихідні дані та не проведена ідентифікація об'єкта оцінки та пов'язаних з ним прав, не визначена ринкова вартість об'єкта оцінки, а вартість квартири та нежитлового приміщення оцінена спеціалістом ОСОБА_7 вдвічі занижена від реальної ринкової вартості, позивачка просить апеляційну скаргу задоволити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції позивачем ОСОБА_8, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_8, з наступних мотивів.

У справі, яка переглядається за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_8, судом першої інстанції було встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.12 р. ,яке набрало законної сили , було задоволено позов АТ «Сбербанк Росії» та стягнуто солідарно з ОСОБА_9, ОСОБА_8 заборгованість та судові витрати на загальну суму 3064761 грн 93 коп. Виконавчий лист було видано судом 12.08.2012 р. , а 21.06.13 р. державним виконавцем відділу ПВР управління державної виконавчої служби ГУЮ у Львівській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. У відповідності до вимог ст. 57 Закону було винесено також постанову про арешт майна боржника. Про те, що боржнику було відомо про звернення рішення до примусового виконання вбачається з власноручної заяви ОСОБА_9 на адресу начальника підрозділу ПВР ВДВС ГУЮ у Львівській області від 02.07.13 р про отримання копій документів з матеріалів виконавчого провадження. ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , як сторони виконавчого провадження мали можливість знайомитись з матеріалами виконавчого провадження.

Посилаючись на те, що:

як боржника , так і стягувача було повідомлено про оцінку квартири та нежитлових приміщень; положення ст. 58 ЗУ «Про виконавче провадження», пункт 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.14 р, суд першої інстанції зазначив , що дії державного виконавця, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними чи недійсним договору, що підписано між ФОП оцінювачем та ДВС ГУЮ у Львівській області.

Суд першої інстанції також дійшов висновку, що до правовідносин по організації та проведенні торгів у цій справі підлягали застосуванню норми ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження», Тимчасове положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна.

Суд першої інстанції визнав безпідставними твердження представників позивачів про недійсність договору про надання послуг з організації і проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 17.01. 14 р.

Зазначивши, що:

позивачі не скористались правом оскаржити результати оцінки у передбачений законом строк, відтак звіт про оцінку майна набуває чинності і є підставою для реалізації майна з прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною у звіті;

спеціалізована організація виконала вимоги пунктів 3.5, 3.11 Тимчасового положення,, суд першої інстанції дійшов висновку , що покликання позивачів на неналежне повідомлення їх про проведення торгів є обраною ними формою захисту своїх інтересів, а не реальним наміром прийняття участі у прилюдних торгах, оскільки в зв»язку з відсутністю коштів з 2013 року жодних зобов»язань по кредитному договору позивачі не виконують.

Посилаючись на положення п.2.6, 2.7 Тимчасового положення та ч. 5 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції не взяв до уваги твердження позивачів та їх представників про те, що сума отримана від реалізації спірного нерухомого майна не відповідає його ринковій вартості.

Безпідставними на думку суду першої інстанції були покликання позивачів та їх представників на порушення при проведенні торгів вимог п. 4.2 Тимчасового положення.

Враховуючи наведене , суд першої інстанції прийшов до висновку, що порушення вимог Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна при проведенні прилюдних торгів від 10.02.14 р допущено не було. Наведені в позові мотиви визнання торгів недійсними не могли вплинути на результати торгів, що відбулися 10.02.14 р., крім того порушень прав і законних інтересів позивачів , які оспорюють результати прилюдних торгів допущено не було, оскільки отримані від продажу квартири АДРЕСА_1 кошти , у розмірі, що відповідає фактичній вартості майна, зараховані на погашення заборгованості позивачами перед ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії». Результати торгів були правомірно оформлені у виді протоколу за № 14140-12-3. Враховуючи наведене суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстав для задоволення позову немає.

При апеляційному перегляді оскарженого рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_8, апеляційний суд врахував наступне.

Апеляційну скаргу на рішення подано позивачем ОСОБА_8 в своїх інтересах. Докази, які б давали підстави для висновку про те, що ОСОБА_16 доручав ОСОБА_8 представляти його інтереси у цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, у матеріалах справи відсутні.

Заяви про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_8 , в порядку, встановленому ст. 299 ЦПК України, ні ОСОБА_9, ні його представник ОСОБА_3 не подавали.

У зв»язку з цим в апеляційному порядку переглядається законність і обґрунтованість оскарженого рішення лише щодо позивача ОСОБА_8.

Згідно матеріалів даної справи, позивачі стверджували про порушення їхніх майнових прав внаслідок недодержання відповідачами: ПП «Нива - В.Ш» та Головним управлінням юстиції у Львівській області положень Закону № 606-ХІУ від 21 квітня 19999 року та Тимчасового положення, а також проведенням оцінювачем ОСОБА_7 оцінки нерухомого майна, яке було об»єктом прилюдних торгів за заниженою ціною.

Водночас, як зазначено в постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року № 6-116 цс/12 , яка у відповідності до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів, аналіз положень Закону № 606-ХІУ від 21 квітня 1999 року й Інструкції № 74/5 про проведення виконавчих дій № 74/5 від 15 грудня 1999 року свідчить про те, що вони встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів , а лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна (ст. 62 Закону № 606-ХІУ від 21 квітня 1999 року та пп. 5.11, 5.12 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року. Відповідно до положень указаних правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір ( п. 5.11 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Правила ж проведення прилюдних торгів визначені Тимчасовим положенням. Таким чином, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах , яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця- учасника прилюдних торгів,та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином.

У відповідності до роз»яснень, наведених у пункті 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07. 02.2014 року № 6 « Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» , усправах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону про виконавче провадження. При цьому судам необхідно враховувати, що визначення вартості майна боржника проводиться самим державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості, крім випадків, коли застосовуються оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден. При складності визначення вартості майна (окремих предметів) чи наявності у боржника або стягувача заперечень проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, до участі у виконавчому провадженні і проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден залучається суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

При цьому суди мають враховувати, що суб'єкт оціночної діяльності є учасником виконавчого провадження, а не посадовою особою державної виконавчої служби і його звіт про оцінку майна є результатом практичної діяльності фахівця-оцінювача, а не актом державного органу. Тому вимоги заявника в частині оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування, підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Такі вимоги сторони виконавчого провадження розглядаються не у позовному проваджені, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб'єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб'єктом оціночної діяльності.

Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Так, у позовній заяві від 17.02.2015 року позивач ОСОБА_8 зазначала, що 21 червня 2013 року відділом ПВР УДВС ГУЮ у Л/о відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-5328/11 виданого 16 серпня 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_8, ОСОБА_9 боргу в сумі 3064761, 93 на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії». Цього ж дня державним виконавцем винесені постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Згадані постанови боржникам не направлялись та не отримувались.

Зважаючи на те, що до позовної заяви від 17 лютого 2014 року позивачем ОСОБА_8 було долучено:

копію постанови про арешт майна боржника ОСОБА_9 та оголошення заборони на його відчуження від 21.06.2013 року у виконавчому провадженні ВП № 38570115 з виконання виконавчого листа № 2 -5328/11 , виданого 16.08.2012 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_9, ОСОБА_8 солідарно на користь ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії»» заборгованості за кредитним договором в розмірі 3063061,92 грн, судового збору у розмірі 1700 грн та витрат на ІТЗ розгляду справи у розмірі 120,00 грн, а всього стягнуто 3064761,93 грн ( т. 1 а.с. 7);

копію акту опису і арешту майна від 03.10.2013 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-5328/12 , виданого 16.08.2012 року ( т. 1 а.с. 9), в якому зазначено про те, що описано і накладено арешт на таке майно:

нежитлові приміщення № 22-25 заг. площею 110,1 м.кв за адресою: АДРЕСА_2, а також на трьохкімнатну квартиру заг. пл. 114,5 м. кв., житловою пл.. 62,6 м.кв, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,

отже, станом на 17.02.2014 року позивачеві ОСОБА_8 було відомо про те, що на майно, яке вона вважала об»єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_9, зокрема на квартиру АДРЕСА_1, було накладено арешт.

Згідно витягу № 18661827 від 25.04.2008 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, який також було долучено позивачем ОСОБА_8 до позовної заяви від 17.02.2014 року ( т.1 а.с. 15) квартира АДРЕСА_1 ( 1/1 частка) належить на праві приватної власності ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу р. № 791 /23.04.2008/.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно першого абзацу ч. 1 та ч. ч. ч. 2,3, 4 ст. 60 ЦК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами , які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, коли у цій цивільній справі , яка переглядається в апеляційному порядку, позивач ОСОБА_8 стверджувала, що 1/1 частка квартири АДРЕСА_1, на яку було накладено арешт постановою державного виконавця від 21.06.2013 року як на майно ОСОБА_9 (боржника у виконавчому провадженні ВП № 38570115 від 21.06.2013 року т. 1 а.с. 7), і яка була описана державним виконавцем 03.10.2013 року ( т.1 а.с. 9), не є об»єктом права особистої приватної власності ОСОБА_9, а є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, то у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України позивач ОСОБА_8 зобов»язана була подати суду належні докази на підтвердження її тверджень про те, що вона є власником або співвласником (в певній частці) вищезазначеної квартири, котра в подальшому була відчужена на прилюдних торгах, що проводилися 10.02.2014 року у виконавчому провадженні ВП № 38570115 боржником у якому був ОСОБА_9, а не - ОСОБА_8.

У відповідності до правової позиції Верховного суду України, висловленої у справі № 6-79цс13 від 02 жовтня 2013 року, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу , але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто , застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні кошти або спільна праця подружжя.

Як зазначалося вище в мотивах цієї ухвали, при посиланнях на четвертий абзац пункту 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07. 02.2014 року № 6 « Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» /Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору/ , будучи освідомленою про накладення державним виконавцем 21.06.2013 року арешту на майно боржника - ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 7) , і складання 03.10.2015 року державним виконавцем акту опису майна (т. 1 а.с. 9) боржника ОСОБА_9 на яке накладено арешт, зокрема квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_8 вправі була пред»явити позов до ОСОБА_9 ( боржника) та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» (стягувача - особи в інтересах якої накладено арешт) про визнання за ОСОБА_8 права власності на квартиру (чи її частину) АДРЕСА_1.

Згідно письмових доказів, наявних у справі, зокрема постанови від 24.12.2013 року у виконавчому провадженні ВПР № 38371114 (т. 1 а. с. 99) про повернення стягувачу ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» виконавчого листа № 2-5328/11 (пр. № 2/2610/880/2012), виданого 16 серпня 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва щодо боржника ОСОБА_8 ( т. 1 а.с. 97) про стягнення з ОСОБА_8, ОСОБА_9 солідарно на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» заборгованості за кредитним договором в розмірі 3063061,92 грн, судового збору у розмірі 1700 грн та витрат на ІТЗ розгляду справи у розмірі 120,00 грн, а всього стягнуто 3064761,93 грн, зазначено, що згідно повідомлення реєстраційної служби ЛМУЮ у Львівській області за боржником ОСОБА_8 - нерухоме майно не зареєстровано.

Однак, ОСОБА_8 не було надано у цій справі , яка переглядається в апеляційному порядку, будь-якого правовстановлюючого документу /свідоцтва про право власності, договору чи рішення суду, яке набрало б законної сили про виключення з акту опису (зняття арешту) та визнання за ОСОБА_8 права власності на квартиру АДРЕСА_1 / чи її частину/, згідно з якими ОСОБА_8 в період після 23.04.2008 року /дата укладення ОСОБА_9 договору купівлі -продажу вищезазначеної квартири і до 17 червня 2015 року /дата ухвалення оскаржуваного рішення/ стала б власником чи співвласником цієї квартири.

Про те, що 3-х кімнатна квартира площею 114 м. кв. по АДРЕСА_1 належить на основі права власності її чоловікові ОСОБА_9, ОСОБА_8 зазначала в заяві від 28.02.2014 року на ім»я Приватного підприємства «Нива-ВШ» ОСОБА_8 у якій просила: надати їй для ознайомлення матеріали справи щодо прилюдних торгів 3-х кімнатної квартири площею 114 м. кв. по АДРЕСА_1 , що належить на основі права власності її чоловікові ОСОБА_9 ( т. 1 а.с. 76).

За обставин не надання позивачем ОСОБА_8 суду першої інстанції правовстановлюючих документів, які б підтверджували , що ОСОБА_8 є власником або співвласником спірної квартири, колегія суддів вважає, що підстав для висновку про те, що її майнові права були порушені внаслідок продажу спірної квартири на прилюдних торгах за заниженою ціною, у справі не було.

Крім цього, продаж об»єкту прилюдних торгів за заниженою ціною не може бути підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_8 і визнання прилюдних торгів недійсними, оскільки обставини оцінки об»єкта прилюдних торгів передували проведенню прилюдних торгів та Тимчасовим положенням не встановлено вимог щодо продажу об»єкта прилюдних торгів за ринковою вартістю чи заниженою вартістю, що у випадку заниження ціни слугувало б підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_8 Михайліввни, яка не була стороною виконавчого провадження, і для якої дії державного виконавця та оцінювача, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мали самостійний спосіб оскарження у позовному провадженні за умов доведеності наявності у позивача ОСОБА_8 права власності на об»єкт оцінювання.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо не повідомлення державним виконавцемсолідарного боржника ОСОБА_8 про проведену оцінку, що визначено ч. 3 ст. 58 ЗУ «Про виконавче провадження», чим позбавив її можливості оскаржити оцінку та звіт у встановленому законом порядку завчасно, з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 3 ст. 58 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки, вони мають право подати державному виконавцю заперечення в десятиденний строк з дня надходження повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим державним виконавцем.

Згідно матеріалів цієї справи державною виконавчою службою здійснювалося примусове виконання виконавчого листа № 2-5328/11 виданого 16 серпня 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_8, ОСОБА_9 боргу в сумі 3064761, 93 на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» щодо боржника - ОСОБА_9 у виконавчому провадженні ВП № 38570115 , відкритому 231 червня 2013 року, стороною у якому ( виконавчому провадженні) ОСОБА_8 не була. Відтак, вимоги ч. 3 ст. 58 Закону України « Про виконавче провадження» на неї не поширювалися.

У відповідності до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07. 02.2014 року № 6 « Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», розглядаючи скарги на дії державного виконавця, пов'язані з реалізацією арештованого майна, суд повинен перевірити їх відповідність як положенням статті 62 Закону про виконавче провадження, так і прийнятим відповідно до цього Закону нормативно-правовим актам, зокрема, Порядку накладення арешту на цінні папери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 1999 року № 1744; Положенню про порядок і умови зберігання цінних паперів, на які накладено арешт, затвердженому постановою Правління Національного банку України від 04 жовтня 1999 року № 489 (з наступними змінами), зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 29 жовтня 1999 року за № 740/4033; Порядку реалізації на фондовій біржі цінних паперів, на які звернено стягнення, затвердженому рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 25 грудня 2012 року № 1853, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 22 січня 2013 року № за 159/22691; Тимчасовому положенню про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 (з наступними змінами), зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 02 листопада 1999 року за № 745/4038; Порядку реалізації арештованого майна, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 15 липня 1999 року № 42/5 (з наступними змінами), зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 19 липня 1999 року за № 480/3773. Оскільки дії державного виконавця, пов'язані з реалізацією арештованого майна, є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження), то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред'явлення цими особами позову, у зв'язку з чим у цій частині скаргу на дії державного виконавця суд ухвалою залишає без розгляду і роз'яснює заявникові можливість вирішення спору в позовному провадженні.

Зважаючи на те, що позивачем ОСОБА_8, яка не була стороною виконавчого провадження ВП № № 38570115, боржником у якому був ОСОБА_9 , з виконання виконавчого листа № 2 -5328/11 , виданого 16.08.2012 року Шевченківським районним судом м. Києва, і у відповідності до четвертого абзацу пункту 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07. 02.2014 року № 6 « Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», ОСОБА_8 не надала суду першої інстанції доказів наявності у неї рішення суду , яке набрало б законної сили, і яким було б встановлено, що на арештоване майно - квартиру АДРЕСА_1 знято арешт та визнано право власності на цю квартиру (чи її частину) за ОСОБА_8 , то у зв»язку з цим не було підстав для задоволення позовних вимог про:

визнання недійсним договору № 0467 укладеного між Головним управлінням юстиції у Львівській області та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_7 «Про проведення незалежної оцінки майна від 21 листопада 2013 року»;

визнання протиправними дії оцінювача фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 по проведенню, складанню та оформленню звіту про оцінку майна від 20 листопада 2013 року нежитлових приміщень № 22-25 загальною площею 110,1 кв. м. та трикімнатної квартири загальною площею 114,5 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 станом на 14 листопада 2013 року, які належать на праві власності ОСОБА_9;

визнання оцінки фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 оформлену ним у вигляді звіту про оцінку майна від 20 листопада 2013 року нежитлових приміщень № 22-25 загальною площею 110,1 кв. м. та трикімнатної квартири загальною площею 114,5 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 станом на 14 листопада 2013 року, які належать на праві власності ОСОБА_9 - необ'єктивною та непрофесійною.

Зважаючи на те, що ОСОБА_8 не була стороною виконавчого провадженні ВП № № 38570115, у якому 10 лютого 2014 року проводилися оспорювані прилюдні торги, то відповідно вимоги Тимчасового положення щодо ОСОБА_8 не підлягали застосуванню , за таких обставин не було підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними прилюдних торгів, скасування протоколу проведення прилюдних торгів, скасування акту про реалізацію спірної квартири та для застосування наслідків недійсності правочину.

Так як, позивач ОСОБА_8 не була стороною виконавчого провадження ВП № ВП № 38570115, то доводи апеляційної скарги про грубе порушення норм процесуального права, яке апелянт вбачала в тому, що судом першої інстанції двічі безпідставно відмовлено позивачам у задоволенні клопотань про роз'єднання позовних вимог про визнання торгів недійсними з вимогами про оскарження висновку оцінювача, що призвело до неправильного вирішення справи, не підлягають врахуванню, оскільки зважаючи на вище наведені мотиви, підстав для роз»єднання позовних вимог, пред»явлених позивачем ОСОБА_8 не було.

Хоча в оскарженому рішенні наведені дещо інші мотиви для відмови у задоволенні зокрема позову ОСОБА_8, однак зважаючи на те, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення зазначено про відмову у задоволенні позову за безпідставністю, та з огляду на те, що згідно положень ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань, колегія суддів вважає , що оскаржуване рішення , ухвалене за позовними вимогами ОСОБА_8, є правильним і справедливим.

Таким чином, оскаржуване рішення за позовними вимогами ОСОБА_8 ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому її апеляційну скаргу належить відхилити, оскаржуване рішення - залишити без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 314, ч. ч. 1, 2 ст. 315, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді Приколота Т.І.

Федоришин А.В.