Номер провадження: 22-ц/785/6469/15
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В. Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Оверіної О.В., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 03 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ТОВ „ВИМ-СЕРВИС", третя особа ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди у зв"язку зі смертю чоловіка внаслідок нещасного випадку, -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2014 року позивачка, яка також діє в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась до Приморського районного суду м.Одеси з позовом, який уточнила 05.05.2015 року (а.с.58-59) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИМ-СЕРВИС», про відшкодування моральної шкоди, у зв'язку зі смертю чоловіка в наслідок нещасного випадку на підставі ст..23, п.2 ст.1167,1168 ЦК України у сумі по 100 000 грн. на особу.

Згодом в процесі розгляду справи судом було залучено в якості третьої особи - ОСОБА_4.

В обґрунтування позову зазначила, що її чоловік та батько дитини ОСОБА_6 працюючи в ТОВ «ВИМ-СЕРВИС» в ОФ на посаді водія отримав виробничу травму у наслідок якої загинув, що підтверджується Актом Н-5 проведення спеціального розслідування нещасного випадку та Актом Н-1 про нещасний випадок на виробництві від 15.10.2012 року. У зв'язку з його смертю позивачі зазнали значних моральних страждань, у них змінилися життєві стосунки, порушився звичайний образ життя, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя та життя дитини.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 03 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м.Одеси від 03 червня 2015 року скасувати, та ухвалити нове, яким повністю задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

- ОСОБА_6 працюючи в в ТОВ «ВИМ-СЕРВИС» в ОФ на посаді водія та виконуючи в м.Білгород-Дністровський доставку продукції по магазинам згідно маршрутного листа 14 вересня 2012 року біля 14 год.45 хв. об'їхавши 29 торгівельних магазинів проїхав по вул. Ізмаїльській і зупинився за 10 м. перед пішохідним переходом та вийшов з автомашини, щоб перейти на протилежний бік вулиці, та на пішохідному переході був збитий автомобілем ВАЗ-210994 д.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4, і від отриманих травм помер у реанімаційному відділені лікарні.

-Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 53 роки (а.с.17).

-Позивачка ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.22), від якого у них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

-Згідно пояснень сторін та копії трудової книжки ОСОБА_6 на момент смерті працював водієм в Одеській філії ТОВ «ВИМ-СЕРВИС» з 21.05.2012 році.

-Згідно вироку Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.12.2012 року (справа №1505/9352/2012) ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2., був засуджений за скоєння злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки з іспитовим строком в 2 роки, а саме за наїзд на пішохода -потерпілого ОСОБА_6 який від отриманих трав помер. Також вироком цивільний позов ОСОБА_2 частково задоволений на суму 100 000 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

За фактом загибелі ОСОБА_6 було складено 15.10.2012 року Акт проведення спеціального розслідування нещасного випадку від 14.09.2012 року на ТОВ «ВИМ-СЕРВИС» (а.с.9-13), з якого вбачається, що на цьому підприємстві було створено службу охорони праці, виявлені недоліки якої не вплинули на настання нещасного випадку. Нещасний випадок стався з водієм ОСОБА_6 в м.Білгород-Дністровський, куди згідно маршрутного листа від 13.09.2012 року потерпілий здійснював доставку продукції. На пішохідному переході на перехресті вул..Ізмаїльська та вул.. Чапаєва о. 14 год.45 хв. ОСОБА_6 був збитий автомобілем ВАЗ-210994 д.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4, та який від отриманих травм помер в реанімаційному відділені Білгород-Дністровської міської лікарні. По факту ДТП слідчим відділом Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області було порушено кримінальну справу. Згідно висновку комісії встановлено, що нещасний випадок з ОСОБА_6 стався в наслідок порушенням водієм автомобіля ВАЗ-210994 д.н. НОМЕР_1 ОСОБА_4 п.18.1.ПДР., та визнано його нещасним випадком пов'язаним з виробництвом та прийнято рішення скласти АКТ форми Н-1.

Згідно Акту №1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом: вид події-наїзд транспортного засобу на потерпілого, причина-порушення правил безпеки руху,, особа яка допустила порушення вимог законодавства про охорону праці-водій автомобіля ВАЗ-210994 д.н. НОМЕР_1 ОСОБА_4(а.с.14 - 16).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що смерть ОСОБА_6 настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки- ВАЗ-210994 д.н. НОМЕР_1, яким керував саме ОСОБА_4, тому саме останній і несе відповідальність за заподіяння моральної шкоди завдану смертю фізичної соби. Не вбачається протиправної дії відповідача, його вини та причинного зв'язку смерті потерпілого з його працею, а тому відсутні підстави для задоволення позову .

Такий висновок суду відповідає матеріалам справи і заснований на законодавстві.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 визнаний винним у скоєнні 14.09.2012 року ДТП, внаслідок якого загинув ОСОБА_6, що перебував у відрядженні. У вересні 2012 року ОСОБА_4 працював в ПП «Володимир» друкарем. Однак безпосередньо під час скоєння ДТП 14.09.2012 року о 14-45 не знаходився при виконанні своїх трудових обов`язків. Під час ДТП 14.09.2012 року ОСОБА_4 керував автомобілем ВАЗ-210994 НОМЕР_1, який належить ОСОБА_8, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, який не має відношення до роботодавця винної особи, що керувала джерелом підвищенної небезпеки.

Таким чином особа, яка визнана винною - ОСОБА_4 не є працівником відповідача - ТОВ «ВИМ-Сервис», автомобіль, яким керував ОСОБА_4 під час наїзду на пішохода ОСОБА_6 належить ОСОБА_8, який не мав і не має ніякого відношення до ТОВ «ВИМ-Сервис».

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України відповідальність за заподіяння шкоди несе внаслідок ДТП несуть водії авто чи особи, що керували ним на відповідній правовій підставі (наприклад, договір підряду, оренди), або ж особа, через яку сталась ДТП.

В позовах про відшкодування шкоди відповідачами можуть бути такі особи: володілець транспортного засобу, в тому числі з вини якого сталась ДТП; винна особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом; власник транспортного засобу, недбалість якого сприяла неправомірному заволодінню ним; роботодавець - за шкоду, завдану працівником під час виконання ним трудових обов'язків; страхова компанія - за шкоду, завдану застрахованою особою; батьки (особи, що їх замінюють).

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. Факт наявності між володільцем та особою, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки, трудових відносин має бути підтверджений належними доказами. Однак, на виникнення обов'язку володільця джерела підвищеної небезпеки з відшкодування заподіяної ним шкоди впливають наступні обставини: 1) в який час було вчинено заподіяння шкоди - службовий або неслужбовий; 2) чи було джерело підвищеної небезпеки ввірено працівникові у процесі виконання ним трудових обов'язків, або він самовільно, неправомірно використав його у своїх особистих цілях.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами) визначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу, відтак, положення ст. 1172 ЦК України стосуються відшкодування як майнової, так і моральної шкоди.

Акт про нещасний випадок пов`язаний з виробництвом був складений виключно з підстав того, що ДТП, внаслідок яого загинув потерпілий мало місце під час знаходження його у відрядженні і не пов`язаний з діями або бездільністю роботодавця щодо незабезпечення безпечних умов праці та дотримання працівниками техніки безопасності тощо.

Відшкодування моральної шкоди членам сім`ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, здійснюється відповідно до положень ст 1167, ч. 2 ст. 1168 ЦК України.

Разом з тим, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Оскільки винна особа - ОСОБА_4 та джерело підвищеної небезпеки, яким він керував зі згоди власника ОСОБА_8, з яким ОСОБА_4 не перебував у трудових відносинах, приймаючи до уваги, що ані ОСОБА_4, ані джерело підвищеної небезпеки та його власник ОСОБА_8 взагалі не мають ніякого відношення до ТОВ «ВИМ-Сервис», ДТП мало місце поза межами виробничої території та офісу або будь-яких орендованих приміщень ТОВ «ВИМ-Сервис», судова колегія погоджується з висновком районного суду про відсутність підстав для задолення вимоги позивачів про стягнення з ТОВ «ВИМ-Сервис» моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги фактично повторюють доводи позовної заяви і зведені до переоцінки доказів, які районним судом досліджені на підставі вірно встановлених обставин, яким надано правильну оцінку.

Посилання апелянтів на те, що шкода завдана на виробництві і тому роботодавець (ТОВ «ВИМ-Сервис») має відшкодовувати моральну шкоду, завдану смертю потерпілого, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки норми ст. 1187 ЦК України, які вірно застосовані районним судом є спеціальними нормами щодо статті 1167 ЦК України.

Стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки - особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачі заявили позов до роботодавця у зв`язку з невідшкодуванням ОСОБА_4 моральної шкоди , призначеної вироком суду, що вступив в законну силу, висновок суду першої інстанції не спростовують і не можуть бути взятими до уваги, як підстава для скасування або зміна рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що у роботодавця «ТОВ «ВИМ-Сервис» у разі оплати моральної шкоди виникає право звернутися до винної особи зі зворотньою вимогою в порядку регресу є неспроможними, оскільки ОСОБА_4 не перебував і не перебуває у трудових відносинах з ТОВ «ВИМ-Сервис», де працював на час смерті ОСОБА_6 і не несе відповідальності за дії водія, вина якого встановлена вироком суду. Транспортний засіб (джерело підвищеної небезпеки) належить фізичній особі, яка не має ніякого відношення до роботодавця потерпілого ОСОБА_6 - ТОВ «ВИМ-Сервис», до якого заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди.

Інших доводів в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Оверіна

В.П. Фальчук