У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Буцяка З.І.,

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми позики.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 42 743,10 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 2 991,94 грн., а всього 45 735,04 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 457,35 грн. судового збору на користь держави.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі відповідач вказує на його незаконність, оскільки судом неповно з'ясовано обставини справи, а висновки суду зроблені з порушенням норм процесуального права. Вказує, що кошти в сумі 2000 доларів США, отримані нею за договором позики, позичалися нею для свого знайомого, а не для себе. Зазначає, що кошти були повернуті нею позивачу, однак ОСОБА_2 розписку своєчасно не віддала та використала її в подальшому в корисливих цілях для повторного стягнення коштів.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, а відтак відповідач, що порушив умови вказаного договору, зобов'язаний повернути суму позики.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

З матеріалів справи вбачається, що 02 листопада 2012 року ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2000,00 доларів США, які зобов'язалася повернути протягом 6 місяців, зі сплатою відсотків у розмірі 3% щомісячно, на підтвердження чого 02 листопада 2012 року відповідачем було видано відповідну письмову розписку (а. с. 3).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем кошти позичалися для свого знайомого, а не для себе, є безпідставні, так як між сторонами був укладений договір позики про що складена відповідна розписка, а тому мета отримання коштів позичальником значення не має, оскільки мета на яку отримуються кошти за договором позики не є істотною умовою для такого виду договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідачем було порушено умови договору позики, то суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача 42 743,10 грн., що еквівалентно 2000,00 доларів США (по курсу НБУ станом на 12 серпня 2015 року - 21,37 грн.) та 2 991,94 грн. - 3% річних від простроченої суми, а всього 45 735,04 грн. Правильність розрахунку розміру нарахувань 3% річних від простроченої суми поданий позивачем який відповідач не оспорює (а. с. 21).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, що викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-79цс14 від 02 липня 2014 року, і яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що кошти були своєчасно повернуті відповідачем, а позивач безпідставно звернувся до суду для стягнення таких коштів на підставі неповернутої розписки з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не надано належних доказів повернення нею вказаних коштів та не надано доказів того, що позивач безпідставно не повернула їй розписку за вказаним договором позики. Відповідачем не доведено, що між сторонами припинилися відносин за договору позики в зв'язку з їх виконанням. Судом таких доказів також не здобуто.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки ухвала постановлена з дотриманням норм процесуального права, тому колегія суддів не знаходить підстав для її скасування.

Керуючись ст. 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів , -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді :