У х в а л а

іменем україни

30 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Броварська районна державна нотаріальна контора Київської області, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом та поділ земельної ділянки в натурі, за касаційною скаргою ОСОБА_8, в особі представника ОСОБА_11, на рішення апеляційного суду Київської області від 14 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_12, яка є його матір'ю. Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 0,20 га, яка розташована за адресою: Київська область, АДРЕСА_1. Відповідно до діючого законодавства спадщину прийняли: ОСОБА_6 - син спадкодавиці, ОСОБА_7 - онука спадкодавиці, ОСОБА_8 - онук спадкодавиці, ОСОБА_9 - онук спадкодавиці. ОСОБА_6 зазначає, що спірна земельна ділянка не може бути розподілена між спадкоємцями, оскільки на ній розташовано будинок, який йому належить на праві власності на підставі договору дарування від 23 грудня 2008 року, а згідно з положеннями ст. 377 ЦК України до особи, яка набула права власності на будинок, переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений. Ураховуючи викладене, ОСОБА_6 просив задовольнити його позовні вимоги і визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,20 га, яка розташована за адресою: Київська область, Броварський район, АДРЕСА_1, і зобов'язати Броварське міське бюро технічної інвентаризації зареєструвати за ним право власності на спірну земельну ділянку.

ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 звернулися до ОСОБА_6 із зустрічним позовом про визнання права власності на частину земельної ділянки площею 0,20 га, яка розташована за адресою: Київська область, АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом та провести її розподіл в натурі.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2013 року позов ОСОБА_6 задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 задоволено. Поділено земельну ділянку згідно варіанту № 2 судової будівельно-технічної експертизи від 31 жовтня 2013 року. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/3 частину земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 2 000 кв. м, яка розташована за адресою: Київська область, АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано за ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 право власності на 2/3 частин земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 2 000 кв. м, яка розташована за адресою: Київська область, АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 компенсацію за господарські споруди у розмірі 6 395 грн., а саме за баню під літ. «Б» вартістю 6 123 грн. 54 коп., за вбиральню під літ. «В» вартістю 271 грн. 73 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 14 травня 2015 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2013 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку площею 0,20 га, яка розташована за адресою: Київська область, АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Судами встановлено що 26 квітня 2007 року ОСОБА_12 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, згідно з яким вона була власником земельної ділянки площею 0,20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована за адресою: Київська область, АДРЕСА_1. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель.

Згідно свідоцтва про право власності від 28 вересня 2007 року ОСОБА_12 була власником жилого будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 Броварського району Київської області.

На підставі договору дарування від 23 грудня 2008 року ОСОБА_12 подарувала, а ОСОБА_6 прийняв в дар жилий будинок з відповідними надвірними будіфвлями по АДРЕСА_1 Броварського району Київської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_12 померла.

15 липня 2010 року Броварською районною державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу, згідно якої спадщину прийняли: ОСОБА_6 - син спадкодавиці, ОСОБА_7 - онука спадкодавиці, ОСОБА_8 - онук спадкодавиці, ОСОБА_9 - онук спадкодавиці.

У справі, що розглядається, між спадкоємцями померлої виник спір стосовно земельної ділянки площею 0,20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована за адресою: Київська область, АДРЕСА_1.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_6 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, суд першої інстанції виходив з того, що власником спірної земельної ділянки на момент своєї смерті була ОСОБА_12, а тому вказана земельна ділянка увійшла в спадкову масу та має бути успадкована сторонами у справі відповідно до їх часток частин у спадковому майні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_6 у порядку, передбаченому ст. 328, ч. 1 ст. 334 ЦК України, набув права власності на спірний будинок на підставі договору дарування, то згідно з положеннями ч. 1 ст. 120 ЗК України і ч. 1 ст. 377 ЦК України до нього перейшло право власності на всю земельну ділянку, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель. Оскільки спірна земельна ділянка не входить до складу спадщини, тому вимоги ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_7 не підлягають задоволенню.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з такими висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Зазначені положення ч. 1 ст. 377 ЦК України узгоджуються із нормою ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

З матеріалів справи вбачається і сторонами не спростовано, що станом на момент укладення договору дарування від 23 грудня 2008 року ОСОБА_12 мала право власності на жилий будинок та відповідні надвірні споруди, а для їх обслуговування остання використовувала всю спірну земельну ділянку площею 0,20 га, яка розташована за адресою: Київська область, АДРЕСА_1 відповідно до її цільового призначення.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року.

Відповідно до частини 1 статті 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Отже, до вказаних висновків у справі суд апеляційної інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих тих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскарженого судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду з їх оцінки, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

За таких обставин, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що рішення апеляційного суду Київської області від 14 травня 2015 року відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8, в особі представника ОСОБА_11, відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 14 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
В.А. Черненко
С.П. Штелик