Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дем'яносова М.В.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за заявою прокурора Дзержинського району міста Харкова в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_3, треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві, товариство з обмеженою відповідальністю «Арка Надії», про скасування рішення третейського суду при товарній біржі «Західноукраїнська» від 25 жовтня 2008 року, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Арка Надії» (далі - ТОВ «Арка Надії»), на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 21 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 21 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року прокурор Дзержинського району міста Харкова в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду із зазначеною заявою, посилаючись на те, що 25 жовтня 2008 року третейський суд при товарній біржі «Західноукраїнська» ухвалив рішення про визнання права власності на об'єкт нерухомості, яким вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, зокрема, Київської міської ради. Крім того, оскаржуваним рішенням визнано право власності на самочинне будівництво, що суперечить ст. ст. 331, 376 ЦК України. Про вказане рішення прокурору стало відомо у серпні 2011 року за результатами прокурорської перевірки. З огляду на зазначене заявник просив рішення третейського суду скасувати.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 21 січня 2015 року, заяву прокурора Дзержинського району міста Харкова задоволено.

Скасовано рішення третейського суду при товарній біржі «Західноукраїнська», ухвалене 25 жовтня 2008 року у справі № 04/7/08 за позовом ТОВ «Арка Надії» до ОСОБА_3 про визнання права власності, третейський суддя Левицький Вадим Андрійович.

У касаційній скарзі ТОВ «Арка Надії» просить скасувати зазначені судові ухвали та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні заяви прокурора, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи заяву прокурора та скасовуючи рішення третейського суду, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, посилаючись на положення ст. 51 Закону України «Про третейські суди» та ст. 389-5 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st389-5>, виходив із того, що справа, яку розглянув третейський суд, не підвідомча цьому суду та оскаржуваним рішенням вирішено питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з наступних підстав.

Судами установлено, що рішенням третейського суду при товарній біржі «Західноукраїнська» від 25 жовтня 2008 року у справі за позовом ТОВ «Фірма «Ніка» до ОСОБА_3 про визнання права власності, позов задоволено та визнано за позивачем право власності на нежитлове приміщення площею 407,8 кв. м по АДРЕСА_1.

Задовольняючи заяву про скасування рішення третейського суду, суди попередніх інстанцій посилалися як на підставу на п.п. 1, 5 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» та ст. 389-5 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st389-5>.

Статтею 51 Закону України «Про третейські суди <nau://ukr/1701-15|st51>» (в редакції, яка діяла на момент ухвалення оскаржуваного рішення третейського суду), встановлено вичерпний перелік підстав для скасування рішення третейського суду, а саме: 1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано судом недійсною; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону.

Статтею 389-5 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st389-5> установлено, що рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею.

Рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо: справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано судом недійсною; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Відповідно до ст. 58 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st58>, ч. 2 ст. 5 ЦК України <nau://ukr/435-15|st5> закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦК України <nau://ukr/435-15|st5> акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Розглядаючи заяву, суди попередніх інстанцій на зазначені вимоги закону увагу не звернули та не мотивували належним чином підстави застосування до спірних правовідносин положень п. 5 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди <nau://ukr/1701-15|st51>» та ст. ст. 389-1, 389-5 ЦПК України, які не діяли на час ухвалення рішення третейського суду (п. 5 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» був внесений до Закону України «Про третейські суди» відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів» від 05 березня 2009 року, а розділ VІІ-1 ЦПК України «Провадження у справах про оскарження рішень третейських судів та про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів» і, зокрема ст. ст. 389-1, 389-5 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st389-5>, внесено до ЦПК України Законом України № 2979-VІ/2979-17 від 03 лютого 2011 року та набув чинності з 01 березня 2011 року).

Крім того, задовольняючи заяву прокурора про скасування рішення третейського суду з тих підстав, що справа не підвідомча цьому суду та оскаржуваним рішенням вирішено питання про права та обов'язки осіб, які не брали у участі у справі, суди не з'ясували належним чином, які саме питання про права та обов'язки територіальної громади м. Києва вирішено вищезазначеним рішенням третейського суду.

З матеріалів справи вбачається, що ПП «Фірма «Ніка» за договором купівлі-продажу від 27 серпня 2004 року придбано нежитлове приміщення № 1 загальною площею 96,4 кв. м, яке знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с. 11-13).

Посилаючись на те, що рішенням третейського суду за позивачем визнано право власності на приміщення за цією адресою площею 407,8 кв. м, прокурор у своїй заяві зазначав, що збільшення площі забудови здійснено самовільно та відбулося за рахунок земель територіальної громади, однак на підтвердження таких висновків не надав належних та допустимих доказів.

Заперечуючи проти зазначених доводів прокурора та вважаючи, що оспорюваним рішенням третейський суд не вирішував питання про права та обов'язки територіальної громади м. Києва, власник нерухомого майна посилався на те, що збільшення площі забудови відбулося за рахунок збільшення етажності будівлі, при цьому реконструкція об'єкта нерухомості була здійснена за наявності відповідних дозволів контролюючих органів та 14 грудня 2009 року на підставі акта № 262 реконструйоване нежиле приміщення прийнято в експлуатацію ДП «Укржитлосервіс». 09 листопада 2010 року право власності на зазначений об'єкт нерухомого майна зареєстровано в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна».

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про третейські суди», ст. 389-1 ЦПК України особи, які не брали участь у справі мають право подати заяву про скасування рішення третейського суду протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейського суду.

В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що заява подана прокурором з дотриманням тримісячного строку. Посилання в заяві на те, що про існування рішення третейського суду в зазначеній справі прокуратурі стало відомо в серпні 2011 року за результатами прокурорської перевірки, не ґрунтується на матеріалах справи, з яких вбачається, що така перевірка проводилася прокуратурою у квітні 2011 року (а.с. 9, 16, 22-25). При цьому суди не з'ясували та не зазначили в оскаржуваних ухвалах, коли про прийняття рішення третейського суду стало відомо органу місцевого самоврядування, в інтересах якого до суду звернувся прокурор.

За положеннями ст. 67 ЦПК України процесуальні строки - це строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії.

Відповідно до ст. 69 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно зі ст. 72 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Аналогічні положення щодо наслідків пропущення процесуальних строків містяться і в ч. 3 ст. 389-1 ЦПК України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що процесуальний строк є обов'язковим як безпосередньо для особи, право якої порушене, так і для тих суб'єктів, які уповноважені законом звертатися до суду з заявами в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку подання заяви самою особою, право якої порушене, так і в разі подання заяви в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік процесуального строку обчислюється з одного й того самого моменту: з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, в даному випадку з дня, коли особа, право якої порушене, дізналася або повинна була дізнатися про прийняття рішення третейського суду.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st45>, в редакції законів, які діяли на час звернення прокурора до суду, передбачено представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді, яке полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Формами представництва є: звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st46>.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу процесуального строку поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

У справі, що переглядається, прокуратурою подано заяву в інтересах держави в особі Київської міської ради, яка повинна була дізнатися про прийняте третейським судом рішення з часу державної реєстрації права власності на нежиле приміщення загальною площею 407,80 кв.м - 09 листопада 2010 року (а.с. 20).

Незважаючи на викладене, суди попередніх інстанцій фактично наділили прокурора статусом самостійного заявника та дійшли помилкового висновку про початок перебігу процесуального строку з дня виявлення прокуратурою під час проведення перевірки факту порушення земельного законодавства.

З огляду на зазначене, відповідно до ч.1 ст. 338 ЦПК України оскаржувані ухвали судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Арка Надії» задовольнити частково

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 21 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 21 січня 2015 року скасувати, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар Головуючий
Судді:В.І. Амелін М.В. Дем'яносов Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін