АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Шахової О.В.

суддів - Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі - Бугай О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційними скаргами Генеральної прокуратури України, ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної діями органів досудового слідства,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в період з 24 листопада 1999 року по 4 жовтня 2010 року відносно нього порушувались кримінальні справи, застосовувалось затримання, взяття під варту (40 днів), підписка про невиїзд, обшук, арешт майна, проводились неодноразові і численні слідчі дії, відбувались судові засідання, кінцевим результатом чого стало закриття кримінальної справи за відсутності в його діях складу злочину. Загальний термін, впродовж якого він перебував під слідством і судом, становить більше 13 років. Зазначав, що внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та суду йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінив у 5 000 000 грн.

Посилаючись на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. ст. 1167, 1176 ЦК України, просив позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 143 124 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі представник Генеральної прокуратури просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що у кримінальній справі стосовно позивача є судове рішення від 19.04.2005 року про її закриття за скоєння інших злочинів, передбачених ч.2 ст.358,ч.2 ст.366 КК України з нереабілітуючих його підстав,що виключає право позивача на відшкодування моральної шкоди.

Позивач та його представник в апеляційних скаргах просять змінити рішення суду та повністю задовольнити його вимоги. Вказують, що згідно з ч. 3 ст.13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно - розшукову діяльність органів досудового розслідування,прокуратури і суду»

відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

В судовому засіданні представник відповідача - Конаков В.О. підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не підтримав, просив її відхилити.

ОСОБА_1 доводи своєї апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Доводи апеляційної скарги відповідача не підтримав, просив її відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1,2,7 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно - розшукову діяльність органів досудового розслідування,прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною 2 ст. 2 вказаного Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються і моральна шкода (ч. 5стаття 3).

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 вищевказаного Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру ( стаття 4 ).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно - розшукову діяльність органів досудового розслідування,прокуратури і суду» встановлено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством ( ч. 2 ).

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом ( ч. 3 ).

Судом встановлено, що 10 березня 2000 року за ст. 86-1 КК України (в редакції 1960 року) слідчим слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим СелеметоюЄ.С. проти ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за фактом розкрадання в 1995 році під час перебування його на посаді начальника капітального будівництва (УКБ) Держкомнацу АР Крим 4,8 млрд крб. Вказана справа була об'єднана в одне провадження з раніше порушеною за фактом розкрадання кримінальною справою за тією ж статтею.

25 лютого 2002 року його дії були перекваліфіковані зі ст.86-1 КК України (в редакції 1960 року) на ст. 364 КК України (в редакції 2001 року).

26 липня 2002 року ОСОБА_1 було притягнуто як обвинуваченого за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 та ч. 2 ст. 358 КК України.

13 березня 2000 року йому була обрана міра запобіжного заходу-підписка про невиїзд, а 20 березня 2000 року - міру запобіжного заходу змінено на утримання під вартою,7 липня 2000 року запобіжний захід було змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд.

Починаючи з 25 грудня 2002 року було складено обвинувальний акт за його обвинуваченням у скоєнні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364, та ч. 2 ст. 358 КК України, який був затверджений заступником Генерального прокурора України та передано на розгляд до Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим, яким вказана справа була повернута Генеральному прокурору України для організації додаткового розслідування.

20 липня 2006 року обвинувальний акт за обвинуваченням його у скоєнні злочинів передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України було затверджено заступником Генерального прокурора України В.Шокіним і передано до Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим.

16 квітня 2009 року ухвалою Апеляційного суду АР Крим вирок Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим від 3 лютого 2009 року, яким ОСОБА_1 був виправданий, було скасовано і справу направлено на новий судовий розгляд.

Постановою Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим від 26 травня 2009 року кримінальна справа за його обвинуваченням була повернута прокурору АР Крим для додаткового розслідування.

Під час проведення додаткового розслідування неодноразово кримінальна справа припинялася у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, після чого знов розслідування поновлювалось.

Постановою слідчого Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в АР Крим від 4 жовтня 2010 року досудове слідство по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч. 2 ст. 364 КК України було закрито на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 року) у зв'язку з відсутністю складу злочинів.

Таким чином, враховуючи вищевказані норми закону та встановлені обставини, тривалість страждань позивача в зв'язку з незаконним порушенням проти нього кримінальної справи за ст. 86-1 КК України, яка в подальшому була перекваліфікована на ст. 364 КК України та закрита 04.10.2010 року у зв'язку з відсутністю складу злочину, її тривале розслідування , застосування запобіжних заходів ( тримання під вартою, в подальшому підписка про невиїзд) , колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, яка була йому заподіяна внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення та позбавлення його можливостей реалізовувати свої звички і бажання, погіршення відносин з оточуючими людьми, а також призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя з моменту порушення кримінальної справи - 10.03.2000 року та по дату закриття кримінальної справи №130236/2 - 04.10.2010 року.

При цьому в порушення вимог статті 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно - розшукову діяльність органів досудового розслідування,прокуратури і суду», яка зобов'язує орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчого, прокурора або суд, у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди, слідчий , який закрив кримінальну справу відносно позивача за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст.191, ч. 2 ст.364 КК України, зазначений обов'язок не виконав .

Проте, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про те, що позивач має право ставити питання про відшкодування моральної шкоди, починаючи з 15.06.2005 року (повернення справи на додаткове розслідування) , оскільки такий висновок суду не узгоджується з диспозицією ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно - розшукову діяльність органів досудового розслідування,прокуратури і суду», яка чітко вказує період присудження моральної шкоди, а саме - перебування під слідством та судом.

При цьому судом невірно визначено і розмір моральної шкоди, яка завдана позивачу, оскільки ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно - розшукову діяльність органів досудового розслідування,прокуратури і суду» визначає, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом .

Однак, посилаючись в рішенні на вказаний Закону, суд першої інстанції вказану норму проігнорував та визначив суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача у розмірі 10 000 грн. 00 коп..

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду неможна визнати законним та обґрунтованим, в зв'язку з чим воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Так, зважаючи, що під слідством та судом ОСОБА_1 за статтями Кримінального кодексу України, за якими 04.10.2010 року кримінальна справа була закрита за реабілітуючою підставою (відсутність складу злочину), перебував з 10.03.2000 року, то саме з цього часу та по 04.10.2010 року, повинно проводитись відшкодування моральної шкоди позивачу.

На даний час розмір мінімальної заробітної плати складає 1 218 грн, оскільки період з 10.03.2000 року по 04.10.2010 року складає 10 років 5 місяців 24 дні, то розмір моральної шкоди, яка повинна бути стягнута на користь позивача складає ( 125 місяців х 1218 грн = 152 250 грн + 40,6 грн (середньоденний розмір мінімальної заробітної плати) х 24 дні = 974,40 грн) 153 224,40 грн.

Враховуючи характер і тривалість страждань позивача та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, а також роз'яснення, викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, колегія суддів вважає , що вказаний розмір моральної шкоди буде достатнім для відновлення немайнових втрат ОСОБА_1.

При цьому доводи апеляційної скарги позивача та його представника стосовно того, що розмір моральної шкоди, спричинений ОСОБА_1 складає 5 000 000 грн, вказаного висновку суду не спростовує, оскільки колегією суддів при визначенні розміру моральної шкоди враховано всі зазначені позивачем втрати немайнового характеру.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги Генеральної прокуратури України про те, що у кримінальній справі стосовно позивача є судове рішення від 19.04.2005 року про її закриття за скоєння інших злочинів, передбачених ч.2 ст. 358, ч. 2 ст.366 КК України з нереабілітуючих його підстав, що виключає право позивача на відшкодування моральної шкоди, оскільки вказана обставина позбавляє особу права на відшкодування шкоди з підстав закриття справи саме за вказаними злочинами , і на право позивача щодо відшкодування шкоди з підстав закриття кримінальної справи за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст.191, ч. 2 ст.364 КК України за відсутністю складу злочину, що є реабілітуючою підставою, не впливає.

З наведених підстав рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги Генерального прокурора України, ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у розмірі 153 224,40 грн у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді: