АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 671/1489/15-ц
Провадження № 22-ц/792/2009/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого-судді Ярмолюка О.І.,

суддів Власенка О.В., Юзюка О.М.,

при секретарі Шевчук Ю.Г.,

з участю прокурора Лунь Ю.А.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом прокурора Волочиського району Хмельницької області в інтересах держави до Волочиської районної державної адміністрації Хмельницької області, ОСОБА_2 про визнання розпорядження про передачу земельної ділянки в оренду незаконним і визнання договору оренди землі недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 17 вересня 2015 року,

встановила:

У серпні 2015 року прокурор Волочиського району Хмельницької області (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави до Волочиської районної державної адміністрації Хмельницької області (далі - райдержадміністрація), ОСОБА_2 про визнання розпорядження про передачу земельної ділянки в оренду незаконним і визнання договору оренди землі недійсним.

Прокурор зазначив, що розпорядженням райдержадміністрації від 28 березня 2006 року № 198/2006-р надано ОСОБА_2 в довгострокову оренду терміном на 49 років землі водного фонду загальною площею 86,3468 га, в тому числі 74,2963 га водного плеса, які знаходяться за межами населеного пункту Користовецької сільської ради, та встановлено орендну плату в розмірі 120 грн. за 1 га землі на рік і в розмірі земельного податку на заболочені землі. На підставі цього розпорядження 12 квітня 2006 року відповідачі уклали договір оренди землі, який у той же день зареєстрований у Волочиському районному відділі Хмельницької регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № 03. Всупереч вимог ст. 13 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1378-IV «Про оцінку земель» (далі - Закон № 1378-IV) райдержадміністрація передала відповідачеві земельну ділянку в оренду без проведення її нормативної грошової оцінки, внаслідок чого розмір орендної плати встановлено неправильно. Дана умова договору оренди землі є істотною, тому в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України оспорюваний правочин має бути визнаний судом недійсним.

У зв'язку з цим, прокурор просив суд визнати розпорядження райдержадміністрації від 28 березня 2006 року № 198/2006-р «Про затвердження технічної документації по інвентаризації земель водного фонду (ставка), який передається в оренду гр. ОСОБА_2 на території Користовецької сільської ради» незаконним і визнати договір оренди землі, укладений 12 квітня 2006 року відповідачами, недійсним.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 17 вересня 2015 року позов задоволено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд виходив з того, що нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки не проводилася, внаслідок чого райдержадміністрація неправомірно передала її ОСОБА_2 в оренду, а оспорюваний правочин не відповідає вимогам закону і позовна давність, у межах якої прокурор міг звернутися до суду з позовом, не сплила.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, прокурор зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, тому відсутні підстави для його скасування.

Представник райдержадміністрації, який у встановленому порядку оповіщений про час і місце судового засідання, до суду не з'явився.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції не застосував закон (ст.ст. 1, 38 Закону України від 22 травня 2003 року № 858-ІV «Про землеустрій» (далі - Закон № 858-ІV), який підлягав застосуванню, та не дотримався приписів ст. 88 ЦПК України.

У зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права рішення суду в частині визнання розпорядження про передачу земельної ділянки в оренду незаконним підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині вимог нового рішення, а в частині розподілу судових витрат - зміні.

Встановлено, що розпорядженням райдержадміністрації від 28 березня 2006 року № 198/2006-р затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів по інвентаризації земель водного фонду (ставка) та надано ОСОБА_2 в довгострокову оренду терміном на 49 років землі водного фонду загальною площею 86,3468 га, в тому числі 74,2963 га водного плеса, які знаходяться за межами населеного пункту Користовецької сільської ради (пункти 1 і 2). Цим же розпорядженням встановлено орендну плату в розмірі 120 грн. за 1 га землі на рік і в розмірі земельного податку на заболочені землі (пункт 3).

12 квітня 2006 року райдержадміністрація та ОСОБА_2 уклали договір оренди землі, який у той же день був зареєстрований у Волочиському районному відділі Хмельницької регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № 03.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ч. 1 ст. 93 ЗК України).

Згідно з ч. 1 ст. 124 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Як передбачено п. 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями за межами населених пунктів здійснюють відповідні органи виконавчої влади.

Із ч. 2 ст. 1 Закону України від 9 квітня 1999 року № 586-ХІV «Про місцеві державні адміністрації» (далі - Закон № 586-ХІV) убачається, що місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.

В силу ч. 1 ст. 6 Закону № 586-ХІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази.

Частиною 1 статті 43 Закону № 586-ХІV визначено, що акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 16 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161- ХІV «Про оренду землі» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 161- ХІV) особа, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду із земель державної або комунальної власності, подає до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки заяву (клопотання).

Розгляд заяви (клопотання) і надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, встановленому Земельним кодексом України.

У разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір оренди землі відповідно до вимог цього Закону.

В силу норм ст.ст. 1, 2, 20, 25 Закону № 858-ІV земельні ділянки надаються в оренду на підставі розробленої в установленому порядку документації із землеустрою.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ч. 1 ст. 13 Закону № 161- ХІV).

Згідно з ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є істотними умовами договору оренди землі (ч. 1 ст. 15 Закону № 161- ХІV).

Відповідно до ч. 4 ст. 21 Закону № 161- ХІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, надходить до відповідних бюджетів, розподіляється і використовується відповідно до закону і не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України «Про плату за землю», та перевищувати 10 відсотків їх нормативної грошової оцінки.

Як передбачено ч. 1 ст. 13 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1378-ІV «Про оцінку земель», нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

В силу ч. 1 ст. 203 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, у зв'язку з цим, укладення сторонами договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності без проведення такої оцінки суперечить вимогам чинного законодавства.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 8 квітня 2015 року (справа № 3-41гс15), від 20 травня 2015 року (справа 3-70гс15), від 1 липня 2015 року (справи № 3-297гс15 і № 3-298 гс15), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Матеріали справи вказують на те, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка передана в оренду ОСОБА_2, не проводилась, отже розмір орендної плати встановлений сторонами з порушенням норм чинного законодавства.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що пункт 3 розпорядженням райдержадміністрації від 28 березня 2006 року № 198/2006-р, яким встановлено розмір орендної плати, та договір оренди землі від 12 квітня 2006 року не відповідають вимогам закону, внаслідок чого оспорюваний правочин слід визнати недійсним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують указаного висновку суду.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 на недотримання судом практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

За обставинами справи «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії», на рішення Європейського Суду з прав людини від 24 червня 2003 року у якій послався ОСОБА_2, 27 листопада 1969 року заявник уклав з муніципалітетом міста Дорчестер договір оренди земельної ділянки для промислової забудови строком на 22 роки. За умовами цього договору він за власні кошти побудував шість будівель для легкої промисловості, які здав у суборенду. Договір оренди надавав заявникові право на його пролонгацію ще на 21 рік. 4 жовтня 1990 року він повідомив муніципалітет про намір продовжити договір оренди, при цьому заявник погодився на збільшення орендної плати. Однак, муніципалітет відмовився від пролонгації договору посилаючись на те, що, погоджуючись на цю умову договору, він перевищив свої повноваження.

Застосовуючи положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини до цієї справи ЄСПЛ вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити строк його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цієї умови. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати, в цілях застосування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди.

Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника ЄСПЛ відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов'язання, взяті ним на себе у зв'язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат.

За таких обставин ЄСПЛ виніс рішення на користь заявника.

Натомість, обставини, що мають значення для справи, яка розглядається, є істотно відмінними.

Як зазначив прокурор, ОСОБА_2 набув право оренди земельної ділянки з порушенням норм чинного законодавства, тобто, незаконно. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволенню суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання щодо платного строкового користування ОСОБА_2 земельною ділянкою державної форми власності.

Твердження ОСОБА_2 щодо спливу позовної давності не відповідають закону та фактичним обставинам справи.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як передбачено ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою (заявою), брати участь у розгляді справ за його позовами тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (ч. 2 ст. 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначенні у статті 46 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 1 липня 2015 року (справа № 6-178цс15).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України від 19 червня 2003 року № 963-ІV «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 963-ІV) державний контроль за використанням та охороною земель здійснює спеціально уповноважений орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Пунктами 1 і 3 Положення про Державний комітет України по земельних ресурсах, затвердженого Указом Президента України від 14 серпня 2000 року № 970/2000 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що Державний комітет України по земельних ресурсах є центральним органом виконавчої влади, основним завданням якого є здійснення державного контролю за використанням та охороною земель.

21 березня 2012 року набрав чинності Закон України від 23 лютого 2012 року № 4444-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань здійснення державного контролю за використанням та охороною земель», яким стаття 5 Закону № 963-ІV викладена в новій редакції.

Як передбачено частиною 1 цієї статті, державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Згідно п. 1 Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011, Державна інспекція сільського господарства України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Вказані органи здійснювали державний контроль за використанням та охороною земель, у тому числі за діями органів державної влади, до повноважень яких віднесено розпорядження землями державної власності.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що до серпня 2015 року територіальні органи Державного комітету України по земельних ресурсах і Державної інспекції сільського господарства України були обізнані або могли бути обізнані про порушення державних інтересів при передачі земельної ділянки в оренду ОСОБА_2

За таких обставин суд першої інстанції правомірно керувався тим, що позовна давність, у межах якої прокурор міг звернутися до суду з позовом, не сплила.

В цій частині рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом із тим, ухвалюючи рішення про визнання розпорядження райдержадміністрації від 28 березня 2006 року № 198/2006-р незаконним у цілому та його скасування, суд припустився помилки.

Як передбачено ч. 1 ст. 1 Закону № 858-ІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), заходи із землеустрою - передбачені документацією із землеустрою роботи щодо раціонального використання та охорони земель, формування та організації території об'єкта землеустрою з урахуванням їх цільового призначення, обмежень у використанні та обмежень (обтяжень правами інших осіб (земельних сервітутів), збереження і підвищення родючості ґрунтів.

В силу ст. 38 Закону № 858-ІV земельно-оціночні роботи при здійсненні землеустрою виконуються з метою визначення якісних характеристик, економічної цінності та вартості земель у порядку, встановленому законом. Оцінка земель проводиться для порівняльного аналізу і прогнозу ефективності використання землі як природного ресурсу та основного засобу виробництва, а також при здійсненні цивільно-правових угод, для визначення розміру земельного податку, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, справляння держаного мита та інших випадках, визначених законом.

Заходи із землеустрою та складена відповідно до них документація є підставою для прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування рішення про передачу земельної ділянки в оренду.

За змістом указаних норм технічний висновок з нормативної грошової оцінки земель для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не є обов'язковою складовою документації із землеустрою. Він складається при укладенні сторонами договору оренди землі.

Не врахувавши вказаних норм права, суд першої інстанції помилково виходив з того, що непроведення нормативної грошової оцінки земель є підставою для визнання незаконним і скасування розпорядження райдержадміністрації від 28 березня 2006 року № 198/2006-р про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду ОСОБА_2

Незаконність пункту 3 цього розпорядження щодо розміру орендної плати не має наслідком незаконності розпорядження в цілому, оскільки воно було б видане райдержадміністрацією і без включення до нього незаконної частини.

Отже з підстав, заявлених прокурором, позов про визнання незаконним і скасування розпорядження райдержадміністрації від 28 березня 2006 року № 198/2006-р в цілому (крім пункту 3), не підлягає задоволенню.

Також суд допустив неправильність при розподілі судових витрат між сторонами.

Належними відповідачами у справі є райдержадміністрація і ОСОБА_2, тому в силу ст. 88 ЦПК України на них слід покласти судові витрати, натомість, суд присудив судовий збір у дохід держави лише з ОСОБА_2

Прокурор заявив позов, який містить дві самостійні вимоги немайнового характеру, одна з яких задоволена частково, а інша - повністю, тому з райдержадміністрації та ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі по 182 грн. 70 коп. з кожного ((1218х0,2:2)+(1218х0,2)):2).

Керуючись ст.ст. 88, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 17 вересня 2015 року в частині визнання розпорядження про передачу земельної ділянки в оренду незаконним скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення, змінивши розподіл судових витрат.

Визнати пункт 3 розпорядження Волочиської районної державної адміністрації Хмельницької області від 28 березня 2006 року № 198/2000-р «Про затвердження технічної документації по інвентаризації земель водного фонду (ставка), який передається в оренду гр. ОСОБА_2 на території Користовецької сільської ради» незаконним і скасувати його.

В іншій частині цих вимог відмовити.

Стягнути з Волочиської районної державної адміністрації Хмельницької області та ОСОБА_2 на користь держави по 182 грн. 70 коп. судового збору з кожного.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

____________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Чорний С.Б.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 47