У Х В А Л А

16 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 червня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства Львівської обласної ради «Львівська станція швидкої медичної допомоги», третя особа - головний лікар ОСОБА_5, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановила:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 березня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 червня 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 березня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 червня 2015 року та ухвалити нове рішення, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що з витягу з протоколу № 5 засіданні профкому ППО КПЛОРЛСШМД від 26 квітня 2013 року вбачається, що профспілковий комітет дав згоду на звільнення водія швидкої медичної допомоги підстанції № 3 ОСОБА_4 згідно пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року, суд виходив із того, що факт невиконання трудових обов'язків мав місце під час його тимчасової непрацездатності, суд не врахував, що ця обставина (тимчасова непрацездатність працівника) унеможливлювала виконання ним роботи за трудовим договором із поважних причин і на законних підставах звільняла його від виконання трудових обов'язків, обумовлених контрактом та відповідності за їх невиконання, а тому суд неправильно застосував пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України, оскільки однією з умов її застосування є встановлення не тільки самого факту одноразового порушення трудових обов'язків, а й вини працівника в такому порушенні.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року, суд виходив із того, що виходячи з нормативного тлумачення пунктів 4, 8 статті 36, частини третьої статті 40, частини третьої статті 41, статей 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 статті 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми частини третьої статті 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства Львівської обласної ради «Львівська станція швидкої медичної допомоги», третя особа - головний лікар ОСОБА_5, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 червня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

А.Г. Ярема