У Х В А Л А

18 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі

Яреми А.Г., Сеніна Ю.Л.,Сімоненко В.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Миколаївського районного суду Львівської області від

3 лютого 2015 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 22 квітня 2015 року й ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітньої дитини,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 квітня 2015 року, позов задоволено частково, ухвалено визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_6, з матір'ю -

ОСОБА_5; зобов'язати ОСОБА_4 повернути малолітню дитину -ОСОБА_6, матері - ОСОБА_5; у решті позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

24 червня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 порушує питання про скасування зазначених судових рішень та передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України, а саме:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме: частини першої статті 161 СК України, принципу шостого Декларації прав дитини від 20 листопада

1959 року;

неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права (статті 335 ЦПК України) - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

В ухвалі від 24 червня 2015 року, щодо якої подана заява про перегляд, суд касаційної інстанції залишив без змін судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які, задовольняючи частково позов, врахували інтереси дитини й обставини справи в їх сукупності, виходили з того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю; інформації про жодні виняткові обставини, які б вказували на неможливість проживання дитини з матір`ю чи потребу розлучати їх, та належних і допустимих доказів таких обставин матеріали справи не містять. Згідно з висновком органу опіки та піклування районної держадміністрації від 12 січня 2015 року малолітній ОСОБА_6 може проживати з матір'ю.

У наданій для порівняння ухвалі від 24 квітня 2012 року суд касаційної інстанції, вивчивши матеріали справи та визнавши, що рішення апеляційного суду про задоволення позову ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, погодився з висновками суду апеляційної інстанції, який визначив місце проживання дитини з батьком і, при цьому, виходив з того, що згідно з висновком органу опіки та піклування рекомендовано визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком, доказів, які б спростовували вказаний висновок органу опіки і піклування та які б свідчили, що батько перешкоджає матері брати участь у вихованні й утримуванні дитини, матеріали справи не містять. Зважаючи на рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини, на відсутність протипоказань для обох батьків щодо виховання сина та проживання з сином, враховуючи інтереси дитини, проживання дитини протягом багатьох років з батьком у звичній для дитини обстановці, де хлопчик народився та постійно перебуває, суд касаційної інстанції визнав обґрунтованим указаний висновок апеляційного суду про визначення місця проживання дитини з батьком. Проживання дитини з батьком не позбавляє маму дитини права на спілкування з дитиною та участь у вихованні дитини.

Ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

11 травня 2012 року та колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 2 червня 2010 року, які надані заявником як приклад та якими судові рішення судів попередніх інстанцій скасовані, а справи передані на новий судовий розгляд, не містять відповідної правової позиції щодо спірних правовідносин, а вказують на допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також нез'ясування судами належним чином фактичних обставин справи.

Отже, порівняння змісту указаних для прикладу судових рішень зі змістом судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

З огляду на викладене, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Крім того, згідно з пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Проте зміст наданих для порівняння ухвал не дає підстав для висновку про те, що має місце неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, а саме статті 335 ЦПК України, - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Доводи, які наведені в заяві про порушення судами норм процесуального права, не свідчать про наявність підстав для перегляду судового рішення згідно з вимогами пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітньої дитини за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду України А.Г. Ярема Ю.Л. Сенін В.М. Сімоненко