Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Демянчук С.В., Ковалевича С.П.

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 30 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 30 червня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 38 500 грн., інфляційних в розмірі 11 020 грн., 3% річних в розмірі 3 368, грн. та 528,88 грн. судових витрат, всього - 53 416,88 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій доводить про його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що в розписці зобов'язувався повернути кошти до 01 січня 2009 року, а у випадку неповернення коштів, передати у власність позивачу дві земельні ділянки під забудову.

Крім того, вважає незаконним стягнення інфляційних втрат в сумі 11040,00 грн. та 3% річних в сумі 3 368,00 грн., мак як позика надана в іноземній валюті.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити позивачу в задоволені позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2008 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача кошти в сумі 5000 доларів США і зобов'язувався повернути їх до 01 січня 2009 року, що підтверджується розпискою про отримання коштів (а.с. 5).

Відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання за договором позики від 29 жовтня 2008 року та стягнув заборгованість за цим договором.

Однак, визначаючи суму заборгованості яка підлягає стягненню з відповідача, суд першої інстанції не врахував положення ст. 625 ЦК України щодо інфляційних виплат.

Так, п.2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні; прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

ОСОБА_1 на підтвердження виконання свого зобов'язання, та спростування висновків суду, таких доказів не надав.

Посилання апелянта на те, що в матеріалах справи відсутній оригінал розписки не заслуговує на увагу, оскільки як вбачається з журналу судового засідання, оригінал даної розписки був оглянутий судом.

З огляду на вищенаведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 11 020 грн. підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 30 червня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційних втрат в сумі 11 020 (одинадцять тисяч двадцять) грн. скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 в цій частині відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий А.М. Шеремет

Судді : С.В. Демянчук

С.П. Ковалевич