У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:головуючого судді: - Ковальчук Н.М.,

суддів - Григоренка М.П., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

з участю позивачки - ОСОБА_2,

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду від 16 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим будинком та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом вселення,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Костопільського районного суду від 16 вересня 2015 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено частково: визнано ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1; у задоволенні позову в частині визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 - відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено та усунуто йому перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що вона є одноосібним власником спірного будинку АДРЕСА_1, де проживає з двома малолітніми дітьми, а відповідач, хоча і зареєстрований за даною адресою, проте проживає в м. Києві з 2006 року. У зв'язку з цим у неї виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних платежів, які фактично не надаються, але нараховуються на кількість зареєстрованих осіб, чим порушуються її законні права. Посилається на ч.2 ст. 405 ЦК України, якою передбачено, що особа втрачає право на користування житлом, якщо відсутня понад один рік без поважних причин, та на ст. 391 ЦК України, яка закріплює право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю. Вказує на порушення процесуальних норм щодо рівності сторін, оскільки судом не взято до уваги її документальних доказів, показів свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та її сусідів, які підтвердили, що відповідач не проживає в будинку з січня 2014 року і на її вимогу знятись з реєстрації реагує неадекватно, та дав оцінку лише свідченням свідків зі сторони відповідача, які є близькими родичами, зацікавленими особами, та, крім цього, проживають в інших населених пунктах. Покликаючись на неповне дослідження фактичних обставин справи, невірну оцінку доказів,невідповідність їм висновків

__________________________________________________________________________

Справа № 564/1171/15-ц Головуючий в суді І інстанції - Грипіч Л.А.

Провадження № 22-ц 787/2154/2015 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

суду, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та в частині задоволення вимог ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення і ухвалити нове рішення, яким позов у цій частині задовольнити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та його виселення не оскаржене, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційним судом не перевіряється.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.12.2008 року НОМЕР_1 (а.с. 5).

Як вбачається з рішення Костопільського районного суду від 06 квітня 2015 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано (а.с. 6).

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_4 проживав у спірному будинку з моменту одруження з позивачкою і до часу розірвання шлюбу в період з 19 жовтня 2006 року по 06 квітня 2015 року як член сім'ї власника і відповідно до положень ст. 64 ЖК України набув право користуватися спірним житлом.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та його виселення, суд першої інстанції виходив із передбаченої законом гарантії колишнього члена сім'ї власника будинку (квартири) на право користування займаним приміщенням після припинення сімейних стосунків із власником будинку, а також врахував, що відповідачу були штучно створені перешкоди у користуванні житлом, у зв'язку з чим він не міг реалізувати своє право користування ним.

На підтвердження даного висновку у рішенні містяться відповідні посилання та доводи, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч.4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням.

Підстави і порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування житлом визначені статтею 157 ЖК України, котра декларує, що члени сім'ї власника житлового будинку можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України.

За ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились

безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги про те, що відповідач поводиться неадекватно, не бажаючи в добровільному порядку звільнити житло, оскільки вони не підтверджені належними доказами.

Обставин, які б слугували підставою для виселення ОСОБА_4 із спірного будинку, визначених ч. 1 ст. 116 ЖК України позивачкою не надано і судом їх також не встановлено.

Посилання апелянта на упереджену оцінку судом показів свідків зі сторони позивача колегією суддів до уваги не беруться як такі, що суперечать обставинам справи та нормам закону.

Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_4 не має можливості проживати у спірному будинку після розірвання шлюбу з позивачкою у зв'язку з тим, що вона перешкоджає йому в користуванні будинком. Цей факт підтверджений показами свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, даних в судовому засіданні. Ці ж покази спростовують відомості, зазначені у довідці виконкому Деражненської сільської ради від 12.05.2015 року №961, на який посилається позивачка як на доказ своїх позовних вимог.

За положеннями ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Твердження позивачки, викладені в апеляційній скарзі, про те, що оскільки саме вона є власником будинку, тому має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном не може братись до уваги як підстава для скасування рішення суду та припинення права відповідача на користування житлом. Право користування відповідача житловим приміщенням гарантоване житловим законодавством, яке визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Костопільського районного суду від 16 вересня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ковальчук Н.М.

Судді : Рожин Ю.М.

Григоренко М.П.