УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 12.03.2005 по 15.04.2010 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час якого народився ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказувала, що з 2008 року подружжя разом не проживають, та відповідач не приймає участі у вихованні сина, не надає кошти на його утримання, а відтак просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини доходу щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду і до повноліття дитини.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти у розмірі ј частини усіх видів заробітку/доходу щомісячно, починаючи з 22.06.2015 і до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про проживання дитини разом з позивачем, доказів на підтвердження цього остання не надала.

Справа № 759/10161/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12399/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Морозов М.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Вважав, що ОСОБА_1 не може бути стягувачем по аліментах, а відтак просив рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В судовому засіданні відповідач просив апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Позивач та її представник проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити з огляду на її безпідставність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, з 12.03.2005 по 15.04.2010 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого народився ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Неповнолітня дитина після розірвання шлюбу проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст.181 СК України, при відсутності укладеного в порядку передбаченому ст.189 СК України між батьками договору про сплату аліментів на неповнолітню дитину та ненадання дитині утримання, аліменти стягуються у судовому порядку на користь того з батьків, з ким проживає дитина та хто її утримує.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини з огляду на те, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина, всі витрати несе позивач, а відповідно до вищезазначених вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття та створювати для неї необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя.

Крім того, зазначена позиція міститься також у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006, згідно якого за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для призначення аліментів для неповнолітнього ОСОБА_3 у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апелянта про те, що місце проживання дитини йому невідомо, а відтак аліменти не можуть бути стягнуті, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки є безпідставними, не ґрунтуються на вимогах закону та не можуть бути підставою для звільнення відповідача від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Крім того, судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_3 проживає разом із позивачем.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Г.В. Крижанівська

Судді: В.А. Шебуєва

М.І. Оніщук