рішення

іменем україни

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за надане теплопостачання; за зустрічним позовом ОСОБА_6 до комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про відшкодування майнової шкоди та зміну умов договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі - КП «Харківські теплові мережі») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідачам на праві спільної часткової власності належать нежитлові приміщення першого поверху № 110-1-:-110-3, загальною площею 53 кв. м, в будинку літ. «А-9» по АДРЕСА_1 у м. Харкові. Відповідачі з вересня 2009 року по червень 2012 року отримували теплову енергію за рахунок позивача, яку останній подає у централізовану систему опалення вказаного житлового будинку, при цьому договір на постачання теплової енергії між сторонами укладено не було. Враховуючи зазначене та уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути заборгованість з відповідачів в солідарному порядку.

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що рішенням суду житлові приміщення АДРЕСА_1 у м. Харкові були переведені в нежитлові, право власності на які визнано за ним та його дружиною, після чого вони здійснювали реконструкцію цих приміщень, яку закінчили у квітні 2012 року. 04 квітня 2012 року ОСОБА_6 звернувся до філії «Харківтеплозбут» з заявою про укладення договору купівлі-продажу теплової енергії і гарячої води. 08 травня 2012 року представник КП «Харківські теплові мережі» виконав обстеження системи теплопостачання. 24 травня 2012 року була проведена експертиза, що дала можливість з цього часу вираховувати вартість теплоенергії як товару. ОСОБА_6, ознайомившись зі змістом договору купівлі-продажу теплової енергії і гарячої води, звернувся до КП «Харківські теплові мережі» з листом про виключення деяких пунктів з договору, проте 11 липня 2012 року отримав відмову. Договір купівлі-продажу був підписаний сторонами 01 червня 2012 року, проте ОСОБА_6 вважає, що комунальним підприємством протиправно внесені оскаржувані пункти договору і цей договір є договором приєднання, а тому просить вилучити вказані пункти з нього. До підписання цього договору він сплачував за надання комунальних послуг відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Умови договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01 червня 2012 року з моменту підписання він виконує своєчасно.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 липня 2014 року, позов КП «Харківтеплозбут» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь КП «Харківтеплозбут» суму заборгованості у розмірі 10 599,67 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь КП «Харківтеплозбут» судовий збір по 114,70 грн. з кожного.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять скасувати рішення місцевого та ухвалу апеляційного судів, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та просять ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову КП «Харківтеплозбут» та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_6

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши матеріали справи, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Стягуючи з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь КП «Харківтеплозбут» суму заборгованості, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що після набуття квартирою АДРЕСА_1 в м. Харкові статусу нежитлового приміщення, правовідносини між сторонами підлягають регулюванню Законом України «Про теплопостачання» та Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року № 1198, які розглядають теплову енергію як товарну продукцію, а також ст. 714 ЦК України.

Такі висновки колегія суддів вважає правильними і такими, що узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Установлено, на підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2009 року за ОСОБА_6, ОСОБА_7 в рівних частинах було визнано права власності на нежитлові приміщення № 110-1-:-110-3 по АДРЕСА_1 у м. Харкові, загальною площею 53 кв. м, з окремим входом, які ними реконструйовані з належної їм на праві власності квартири № 110.

Право спільної часткової власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вказані нежитлові приміщення було зареєстровано 14 жовтня 2009 року в комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується копією витягу № 24135664.

Про зміну технічних характеристик квартири АДРЕСА_1 та переведення її у нежитловий фонд КП «Харківські теплові мережі» довідалося лише 04 квітня 2012 року, після звернення ОСОБА_6 до підприємства з вимогою про укладення договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді.

Вказані нежитлові приміщення (колишньої квартири № 110) обладнано системою опалення та гарячого водопостачання, яка є єдиною із системою будинку в цілому. Після переводу житлових приміщень в нежитлові у 2009 році оплата відповідачами комунальних послуг за опалення та гарячу воду здійснювалося відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», як за житлові приміщення.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У період з вересня 2009 року по травень 2012 року відповідачами за опалення та гарячу воду сплачено 5 692,04 грн., які зараховані на особовий рахунок ОСОБА_6

У квітні 2012 року ОСОБА_6 повідомив КП «Харківські теплові мережі» про перевід квартири у нежитлове приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

01 червня 2012 року між КП «Харківські теплові мережі» та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, де також передбачено обов'язок відповідача сплатити заборгованість вартості теплової енергії, спожитої до моменту укладення договору, тобто з моменту виникнення права на користування нежитловими приміщеннями.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вказаний договір підписано ОСОБА_6 без будь-яких застережень, що свідчить про те, що він погодився з усіма умовами договору.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом або договором.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відшкодування майнової шкоди на користь ОСОБА_6 та зміну умов вказаного договору купівлі-продажу теплової енергії у вигляді гарячої води. Разом з тим, заборгованість за надані послуги по теплопостачанню підлягає стягненню солідарно з відповідачів за первісним позовом.

Місцевий суд правильно визначив, з урахуванням сплачених коштів, кінцеву суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів.

Проте, погодитися з висновком судів попередніх інстанцій у частині стягнення судових витрат з ОСОБА_7 на користь КП «Харківські теплові мережі» не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Із довідки медико-соціальної експертної комісії № 313649 вбачається, що ОСОБА_7 є інвалідом ІІ групи (а. с. 69).

Згідно із п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Зазначена підстава звільнення від сплати судового збору не ставиться у залежність від результату вирішення спору.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Стягуючи із ОСОБА_7 судовий збір у розмірі 114,70 грн., місцевим судом не було враховано те, що вона є інвалідом ІІ групи та відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від його сплати.

Апеляційний суд на вказані порушення судом першої інстанції уваги не звернув та помилково залишив рішення суду в цій частині без змін.

Разом з тим, колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_6 є також звільненим від сплати судового збору як інвалід ІІІ групи та особа, яка має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням від 29 липня 2003 року.

За змістом ст. ч. 2 ст. 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветерани війни та особи, на яких поширюється чинність цього Закону, звільняються від плати за оформлення документів, юридичні консультації, а також від судових витрат, пов'язаних з розглядом питань щодо їх соціального захисту.

Таким чином, враховуючи, що спір у цій справі виник не з приводу соціального захисту ОСОБА_6 як ветерана війни та інваліда війни, а предметом спору є стягнення заборгованості за надане теплопостачання, відшкодування майнової шкоди та зміну умов договору купівлі-продажу теплової енергії, тому його не може бути звільнено від сплати судового збору у цій справі.

З огляду на викладене, судові рішення в частині стягнення з ОСОБА_7 судового збору не можна вважати законними й обґрунтованими, тому вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 341 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цієї частини позову. В решті судові рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 336, 341, 346 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

в и р і ш и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 липня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь комунального підприємства «Харківтеплозбут» 114,70 грн. судового збору скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення. В задоволенні позовних вимог комунального підприємства «Харківтеплозбут» про стягнення з ОСОБА_7 114,70 грн. судового збору відмовити.

У решті рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 липня 2014 року залишити без змін.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська