У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Кафідової О.В., Леванчука А.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, служба у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_10, про визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, витребування майна із незаконного володіння, припинення права власності, скасування державної реєстрації права власності, визнання права спільної сумісної власності подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з січня 1993 року по січень 1998 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 Від шлюбу мають дочку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час перебування у шлюбі, а саме 26 червня 1997 року вони придбали квартиру АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу він не вимагав поділу спільно набутого майна, вважаючи, що свою частку він передасть дочці ОСОБА_10 Однак у листопаді 2013 року йому стало відомо, що ОСОБА_7, ОСОБА_10 без його дозволу, як співвласника квартири, 11 лютого 2013 року уклали з громадянкою Білорусії ОСОБА_8 договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що вказаний договір укладено з порушенням вимог закону, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог (а. с. 162 - 169, т. 1) просив визнати недійсними договір іпотеки від 11 лютого 2013 року, укладений між ОСОБА_7, ОСОБА_10 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований у реєстрі за № 663 та державну реєстрацію іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 11 лютого 2013 року за № 124045; визнати недійсними договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 лютого 2013 року, укладений між ОСОБА_7, ОСОБА_10 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за № 665 та державну реєстрацію обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 11 лютого 2013 року за № 124012; витребувати із незаконного володіння та стягнути в натурі з ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1, а саме: припинити право власності ОСОБА_8 на вказану квартиру, скасувати її державну реєстрацію права власності, визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на частку у розмірі Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, визнати право приватної власності ОСОБА_10 на Ѕ частину вказаної квартири.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений 11 лютого 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., реєстровий № 663. Визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений 11 лютого 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., реєстровий № 665. Припинено право власності ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1 від 14 квітня 2014 року, номер запису 5518319. Визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 43,65 кв. м., житловою площею 27,9 кв. м. Визнано право власності за ОСОБА_6 на ј частину вказаної квартири та за ОСОБА_7 на ј частину цієї ж квартири. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Згідно із ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Місцевим судом було встановлено, що ОСОБА_6 з 27 січня 1993 року по 20 січня 1998 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 За договором купівлі-продажу від 26 червня 1997 року ОСОБА_7 і ОСОБА_10 придбали по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1.

11 лютого 2013 року між ОСОБА_7 та громадянкою Білорусії ОСОБА_12 було укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_7 отримала від позикодавця ОСОБА_12 грошові кошти у розмірі 326 114 грн 40 коп., що було еквівалентно 40 800 доларів США. Крім того, у цей же день між ОСОБА_7, ОСОБА_10 та ОСОБА_12 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, а також договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого ОСОБА_7, ОСОБА_10 зобов'язалися передати у власність іпотекодержателя ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_1.

Встановлено, що на час укладення спірних договорів власниками Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Згоду співвласника квартири ОСОБА_6 на укладення ОСОБА_7 договору іпотеки отримано не було.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30 жовтня 2013 року, у справі № 6-96цс13, згідно із ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою.

Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

За нормами ч. 3 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі й реєстрації права власності на неї як окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно з ст. 578 ЦК України та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Отже, майно, що є у спільній власності осіб не може передаватися в іпотеку без згоди іншого співвласника.

З урахуванням цього слід визнати правильним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання недійсними договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 лютого 2013 року як з підстав відсутності згоди на їх укладення співвласника майна ОСОБА_6, так і з підстав відсутності згоди на їх укладення служби у справах дітей Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, оскільки у спірній квартирі була зареєстрована малолітня дочка ОСОБА_7 - ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2. Разом із цим є обґрунтованим висновок місцевого суду про припинення права власності ОСОБА_12 на квартиру АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 права спільної сумісної власності подружжя на Ѕ частину вказаної квартири із визнанням за кожним із них права власності по ј частині на спірну квартиру.

Апеляційний суд не погодився з таким висновком суду першої інстанції і дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, виходячи із пропуску останнім строку позовної давності на звернення до суду із цими вимогами. До того ж апеляційний суд вважав, що порушень діючого законодавства при укладенні оспорюваних договорів іпотеки та про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 лютого 2013 року не було і права малолітньої ОСОБА_13 не порушені.

Однак такий висновок суду апеляційної інстанції не ґрунтується на встановлених у справі обставинах та доказах, якими вони підтверджені, а також суперечить правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 30 жовтня 2013 року, у справі № 6-96цс13.

Враховуючи наведене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року скасувати, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

О.С. Ткачук В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Кафідова А.О. Леванчук Головуючий Судді: