Справа № 177/2335/14-ц
Провадження № 2/177/54/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 листопада 2015 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Приміч Г. І.

за участі: секретаря Ференц Я. З.,

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_7 ПРИВАТБАНК до ОСОБА_2, яка діє також в інтересах ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

04.08.2014 року представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом та просив суд виселити відповідачів ОСОБА_2, яка діє також в інтересах ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5, з домоволодіння №12, що розташоване за адресою вул. Дзержинського в с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровської області; стягнути з відповідачів на користь позивача 243,60 грн. в рахунок сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 24.07.2013 року Криворізьким районним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок А-1 загальною площею 66,40 кв.м., житловою площею 35,20 кв.м., який розташований за адресою: вул. Дзержинського, буд. 12, с. Лозуватка, Криворізького району, Дніпропетровської області, шляхом продажу вказаного будинку ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ ОСОБА_7 «ПРИВАТБАНК».

У домоволодінні за № 12 по вул. Дзержинського в с. Лозуватка, Криворізького району, Дніпропетровської області, та на яке звернуто стягнення згідно з рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24.07.2013 року, зареєстровані та мешкають: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_8Є, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців.

06.03.2014 року на їх адресу було направлено письмову вимогу про добровільне виселення, однак до цього часу відповідачі залишають зазначену вимогу без виконання, чим порушують право позивача на реалізацію предмета іпотеки.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 (а.с.80) позовні вимоги підтримала в повному, наполягала на їх задоволенні, вказуючи, що відповідачі підлягають виселенню із спірного житлового будинку на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Відповідачі - ОСОБА_2, яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, скориставшись правом участі у цивільній справі через свого представника - ОСОБА_6, що відповідає положенням ст. 38 ЦПК України (а.с. 59,81,82,83).

Відповідач ОСОБА_9, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, якій судові повістки були направлені відповідно до ст. 74 ЦПК України (а.с. 97, 99а), в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, що не є перешкодою для розгляду справи за її відсутності.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору органу опіки та піклування Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, в судове засідання також не зявився, надавши через канцелярію суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності (а.с.57).

Представник ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог. В основу своїх заперечень покладає положення ст. 109 ЖК УРСР, якою встановлено правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Крім того, звернув увагу суду на п. 11 іпотечного договору, яким визначено, що на строк дії цього Договору, термін якого визначено до повного виконання Позичальником зобовязань за кредитним договором (п.30 цього ж Договору), предмет іпотеки залишається у володінні та користування Іпотекодавцяю. Тому, зважаючи, що зобовязання позичальника до цього часу повністю не виконані, виселення відповідачів суперечитиме пункту 11 Іпотечного договору. У звязку з вищевикладеним, просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24.07.2013 року на користь ПАТ КБ ПРИВАТБАНК у рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № KRP0GA від 03.10.2008 року, укладеному між ПАТ КБ ПРИВАТБАНК та ОСОБА_2, станом на 24.09.2012 року в сумі 42 156,32 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 336 829,00 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки домоволодіння, яке розташоване за адресою: вул. Дзержинського, буд. 12, с. Лозуватка, Криворізького району, Дніпропетровської області та складається з: житлового будинку А-1 загальною площею 66,40 кв.м., житловою площею 35,20 кв.м., літньої кухні Б, вбиральні В, І водоколонки, ІІ замощення, ІІІ басейна, 1-2 огорожі.

Цим же судовим рішенням встановлено, в силу чого згідно ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню, що спірне домоволодіння належить на праві приватної власності Іпотекодавцеві відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу будинку від 12.04.1982 року.

Тобто, як видно, вказане домоволодіння було придбане ОСОБА_3 задовго до укладення Кредитного договору № KRP0GA від 03.10.2008 року та Іпотечного договору від 03.10.2008 року (а.с. 8-11,12-14).

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним.

Частиною 3 статті 47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Як слідує з матеріалів справи, відповідачі значаться зареєстрованими у спірному житловому будинку та проживають (а.с. 20, 44-48).

В березні 2014 року відповідачам направлялися письмові вимоги про добровільне виселення їх з даного будинку, які вони отримали 18.03.2014 року (а.с. 22,24,25,26,27,28), однак до цього часу відповідачі залишаються мешкати в будинку.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина 2 статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини 2 статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Саме до цього зводяться правові висновки Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в постановах від 18.03.2015 року (справа № 6-39 цс15), від 24.06.2015 року (справа № 6-447цс15) та від 30.09.2015 року (справа №6-1892 цс15), які згідно зі статтею 3607 ЦПК України є обовязковими для судів.

Оскільки у справі, що розглядається, житловий будинок, який є предметом договору іпотеки, придбаний відповідачем ОСОБА_3 не за рахунок отриманого від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредиту, що підтверджується правовстановлюючим документом - копією договору купівлі-продажу будинку, посвідченого секретарем виконкому Лозуватської сільської ради народних депутатів Криворізького району Дніпропетровської області 12.04.1982 року (а.с.111); вільних житлових приміщень на балансі Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, де мешкають відповідачі по справі, немає та на обліку квартирної черги вони не перебувають (а.с.110), суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про виселення відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення, задоволенню не підлягають.

З приводу тверджень ОСОБА_6 щодо неможливості виселення відповідачів в силу приписів пунктів 11 та 30 Іпотечного договору, якими визначено, що на строк дії цього Договору, термін якого визначено до повного виконання Позичальником зобовязань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього, предмет іпотеки залишається у володінні та користування Іпотекодавця, суд не приймає їх до уваги, оскільки визначення терміну дії Договору іпотеки «до повного виконання Позичальником зобовязань» суперечить вимогам ст. 252 ЦК України, якою визначено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, тоді як згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

У звязку з відмовою позивачу в задоволенні позову, не підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача і сплачений останнім судовий збір у розмірі 243,60 грн. (а.с.1) (ст. 88 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88 ч.1, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_7 ПРИВАТБАНК до ОСОБА_2, яка діє також в інтересах ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про виселення, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його оголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

у.

Суддя: