Номер провадження: 22-ц/785/6856/15
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Драгомерецького М.М., Панасенкова В.О.,

при секретарі - Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 26 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Державний нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д., про визнання недійсними договору довічного утримання та договору про зміну набувача в договорі довічного утримання, визнання права власності на квартиру,

встановила:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому просив визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) посвідченого 23.12.2010 року державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д., згідно якого ОСОБА_2 передавав у власність ОСОБА_3 належну йому на праві власності квартиру за адресою АДРЕСА_1, а відповідач ОСОБА_3 зобов'язався забезпечувати ОСОБА_2 утриманням довічно на умовах цього договору; визнати недійсним договір про зміну набувача в договорі довічного утримання (догляду), посвідченого 20.01.2011 року державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д., згідно якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_4 квартиру за адресою АДРЕСА_1, а відповідачка ОСОБА_4 зобов'язалася забезпечувати ОСОБА_2 утриманням довічно на умовах цього договору; визнати за позивачем право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що йому ІНФОРМАЦІЯ_2, він пенсіонер, ветеран труда, є інвалідом другої групи з 1961 року, хворіє хворобами серця. У зв'язку із даними обставинами він потребував і постійно потребує стороннього догляду. Коли позивач був одружений на ОСОБА_6, таку допомогу йому надавала дружина, однак, вона померла у 2005 році та протягом п'яти років за ОСОБА_2 доглядали сусіди та сестра покійної дружини позивача зі своїм чоловіком та дочкою.

Позивач також вказує, що у 2010 році із засобів масової інформації він дізнався про Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів, який з одинокими пенсіонерами, що мають у приватній власності житло, укладають договори довічного утримання і догляду. Після отримання вказаної інформації ОСОБА_2 вирішив звернутись до даного Центру.

ОСОБА_2 вказував, що він письмово звернувся до цього Центру, надіслав на прохання його співробітників деякі відомості про себе та співробітниками вказаного центру позивачу було запропоновано укласти договір довічного утримання із особою, яка буде за ним доглядати, надавати всю необхідну допомогу і утримання, щомісячно перераховувати кошти в розмірі 550 грн. та надасть під час підписання договору одноразову допомогу в розмірі 35 тис. грн., а позивач в свою чергу має передати їм у власність свою квартиру, в якій він проживатиме довічно, а також документи на цю квартиру.

Позивач зазначає, що після отриманих консультацій він погодився на умови Центру. За станом здоров'я та віком, він не міг займатися підготовкою документів для укладення угоди і за власною ініціативою цю функцію взяла на себе представник Центру, яка представлялася ОСОБА_7. Вона підготувала документи і домовилася з нотаріусом.

ОСОБА_2 посилається на те, що 23 грудня 2010 року він приїхав у нотаріальну контору, де познайомився з відповідачем ОСОБА_3, який представився співробітником Центру, та ОСОБА_7 - куратор позивача з Центру це підтвердила. Після цього ОСОБА_2 уклав договір довічного утримання з відповідачем ОСОБА_3, який було посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д.

ОСОБА_2 стверджує, що він, не читаючи повний зміст договору, не ознайомившись повністю з умовами договору, підписав його, оскільки вважав, що Центр приймає участь у цьому договорі, тому він навіть не отримав свій екземпляр договору довічного утримання.

Після підписання договору довічного утримання на ім'я ОСОБА_2 було відкрито депозитний пенсійний вклад, на який відповідачем ОСОБА_3 було внесено 35 тис. грн. на виконання умов договору.

ОСОБА_2 також вказує, що після підписання договору довічного утримання, протягом місяця ОСОБА_3 крім перерахованих грошей, надання щомісячно 550 гривень та оплати комунальних послуг, позивачу ніякої іншої допомоги не надавав.

За твердженням позивача у зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_3 не мав можливості надавати ОСОБА_2 необхідний догляд, він запропонував йому замінити набувача за договором довічного утримання, запевнивши, що ця людина буде надавати йому всю необхідну допомогу та догляд.

20.01.2011 року між позивачем ОСОБА_2, відповідачем ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договір про зміну набувача в договорі довічного утримання (догляду).

ОСОБА_2 стверджує, що відповідачка ОСОБА_4 обіцяла йому здійснювати догляд тобто допомагати у веденні господарства та забезпечувати позивача харчуванням, одягом, ліками, підтримувати квартиру у належному стані. Саме на такі умови він погодився. Сторони договору також домовилися, що забезпечення позивача харчуванням, одягом, ліками не змінюється та складатиме 550 гривень на місяць.

Позивач зазначає, що деякий час після укладення договору він чекав коли відповідачка ОСОБА_4 почне надавати необхідну йому допомогу, але цього не сталося, та ОСОБА_2 вимушений був звертатися до своїх сусідів, які допомагали йому по господарству тим чи іншим способом, а від імені відповідачки з ним спілкувався її син ОСОБА_8.

В подальшому ОСОБА_2 познайомився з ОСОБА_9, яка стала допомагати йому у домашньому господарстві, та через деякий час стала дружиною позивача - 08.10.2013 року вони уклали шлюб.

Позивач вважає, що договір довічного утримання (догляду) від 23.12.2010 року, укладений ним та відповідачем ОСОБА_3, а також договір від 20.01.2011 року про зміну набувача в договорі довічного утримання (догляду), укладений між ОСОБА_2 та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають бути визнані судом недійсними, тому що позивач вважав, що після підписання цих договорів, йому відповідачами буде надаватися догляд, а не тільки грошове утримання та він помилився щодо цієї обставини.

З посиланням на ст. 299 ЦК України представник позивача у судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог.

У судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з'явився, повідомлений належним чином (а.с. 119). Будучи присутнім у судовому засіданні 08.04.2015 року та допитаний в якості свідка посилався на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог. У наданому суду письмовому запереченні вказував, що обидва договори, укладені позивачем, були посвідчені нотаріально, при цьому держаний нотаріус встановила волевиявлення та дійсні наміри кожної зі сторін правочину, їх однакове розуміння умов правочину та особисто ознайомила зі змістом документів всіх сторін.

Крім того, ОСОБА_3 стверджує, що позивач ще до укладення згаданих договорів був обізнаний, усвідомлював та погоджувався з обсягом та видами довічного утримання та догляду, які отримував як від ОСОБА_3 так в подальшому і від ОСОБА_4 Відповідач ОСОБА_3 посилався також на пропуск строку позовної давності.

У судове засідання з'явилися відповідачка ОСОБА_4 та її представник, також заперечували проти задоволення позову з підстав пропуску строку звернення до суду та посилалися на надуманість позовних вимог, адже умови договору належним чином виконувалися та виконуються і ОСОБА_3, і ОСОБА_4, а позивач до цього часу приймає таке виконання, одержує щомісячно грошові кошти та повну оплату комунальних послуг.

Відповідачка наполягає на тому, що ОСОБА_2 був повністю обізнаний із змістом та безумовно розумів умови укладених договорів, кожен пункт яких він особисто перед підписанням обговорював із нотаріусом та відповідачами, крім того протягом 4-х років належного виконання відповідачами умов договору, позивач жодного разу не виказував ніяких претензій та побажань.

Державний нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д. у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, завідувач Шостої Одеської державної нотаріальної контори надіслав суду листа, в якій просив суд розглянути справу без участі представника третьої особи (а.с. 113).

Рішенням суду в задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з вказаним позивач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати це рішення, та постановити нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню за безпідставністю позовних вимог.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Так, судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Позивач мешкає у двохкімнатній квартирі площею 48,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, яка належала йому на праві власності.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є людиною похилого віку, інвалідом другої групи та після смерті дружини у 2005 році за станом здоров'я не може самостійно та повною мірою доглядати себе, потребує допомоги при веденні домашнього господарства.

Під час перебування у шлюбі із ОСОБА_6 таку допомогу позивачу надавала дружина, однак вона померла у 2005 році (а.с.7) та протягом п'яти років за ОСОБА_2 доглядали сусіди.

У 2010 році ОСОБА_2 дізнався про Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів, який з одинокими пенсіонерами, що мають у приватній власності житло, укладають договори довічного утримання і догляду.

ОСОБА_2 15.12.2010 року письмово звернувся до цього Центру, вказавши, що він є бездітним вдівцем та висловив побажання укласти договір довічного утримання на умовах матеріального забезпечення. (а.с. 96-101).

ОСОБА_2 без зауважень та заперечень підписав паспорт до договору довічного утримання, особисто розписався під його положеннями де зазначено, що йому відомо, що договір довічного утримання на умовах ренти припускає тільки виплату грошей, що після підписання договору він перестане бути власником квартири, залишаючись її користувачем до кінця свого життя, він ознайомлений та згоден з кандидатурою набувача за договором ОСОБА_3

23.12.2010 року ОСОБА_2 (відчужувач) та ОСОБА_3 (набувач) уклали та нотаріально посвідчили договір довічного утримання (догляду) (а.с. 103-104), відповідно до умов якого ОСОБА_2 передає у власність, а набувач отримує квартиру під НОМЕР_1 що знаходиться в АДРЕСА_1 взамін чого ОСОБА_3 зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням (доглядом) довічно на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 7 даного договору ОСОБА_3 зобов'язується довічно утримувати ОСОБА_2, при цьому в договорі зазначено, що утримання (догляд), у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною, допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 550 гривень на місяць, які будуть надаватися відчужувачу щомісячно.

Крім того, набувач зобов'язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені (набувачем чи відчужувачем). До оплачуваних комунальних послуг належать: плата за користування природним газом, теплопостачання, водопостачання (гарячу та холодну воду) та електроенергія в обсязі до 150 кВт, абонентська плата за телефон (крім міжнародних і міжміських розмов) та за послуги соціального пакету кабельного телебачення. Набувач має право передавати гроші за вказані вище комунальні послуги безпосередньо відчужувачу для їх оплати останнім. У випадку отримання відповідних коштів відчужувач несе відповідальність за сплату вказаних вище комунальних послуг у розмірі отриманих ним коштів.

У випадку виникнення, в майбутньому, потреби забезпечення відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду, відчужувач самостійно, за своїм розсудом, вирішує усі питання в межах грошового утримання, передбаченого цим договором, згідно обумовлених сум.

Згідно п. 9 договору одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 35 000 гривень, які відчужувач отримає повністю від набувача до підписанні цього договору.

У п. 10 договору відчужувач ОСОБА_2 засвідчує, що визначене сторонами грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та достатнього життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов договору.

20.01.2011 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали та нотаріально посвідчили договір про зміну набувача у вищевказаному договорі довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого домовились провести заміну набувача з ОСОБА_3 на ОСОБА_4, а також внести зміни та доповнення до договору довічного утримання (догляду), посвідченого Лангольф Ю.Д., державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 23 грудня 2010 року за реєстром № 5-1949 (а.с. 6).

Судом першої інстанції було встановлено, що як ОСОБА_3, так і в подальшому ОСОБА_4 належним чином виконували всі умови договору довічного утримання (догляду) в частині надання грошового забезпечення з моменту його укладання та до цього часу включно, що по суті не заперечувалось ні позивачем у позові, ні його представником у судовому засіданні.

29.12.2010 року ОСОБА_2 одержав від ОСОБА_3 35000 грн. в якості одноразового грошового утримання (а.с. 89) та 20.01.2011 року додатково отримав від ОСОБА_4 ще 2000 грн., чого умовами договорів взагалі передбачено не було (а.с. 90).

Відповідачі (ОСОБА_3 до внесення змін до договору та ОСОБА_4 після внесення змін) щомісячно перераховували на рахунок ОСОБА_2 550 грн. та сумлінно оплачували комунальні послуги, які надавалися та надаються ОСОБА_2 за його проживання у спірній квартирі, станом на момент розгляду справи у суді, заборгованість по оплаті комунальних послуг відсутня.

Під час розгляду судом справи ОСОБА_4 продовжувала належним чином виконувати договір, а ОСОБА_2 приймати таке виконання.

В подальшому, суд першої інстанції, аналізуючи нормативно-правове визначення договору довічного утримання, вважав, що набувач не позбавлений можливості забезпечувати відчужувача або утриманням або доглядом довічно.

Суд при цьому вважав, що законодавець залишив на розсуд сторін погодження конкретних заходів з утримання або догляду, чи утримання одночасно із доглядом відчужувача. При цьому, на думку суду, відповідно до п. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання може бути визначений виключний перелік видів матеріального забезпечення та догляду, якими набувач має забезпечувати відчужувача. Саме такий перелік, був погоджений сторонами та передбачений п.п.7, 8, 9 договору довічного утримання та договору про заміну набувача.

Суд критично оцінив посилання представника позивача на помилку ОСОБА_2 при підписанні договору щодо обставин договору, які мають істотне значення. У судовому засіданні як ОСОБА_3 так і ОСОБА_4 наполягали на тому, що при підписанні договору та при внесенні змін до нього ОСОБА_2 дуже уважно прочитав зміст договорів та майже кожний пункт обговорював із нотаріусом.

Відповідно до п. 24 договору від 23.12.2010 року та п. 5 договору від 20.01.2011 року вказані договори складені у трьох примірниках, які видаються сторонам, що спростовує твердження ОСОБА_2 про відсутність у нього його примірнику договору.

На підтвердження того факту, що ОСОБА_2 були відомі та зрозумілі умови договору довічного утримання (догляду), які передбачали надання йому виключно грошового утримання, а не догляду, свідчить і підписання позивачем без зауважень та заперечень паспорту до договору довічного утримання, де зазначено, що йому відомо, що договір довічного утримання на умовах ренти передбачає тільки виплату грошей (а.с. 98).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем належними засобами доказування, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, не доведено перед судом факту його помилки при укладанні договору щодо його істотних умов.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивач ОСОБА_2 протягом усього часу дії договору (понад 4 роки) звертався до відповідачів з проханням надавати йому саме догляд за договором, а відповідачі відмовили у наданні такого догляду.

Як зазначив суд першої інстанції, у судовому засіданні ОСОБА_4 наполягала на тому, що всі побажання ОСОБА_2, які хоча договором і не передбачалися, тим не менш нею виконувалися, а незадоволення ОСОБА_2 самим фактом існування договору та подання даного позову викликане лише реєстрацією у 2013 році шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_9, яка разом зі своїм сином мешкає у спірній квартирі та має намір привласнити її.

З урахуванням викладеного, суд відмовив у задоволенні позову в частині визнання недійсними договорів через його недоведеність та необґрунтованість.

Повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може виходячи з наступного.

Так, дійсно, згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Вказана стаття встановлює обов'язок набувача забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. ЦК розглядає договір довічного утримання також і як договір догляду, додавши таке його визначення у назву глави, присвяченої цьому виду договору.

Таким чином, догляд за відчужувчем повинен бути обов'язково, тоді як утримання може мати місце тільки разом з доглядом, а може і не бути такого утримання.

Під утриманням можна розуміти повне забезпечення матеріальними та грошовими ресурсами особи для задоволення її життєво необхідних потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності. Головною ознакою утримання є забезпечення утриманця (відчужувача) грошовими коштами та (або) іншими матеріальними цінностями.

Поняття (догляд) законодавством не визначене і означає в широкому розумінні нагляд за відчужувачем, станом його здоров'я, умовами побуту тощо. Догляд не обов'язково пов'язаний з наданням матеріальної допомоги і опосередковується своєрідною трудовою участю набувача в житті відчужувача, наданням відчужувачу послуг, обсяг яких передбачається договором.

Матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувача (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання.

Між сторонами виникли правовідносини щодо довічного утримання (догляду).

Договір довічного утримання є одностороннім. За цим договором лише одна особа - набувач наділена обов'язками, а відчужував - лише правами. Цей договір є оплатним, оскільки набувач набуває за цим договором майно у власність, а відчужував - необхідне утримання у вигляді певних матеріальних благ та послуг.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно встановив в своєму рішенні, що позивачу виповнилось ІНФОРМАЦІЯ_2, він є інвалідом другої групи, потребує постійного щоденного догляду та допомоги, так як через хворобу мав складнощі у пересуванні, в побуті, в придбанні продуктів, ліків тощо. Під час підписання спірних договорів він діяв одноособово без допомоги родичів або юристів, в той же час з боку ОСОБА_3.(який був на той час заступником директора ТОВ «центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів а.с. 52) приймала участь співробітник цього Центру, а згодом і ОСОБА_4

Вказані обставини дійсно дають підстави вважати що позивач при підписанні спірних договорів, в силу свого похилого віку та стану здоров'я, помилився щодо такої обставини, яка має істотне значення, як надання в подальшому відповідачами крім матеріальної допомоги, ще й догляду, якого він потребував та який був передбачений в обов'язковому порядку діючим законодавством.

Суд також послався на те, що ОСОБА_4 всі побажання ОСОБА_2, які хоча договором і не передбачалися, тим не менш нею виконувалися, однак, жодного належного доказу вказаним обставинам не навів, більш того, сама ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції заявила, що після підписання спірного договору сама вона до позивача не з'являлася, так як проживає в іншій області, станом його здоров'я не цікавилась тільки декілька раз телефонувала йому, надсилала на його адресу передбачені договором кошти на утримання в сумі 550 грн. та за комунальні послуги. Передбачену ст. 751 ЦК України обов'язкову індексацію суми утримання не проводила.

Судова колегія вважає, що відповідачка в силу проживання в іншому населеному пункті та іншої області фізично не могла належно виконувати умови договору довічного утримання - постійно допомагати та доглядати за позивачем, який відповідно до медичних висновків, потребував сторонньої допомоги.

Позивач вимушений був самостійно себе обходити, а матеріальна допомога, яку відповідач переказувала позивачу, не може враховуватися як повне та постійне утримання, догляд та допомога позивачу відповідачем, оскільки відповідно до вимог ст.. 744 ЦК є лише одним із обов'язків відповідача перед позивачем за договором довічного утримання.

Згідно ч.2 ст. 749 ЦК України якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду, спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

З пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

Ці всі три обставини були встановлені судом першої інстанції, однак, належної оцінки суд їм не надав.

Наявність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору довічного утримання, судова колегія визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4; ст. 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 26 червня 2015 року скасувати, та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Державний нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д., про визнання недійсними договору довічного утримання та договору про зміну набувача в договорі довічного утримання, визнання права власності на квартиру задовольнити.

Визнати недійсним договір довічного утримання (догляду), укладений 23.12.2010 року між ОСОБА_2 (відчужувачем) та ОСОБА_3 (набувачем).

Визнати недійсним договір про зміну набувача у договорі довічного утримання (догляду) від 23.12.2010 року, укладений 20.01.2011 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, нотаріально посвідченого Лангольф Ю.Д., державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 23 грудня 2010 року за реєстром № 5-1949.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру під НОМЕР_1, розташованою за адресою: АДРЕСА_1

Рішення вступає в законну силу з моменту оголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.О. Панасенков

М.М. Драгомерецький