Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 29 квітня 1998 року до 27 грудня 2013 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними у власність була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1, автомобілі «Toyota Camry» та «Mitsubishi Pajero». Посилаючись на те, що дійти згоди з відповідачем про добровільний поділ спільного сумісного майна подружжя вони не можуть, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати за нею та за відповідачем право власності по Ѕ частки спірної квартири за кожним й виділити їй у власність автомобіль «Toyota Camry».

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, зазначивши, що позивач, окрім зазначеного нею спільного сумісного майна, свідомо не включила інше майно, набуте ними у шлюбі, тому просив суд при вирішенні спору по суті врахувати ці обставини. Також просив визнати за ним та ОСОБА_3 право власності по Ѕ частки за кожним на кошти, отримані від продажу квартири по АДРЕСА_3, придбаної за час перебування у зареєстрованому шлюбі, кошти на депозитному рахунку, відкритому на ім'я ОСОБА_3 у публічному акціонерному товаристві «УкрСиббанк» та спільного бізнес-проекту - павільйону «Медок». Крім того, просив стягнути з відповідача на його користь витрати, пов'язані з утриманням будинку, розташованого по АДРЕСА_4, в розмірі 400 000 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2014 року позов ОСОБА_4 залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Виділено ОСОБА_3 Ѕ частки квартири АДРЕСА_1, загальною площею 55,8 кв. м, та автомобіль «Тoyota Сamry», державний номерний знак НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на зазначене майно. ОСОБА_4 виділено у власність Ѕ частки вищевказаної квартири.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 03 квітня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2015 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2014 року та ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в позові ОСОБА_3 відмовлено. Цивільну справу в частині позову ОСОБА_4 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2014 року та рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2014 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій у повній мірі не відповідають.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 29 квітня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2013 року.

За час шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04 серпня 2009 року.

Також за час шлюбу було придбано автомобілі «Тoyota Сamry», державний номерний знак НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, двигун № НОМЕР_3 та «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак НОМЕР_4.

Залишаючи без розгляду позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що повідомлений належним чином позивач повторно не з'явився без поважних причин у судове засідання, і від нього не надійшла заява про розгляд цивільної справи без його участі.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що місцевий суд належним чином не врахував положень глави 7 ЦПК України, які регулюють питання, пов'язані з судовими викликами та повідомленнями, а також вимоги ч. 2 ст. 169 ЦПК України, яка передбачає наслідки неявки в судове засідання особи, яка бере участь у справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1981/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

За змістом зазначених вище норм правом на залишення заяви без розгляду суд наділений в разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин за умови, що він був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1838/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених ЦПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> України, разом із копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що останні три судових засідання у справі були призначені на 20 серпня 2014 року, 22 вересня 2014 року та 06 жовтня 2014 року. Про судове засідання, призначене на 20 серпня 2014 року, ні ОСОБА_4, ні його представник належним чином не повідомлялися, 22 вересня 2014 представник ОСОБА_4 отримав судову повістку на 06 жовтня 2014 року, проте подав заяву про відкладення слухання у справі в зв'язку з його участю в іншому процесі, при цьому будь яких доказів належного повідомлення про час та місце судового розгляду безпосередньо самого ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Таким чином, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про направлення цивільної справи за позовом ОСОБА_4 для продовження розгляду, виходячи із того, що позивач та його представник не були належним чином повідомлені про судові засідання.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі, тому є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між останнім, виходячи із засад рівності часток. Також суд дійшов висновку про виділення ОСОБА_3 автомобіля «Тoyota Сamry», оскільки автомобіль «Mitsubishi Pajero» було відчужено без її згоди.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові ОСОБА_3, апеляційний суд вважав, що оскільки суд першої інстанції незаконно залишив без розгляду зустрічний позов ОСОБА_4, справа вирішена судом без всебічного дослідження обставин справи, адже відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб, а також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st3> кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843046/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> кожна особа має право на захист свого цивільного особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його порушення, невизнання або оспорювання та визначені способи такого захисту цивільних прав та інтересів судом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_278/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1>, 69 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_308/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1>, ч. 3 ст. 368 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843416/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843370/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не врахував можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя в межах доказів, наданих сторонами, та згідно з вимогами чинного законодавства. Дійшовши висновку про те, що підставою для скасування судового рішення і відмови в позові ОСОБА_3 є неповнота з'ясування судом першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції не врахував, що норми процесуального права щодо повноти та всебічності розгляду справи (ст. ст. 1, 10, 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_01_16/pravo1/T041618.html?pravo=1>) поширюються як на судове рішення суду першої інстанції, так і на судове рішення суду апеляційної інстанції, та фактично залишив спір не вирішеним.

Разом з тим не може залишатися в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України належним чином не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірив, не з'ясував дійсний обсяг спільно нажитого подружжям майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, джерело і час його придбання, а тому дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання права власності, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання права власності скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак