Номер провадження: 22-ц/785/7997/15
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С. Й.
Доповідач Коротков В. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Короткова В.Д.

суддів Сватаненко В.І., Черевко П.М.

з участю секретаря Абалдової О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , закрите акціонерне товариство «Будівельно-виробничий комерційний центр «Одісей», про визнання договору недійсним, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на квартиру, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 листопада 2013 року,

встановила:
У березні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору про співробітництво по інвестуванню будівництва недійсним, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Зазначав, що перебував із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2001 року й мешкав разом із нею у квартирі АДРЕСА_1 . Указана квартира належала на праві власності ОСОБА_3 та її дочці ОСОБА_5 .

Після проходження ним служби у складі українського миротворчого контингенту Місії ООН у Демократичній Республіці Конго та Тимчасових сил ООН у Лівані йому були виплачені кошти, які дозволили йому та його дружині прийняти рішення про інвестування в будівництво житла й 9 липня 2002 року укласти договір із закритим акціонерним товариством «Будівельно-виробничий комерційний центр «Одісей» (БМУ-11) (далі ЗАТ СПіКЦ «Одісей» (БМУ-11) про співробітництво по інвестуванню будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 , за умовами якого інвестор, який фінансує будівництво, отримує в указаному будинку трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 площею 81,8 кв.м. Загальна сума інвестування за договором 139 503 грн.

Указував, що він військовослужбовець і на час укладання вищевказаного договору про співробітництво по інвестуванню будівництва перебував на квартирному обліку у військовій частині та мав можливість отримати службове житло, тому формально договір було укладено на ім`я матері дружини ОСОБА_2 , однак вона не вносила коштів за договором. Усі внески сплачувались ним і його дружиною із сімейного бюджету в період шлюбу, а частина коштів була передана його матір`ю, ОСОБА_6 , з продажу однокімнатної квартири. У березні 2012 році шлюб між подружжям було розірвано, після чого ОСОБА_3 вивезла з квартири його речі.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги, ОСОБА_1 , посилаючись на те, що договір про співробітництво по інвестуванню будівництва мав частково фіктивний характер, остаточно просив визнати договір недійсним за ознаками ст.234 ЦК України у частині набуття ОСОБА_2 прав інвестора, визнати майно спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: визнано недійсним договір № 33 про співробітництво по інвестуванню будівництва житлового будинку від 9 липня 2002 року в частині набуття ОСОБА_2 прав інвестора; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірної квартири; в іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 1 квітня 2014 року апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково, рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 1 квітня 2014 року скасовано, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2014 року апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного суду України ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року рішення апеляційного суду Одеської області від 1 квітня 2014 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2014 року скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_4 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг та доводи заперечень на апеляційні скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що договір про співробітництво з інвестування будівництва житлового будинку, укладений між ЗАТ «БВМЦ «Одісей» як підрядником та ОСОБА_2 як інвестором, було укладено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином, а тому він є фіктивним у частині набуття прав інвестором ОСОБА_2 , яка коштів в інвестування будівництва не вносила, після завершення будівельних робіт до спірної квартири не вселялася, у ній не проживала, чим фактично не виконала умови договору про прийняття квартири після введення житлового будинку в експлуатацію.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з 22 вересня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі й разом з її дочкою від першого шлюбу, ОСОБА_5 , мешкали у квартирі АДРЕСА_1 . Вищевказана квартира належить у рівних частинах ОСОБА_3 і ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 8 лютого 2004 року.

ОСОБА_1 з 21 серпня 1992 року перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 зі складом родини три особи (т.1, а.с. 12).

9 липня 2002 року між ЗАТ СПіКЦ «Одісей» (БМУ 11) і матірю ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , було укладено договір № 33 про співробітництво по інвестуванню будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 . За умовами вищевказаного договору підрядник зобовязався побудувати за кошти інвестора й після введення будинку в експлуатацію передати йому за актом приймання передачі трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 81,8 кв.м. Сума інвестування в будівництво за договором складає 139 503 грн. (т.1, а.с 53).

Розрахунок проводився в чотири етапи: 11 липня 2002 року сплачено 69 751 грн; 31 жовтня 2002 року 34 876 грн; 3 грудня 2002 року 20 тис. грн; 26 червня 2003 року залишок 9 364 грн (т.1, а.с. 59-65). Загальна сума інвестованих коштів склала 133 991 грн.

22 грудня 2003 року на виконання зазначеного договору згідно з актом відбулась передача вищевказаної квартири, загальною площею 80, 8 кв. м, ОСОБА_2 (т.1, а.с. 66).

На підставі договору про співробітництво по інвестуванню будівництва та вищезазначеного акта 28 січня 2004 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру, зареєструвала його в КП "ОМБІ та РОН" (т.1, а.с. 67).

Після завершення всіх будівельних і ремонтних робіт до квартири вселилися й мешкали в ній позивач із дружиною та дочкою останньої ОСОБА_5 5 березня 2012 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси шлюб між подружжям було розірвано.

Позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про співробітництво пред*явлений на підставі ст.234 ЦК України, яка регулює підстави визнання правочину недійсним за ознаками фіктивності.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Колегія суддів вважає, що до спірних відносин необхідно застосувати ч.1 ст.58 ЦК УРСР, яка діяла на час укладення спірного договору від 9 липня 2002 року, та яка за змістом аналогічна ч.1 ст.234 ЦК України.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Звертаючись з вимогами про визнання договору про співробітництво недійсним в частині набуття ОСОБА_2 прав інвестора, позивач не тільки не довів того, що обидві сторони ОСОБА_2 та ЗАТ СПіКЦ «Одісей» (СМУ-11)- укладаючи договір, не мали наміру створення правових наслідків, зумовлених правочином, але й не посилався на цю важливу обставину в позовній заяві, якa неодноразово уточнювалась в процесі розгляду справи. Будь-яких доказів в підтвердження умислу обох сторін на укладення фіктивного договору матеріали справи не містять.

Крім того, звертаючись із позовом про визнання недійсним договору про співробітництво від 09.07.2002 р. ,укладеним між ОСОБА_2 та ЗАТ СПіКЦ «Одісей» (СМУ-11), правонаступником якого є ТОВ «Одісей-БМУ-11», ОСОБА_1 не пред*явив позовних вимог до однієї із сторін договору - до ТОВ «Одісей-БМУ-11», яке залучено у справі не як відповідач, а як третя особа.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 уклала договір про відкриття й обслуговування поточного рахунку в банку, усі платіжні доручення та приходні ордери на повну суму інвестування були оформлені також на її імя (т.1, а.с. 58 - 65). Оформлення права власності ОСОБА_2 свідчить про реальність настання правових наслідків правочину(т.1, а.с.67).

Крім того, ЗАТ СПіКЦ «Одісей» (БМУ-11), правонаступником якого є товариство з додатковою відповідальністю «Будівельно-виробничий комерційний центр «Одісей» (БМУ-11), підтверджено факт укладання спірного договору з ОСОБА_2 та передачу їй майна квартири АДРЕСА_4 згідно з актом приймання-передачі( т.1, а.с.42).

Крім того, визнаючи частково недійсним договір про співробітництво по інвестуванню будівництва від 9 липня 2002 року суд першої інстанції, посилався на норми ЦК України 2004 року, залишивши поза увагою статтю 5 ЦК України та не врахувавши пункт 4 "Прикінцеві та перехідні положення" цього Кодексу, відповідно до яких положення зазначеного Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, які виникли після набрання ним чинності. Оспорюваний договір був укладений 9 липня 2002 року, тобто до набрання чинності ЦК України. Тому до спірних відносин необхідно застосувати ч.1 ст.58 ЦК УРСР, яка за змістом аналогічна ч.1 ст.234 ЦК України.

У зв`язку з наведеним висновок суду про фіктивність правочину в частині набуття прав ОСОБА_2 ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Визнаючи за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, суд виходив з доведеності факту внесення позивачем коштів за рахунок зароблених позивачем за період проходження служби у миротворчому контингенті військ, а також отриманих від матері ОСОБА_6 , яка 27.07.2002р. продала належну їй однокімнатну квартиру.

Доказами цього факту, на думку суду, є показання свідків.

Разом з тим, допитані судом свідки із сторони позивача не були безпосередніми очевидцями сплати коштів ОСОБА_1 , а обставини досягнутої нібито домовленості про формальне оформлення договору на ОСОБА_2 відомі їм тільки із слів самого ОСОБА_1 .

Крім того, суд не врахував вимоги ч.2 ст.59 ЦПК України про те, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобам доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

ОСОБА_1 не надав суду ніяких письмових доказів в підтвердження його участі у фінансуванні будівництва, а письмові докази, надані відповідачем ОСОБА_2 , зокрема, всі приходні ордери та платіжні доручення на всю суму інвестицій, договір про відкриття та обслуговування поточного рахунку в банку на ім*я ОСОБА_2 , судом не оцінені і в порушення п.3 ч.1 ст.215 ЦПК України не мотивовано, чому надані ОСОБА_2 докази фактично відхилені.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає,що позивач не довів своїх позовних вимог про визнання угоди недійсною та визнання за ним права власності на спірне майно, а суд задовільнив ці вимоги з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Приймаючи до уваги те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом не правильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, тому рішення суду на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Судовий збір, який сплачений ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги в сумі 698 грн. (т.1, а.с.276) та при подачі заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року в сумі 488,27 грн., а всього 1 186,27грн., підлягає стягненню з ОСОБА_1 на її користь на підставі ч.1 ст.88 ЦПК України.

Судовий збір, який сплачений ОСОБА_4 при подачі апеляційної скарги в сумі 600 грн. (т.2, а.с.23) підлягає стягненню з ОСОБА_1 на його користь на підставі ч.1 ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3, 4, 314 ч.2 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:
Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 листопада 2013 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору від 9 липня 2002 року, укладеного із закритим акціонерним товариством «Будівельно-виробничий комерційний центр «Одісей» (БМУ-11) про співробітництво по інвестуванню будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 , визнання квартири АДРЕСА_4 обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на ? частку цієї квартири відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1186 гривень 27 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 600 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Судді апеляційного суду Одеської області В.Д.Коротков
В.І.Сватаненко

П.М.Черевко