У Х В А Л А

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Леванчука А.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного підприємства «Укрсоцбанк» на рішення апеляційного суду Львівської області від 06 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 07 листопада 2007 року ОСОБА_5 отримав кредитні кошти у розмірі 20 тис. грн. на строк до 04 листопада 2022 року. На забезпечення виконання умов цього договору вони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Спадкоємцями після його смерті є ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Ураховуючи те, що спадкоємці боржника не погасили кредитну заборгованість у розмірі 18 847 грн. 29 коп., позивач просив стягнути її з відповідачів шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та на спадкове майно, зокрема автомобіль марки ИЖ-2717, державний номерний знак НОМЕР_1, шляхом їх продажу з прилюдних торгів.

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 09 грудня 2013 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 18 847 грн. 29 коп.: у спосіб звернення стягнення на спадкове майно згідно із свідоцтвом про право власності від 15 квітня 2011 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 квітня 2011 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17 травня 2011 року, а саме: автомобіль марки ИЖ-2717, 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, шляхом продажу на прилюдних торгах; у спосіб звернення стягнення на спадкове майно згідно з іпотечним договором від 07 листопада 2007 року, а саме житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 шляхом його продажу на прилюдних торгах. Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із зазначеного житлового будинку. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 06 травня 2015 року рішення районного суду в частині задоволення позову про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кредитної заборгованості у розмірі 18 847 грн. 29 коп. та про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано. Позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту від 07 листопада 2007 року у розмірі 17 980 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом його продажу на прилюдних торгах. У задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на господарські будівлі за тією ж адресою відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційні скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов та звертаючи стягнення на спадкове й іпотечне майно, суд першої інстанції виходив із того, що спадкоємці ОСОБА_5, успадкувавши після його смерті автомобіль та житловий будинок, який є предметом іпотеки, не погасили його заборгованості, що є підставою для звернення стягнення на це майно.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що районний суд одночасно звернув стягнення на предмет іпотеки та стягнув суму заборгованості за кредитним договором, тобто допустив подвійне стягнення. Крім того, суд апеляційної інстанції послався на те, що в іпотеку передавався лише житловий будинок АДРЕСА_1 без господарських будівель, тому у зверненні стягнення на них слід відмовити.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 07 листопада 2007 року ОСОБА_5 уклав із ПАТ «Укрсоцбанк» кредитний договір, відповідно до умов якого отримав кредитні кошти у розмірі 20 тис. грн. на строк до 04 листопада 2022 року.

На забезпечення виконання умов цього договору сторони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Спадкоємцями після його смерті, які прийняли спадщину, є ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

Пред'являючи позов, ПАТ «Укрсоцбанк» посилалось на те, що спадкоємці боржника не погасили кредитну заборгованість у розмірі 18 847 грн. 29 коп., що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки та на спадкове майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, оскільки це суперечить вимогам ст. ст. 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна дійти висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та у порушення ст. ст. 212-213, 303, 316 ЦПК України не визначив початкову ціну предмета іпотеки у грошовому вираженні за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а також не визначив співрозмірність кредитної заборгованості з вартістю іпотечного майна.

Також суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що районний суд одночасно звернув стягнення на предмет іпотеки та стягнув кредитну заборгованість, оскільки у резолютивній частині суд першої інстанції вказав про стягнення кредитної заборгованості у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто визначив розмір заборгованості відповідачів, яка має бути погашена за рахунок реалізації предмета іпотеки, і не ухвалював рішення про подвійне стягнення.

Крім того, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що господарські будівлі, розташовані по АДРЕСА_1, не є предметом іпотеки та на них не може бути звернуто стягнення з огляду на наступне.

Предметом договору іпотеки від 07 листопада 2007 року є житловий будинок АДРЕСА_1.

Право власності іпотекодавця підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07 грудня 2006 року, виданим виконавчим комітетом Ісаївської сільської ради Турківського району Львівської області.

Відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз'яснено, що різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенос попереднім власником.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав належної правової оцінки витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, видане Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації, в якому вказано, що об'єкт нерухомості складають житловий будинок, стайня, стодола, комора, сарай, літня кухня, погріб, дровітня, убиральня, огорожа (т. 1 а.с. 195), тобто житловий будинок та господарські будівлі є одним цілим.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного підприємства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 06 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

А.О. Леванчук