Єдиний унікальний номер 725/5187/14-ц
Номер провадження 2/725/1172/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалось на те, що 18.01.2008 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір №CVHMAK37540223, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 86 953,75 грн., з яких 61125 грн. на купівлю автомобіля, 34 грн. на оплату реєстрації предмету застави в державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 611,25 грн. на оплату страхових платежів за договором страхування транспортного засобу № CVHMAK37540223 та договору особистого страхування № CVHMAK37540223, 1222,50 грн. на оплату винагороди за надання фінансового інструменту, 23 961 грн. на оплату разових страхових платежів відповідно до п. 2.1.3, п. 2.2.7 даного договору.

Крім того, згідно умов вищевказаного кредитного договору встановлена відсоткова ставка за користування кредитними коштами в розмірі 15,48 % на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 16.01.2015 року.

Також в забезпечення виконання вищевказаних зобовязань за договором між банком та відповідачем 18.01.2008 року укладено договір застави рухомого майна, за умовами якого відповідач надала в заставу банку автомобіль марки DAEWOO Lanos 2008 року випуску, тип ТЗ легковий седан, № кузова/шасі Y6DTF69Y080121450, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Зокрема, відповідно до умов договору застави, передбачено, що у випадку порушення позичальником/заставодавцем зобовязань за кредитним договором або за договором застави, заставодавець зобовязаний передати предмет застави в заклад заставодержателю, проте відповідачем, яка належним чином не виконувала своїх зобовязань за кредитним договором, предмет застави в заклад банку передано не було.

Також п. 2.1.3 кредитного договору визначено, що відповідач доручила банку щорічно перераховувати суму, необхідну для сплати чергових страхових платежів. Перерахування таких коштів банк зобовязується лише у випадку ненадання відповідачем документів, які б підтверджували сплату таких страхових платежів з інших джерел.

Разом з тим, відповідач належним чином не виконала своїх зобовязань за кредитним договором, внаслідок чого у неї станом на 19.12.2014 року утворилась заборгованість у розмірі 77616,67 грн., яка складається з заборгованості по кредиту 36958,18 грн., пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 40658,49 грн.

Посилаючись на вказане, а також норми матеріального права, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVHMAK37540223 від 18.01.2008 року в сумі 77 616,67 грн. вилучити у відповідача та передати в заклад позивача предмет застави автомобіль марки DAEWOO Lanos 2008 року випуску, тип ТЗ легковий седан, № кузова/шасі Y6DTF69Y080121450, реєстраційний номер НОМЕР_1, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію ТЗ (технічний паспорт); звернути стягнення на вказаний предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля позивачем з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію ТЗ замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію ТЗ або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України; стягнути з відповідача судові витрати по справі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. При цьому вказала на те, що дійсно відповідачем вносилися щомісячно у визначені банком строки кошти на погашення кредитної заборгованості, разом з тим, вказана у позові сума заборгованості виникла внаслідок того, що банк відповідно до п. 2.1.3 кредитного договору здійснював відрахування з щомісячного платежу відповідача кошти на сплату чергових страхових платежів за договорами страхування, оскільки відповідачем не було надано банку доказів самостійної сплати страхових платежів, а тому вважає позовні вимоги обґрунтованими та у звязку з порушенням позичальником своїх зобовязань, просила передати предмет застави в заклад банку, звернути на нього стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі.

Представники відповідача позовні вимоги не визнали, надали суду пояснення аналогічні змісту письмових заперечень на позов, в яких зокрема вказували на те, що з моменту укладення кредитного договору ОСОБА_1 належним чином виконує його умови та щомісяця у визначений договором період сплачує суму, яка не менше визначеної у п. 7.1 кредитного договору й відповідно вважають, що відповідачем в повному обсязі та належним чином виконано покладені на неї зобовязання за кредитним договором. Крім того, вказували на те, що при укладенні кредитного договору відповідачем сплачено страхові платежі в сумі 611,25 грн. за договором особистого страхування від 18.01.2008 року, строк дії якого 12 місяців, та в подальшому, після закінчення строку дії вказаного договору відповідач його не пролонговувала, а тому договір страхування після закінчення строку його дії не діяв. Крім того, договір страхування ТЗ діяв також протягом одного року та відповідачем не пролонговувася й відповідно банком зі сплачених на рахунок банку коштів на погашення кредитної заборгованості безпідставно зараховувалися кошти на погашення сплачених банком коштів за договором страхування транспортного засобу. Крім того, договір страхування транспортного засобу не міг бути укладений на майбутнє. Також зазначили, що рішення суду у 2010 році встановлено відсутність у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором. 16.01.2015 року відповідачем в повному обсязі погашено заборгованість за кредитним договором та за весь період його дії сплачено банку суму в розмірі 112 063 грн., у звязку із чим просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

За вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст.ст. 58, 59 ЦПК України), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ЦПК України.

Судом встановлено, що 18.01.2008 року між ПАТ «КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №CVHMAK37540223, за умовами якого банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти на строк з 18.01.2008 року по 16.01.2015 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 86 953,75 грн. на наступні цілі: 61 125 грн. на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію Предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ № СУНМАК37540223 від 17.01.2009 року, договором особистого страхування № СУНМАК37540223 від 18.01.2008 року на строк до 17.01.2009 року у сумі 611,25 грн., а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1222,50 грн., та у розмірі 23 961.00 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,29% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0.00% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору (а.с. 153 - 154).

Згідно даного договору, періодом сплати слід вважати період з 18 по 22 число кожного місця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця, починаючи з наступного місяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1240 грн. 25 коп. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам та винагороди.

Крім того, як убачається з п. 7.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобовязання за вказаним договором виступає застава автомобіля марки DAEWOO Lanos 2008 року випуску, тип ТЗ легковий седан, № кузова/шасі Y6DTF69Y080121450, реєстраційний номер НОМЕР_1.

При цьому, судом встановлено, що 18.01.2008 року з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань за вказаним вище договором, між сторонами укладено договір застави № CVHMAK37540223, відповідно до умов якого відповідач передала в заставу банку автомобіль DAEWOO Lanos 2008 року випуску, тип ТЗ легковий седан, № кузова/шасі Y6DTF69Y080121450, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 155).

Так, згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Таким чином, враховуючи вищевказані обставини, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли кредитно-договірні відносини.

Зокрема, статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків. (ст.611 ЦК України).

Порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) ст.610 ЦК України)).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений строк.

Відповідно до ст. 549, п. 1 ст. 550, ст. 551, ст. 552 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, плата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Так, на підтвердження наявності заборгованості відповідача за кредитним договором, представником банку надано відповідні розрахунки заборгованості.

При цьому, у матеріалах справи містяться два розрахунки заборгованості відповідача перед ПАТ «КБ «Приват Банк» за вищевказаним кредитним договором, один з яких відображає заборгованість станом на 11.08.2014 року та містить інформацію про підвищення відсоткової ставки з 01.02.2009 року з 15,48 % на 27,12 % та суму заборгованості в розмірі 156 010,67 грн., в подальшому позивачем було уточнено позовні вимоги та надано розрахунок заборгованості в якому відсоткова ставка вказана в розмірі 15,48 % на весь розрахунковий період та сума заборгованості станом на 19.12.2014 року становить 77 616, 67 грн. (а.с. 4, 101).

Разом з тим, жодний із наведених розрахунків не може братись судом до уваги як належний та допустимий доказ, оскільки вони не узгоджуються з іншими матеріалами справи, зокрема наданими позивачем квитанціями про сплату щомісячних платежів відповідально до п. 7.1 кредитного договору, а також у звязку з тим, що позивачем не надано суду доказів щодо підстав відрахування із сплачених відповідачем щомісячних платежів в рахунок сплати страхових платежів, зокрема щодо існування та чинності відповідних договорів страхування, з огляду на наступне.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 належним чином виконувала свої зобовязання протягом дії кредитного договору, що підтверджується копіями наданих нею квитанцій про сплату щомісячного платежу відповідно до умов кредитного договору (а.с. 34-36, 37-67, 109).

Крім того, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17.03.2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 19 травня 2010 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставлене майно відмовлено (а.с. 68-74).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зі змісту вказаного вище рішення убачається, що позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави автомобіль DAEWOO Lanos 2008 року випуску, тип ТЗ легковий седан, № кузова/шасі Y6DTF69Y080121450, реєстраційний номер НОМЕР_1 у звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязань за кредитним договором № CVHMAK37540223 від 18.01.2008 року, проте судом було встановлено відсутність у відповідача заборгованості за кредитним договором та відсутність будь-яких доказів, які б вказували на неналежне виконання нею умов договору кредиту та застави, а також доказів щодо будь-яких змін чи доповнень до кредитного договору (а/с 68-74).

При цьому, представник позивача в ході розгляду справи вказував на те, що даний розмір заборгованості за кредитним договором в розмірі 77 616,67 грн. у відповідача виникла у звязку з тим, що зі сплачених відповідачем щомісячних платежів частина грошових коштів відраховувалась на сплату страхових платежів за договорами страхування.

Так, відповідно до ст. 981 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі.

Згідно із чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зокрема, як убачається з матеріалів справи, відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику кредит, крім інших цілей також на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ № СУНМАК37540223 від 17.01.2009 року, договором особистого страхування № СУНМЬК37540223 від 18.01.2008 на строк до 17.01.2009 року у сумі 611,25 грн.

При цьому, як встановлено судом, що між СК «Інгосстрах» та ОСОБА_1 18 січня 2008 року укладено договір особистого страхування № CVHMLK37540223 від 18.01.2008 року, за умовами якого розмір страхової суми визначено в розмір 61 125 грн. (а.с. 158).

Відповідно до п. 10, п. 11 вказаного договору, страховий платіж становить 611,25 грн. та договір діє по 17.01.2009 року включно та у разі сплати позичальником наступних страхових платежів може бути пролонгований на той же строк до погашення заборгованості.

Відповідно до копії квитанції, відповідачем сплачено вказану суму страхового платежу в розмірі 611,25 грн. (а/с 135).

Також, судом встановлено, що 17.01.2008 року був укладений договір №25-941 добровільного страхування транспортного засобу від 17.01.2008 року, терміном дії з 17.01.2008 року по 16.01.2009 року, сторонами якого виступали АТ СК «Дженералі-Гарант» та ОСОБА_1 (а.с.166).

Відповідно до умов вказаного договору, він укладався на користь ПАТ КБ «Приват Банк» та обєктом страхування виступав ТЗ DAEWOO Lanos 2008 року випуску, тип ТЗ легковий седан, № кузова/шасі Y6DTF69Y080121450, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Разом з тим, відповідно до висновку експерта №940-К від 08.05.2015 року підпис від імені ОСОБА_1 в договорі №25-941 добровільного страхування автотранспорту від 17.01.2008 року виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою.

Таким чином, виходячи з загальної презумпції правомірності правочинів, слід вважати, що договір №25-941 добровільного страхування транспортного засобу від 17.01.2008 року укладений не був, таким чином відповідач не могла та не повинна була виконувати будь-які зобовязання за таким договором.

Крім того, як встановлено судом, між відповідачем та СК «Інгосстрах» 17 січня 2009 року укладено договір страхування наземного транспорту, обєктом страхування якого є автомобіля марки DAEWOO Lanos 2007 року випуску, тип ТЗ легковий седан, № кузова/шасі Y6DTF69Y080121450, реєстраційний номер НОМЕР_1.

За умовами даного договору, розмір страхової суми визначено в розмірі 61125 грн.

Відповідно до п. 8 договору страхування наземного транспорту сума страхового платежу становить 2811 грн. 75 коп., а у разі лонгації договору розмір платежу щорічно зменшується на 4,4% від попереднього страхового платежу.

Відповідно до п. 9 зазначеного договору цей договір діє 12 місяців (один рік) з 18.01.2009 по 17.01.201 року включно (але не більше ніж сплачуваний період п. 10.1). При бажанні страхувальника застрахувати ТЗ на строк, більший за 12 місяців, та у разі сплаті страхового платежу, зазначеного у п. 8 цього договору, договір вважається щорічно продовженим на відповідний строк, за який здійснена сплата страхового платежу.

Відповідно до копії квитанції, відповідачем сплачено вказану суму страхового платежу в розмірі 2811 грн. 75 коп. у липні 2009 року (а/с 135), тобто у період дії даного договру.

Таким чином, з огляду на умови вищевказаних страхових договорів, вони укладалися між ОСОБА_1 та страховою компанією на один рік та зокрема, договір страхування ТЗ припинив свою дію 17 січня 2010 року й відповідно позивачем не надано суду доказів укладення договору страхування на наступний період, як і не надано самого договору страхування, який як зазначив позивач втрачено.

При цьому, як вказував представник банк страхові платежі за вказаними договорами у період з 2010 по 2014 рік банк здійснював самостійно, перераховуючи щорічно на користь ЗАТ "СК "ІНГОССТРАХ» страхову платежі, оскільки відповідач не надавав банку доказів на підтвердження самостійної сплати даних платежів, що також підтверджується меморіальними ордерами, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с 232-245).

Разом з тим, враховуючи викладене, суд приймаючи до уваги те, що вказані договори страхування діяли лише 1 рік та відповідачка не виявила бажання щодо їх продовження й відповідно до умов даних договорів вони не могли бути пролонговані у порядку, передбаченому цими договорами на наступні терміни при відсутності згоди ОСОБА_1, а банк в свою чергу не звертався до відповідача, починаючи з 2010 року з вимогами щодо продовження дії таких договорів та надання доказів щодо здійснення сплати страхових платежів, тому підстави для самостійної сплати страхових платежів за наведеними договорами страхування у банку не було й відповідно банком безпідставно були зараховані сплачені відповідачем щомісячні платежі на сплату платежів по страхуванню до розміру заборгованості за кредитно-заставним договором.

Так, згідно із ч. 1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 575 ЦK України, закладом є застава рухомого майна, що дається у володіння заставодержателя або за його наказом у володіння третій особі, вказана норма також дублюється в ст. 44 Закону України «Про заставу», відповідно до якої заклад - застава рухомого майна, при якій майно, що складає предмет застави дається заставодавцем у володіння заставодержателя.

Частиною першою ст. 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Таким чином, передача предмета застави в заклад та звернення стягнення на предмет застави можливе лише у разі порушення умов основного зобовязання, разом з тим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів порушення відповідач умов кредитного договору.

Разом з тим, в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів які б вказували на порушення відповідачем умов кредитного договору та наявність підстав для передачі предмету застави в заклад та звернення стягнення на спірний транспортний засіб.

При цьому, представник позивача не довела тих обставин на які посилалася як на підставу вимог банку, а також не надала докази в обґрунтування своїх вимог та не спростувала тих обставин на які посилався представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень, що є її обовязком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України. Крім того, суд створив всі умови для змагального процесу, розяснював представнику позивача її права та обовязки.

За таких обставин суд, оцінюючи надані сторонами докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог банку й відповідно приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За змістом ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз.

При цьому, судом встановлено, що за проведення судової почеркознавчої відповідачем понесено витрати у розмірі 900,48 грн., що підтверджується копією відповідної квитанції (а.с. 208), тому дані судові витрати відповідача підлягають стягненню на її користь з позивача.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст.11, 204, 207, 509, 526, 530, 536, 572, 575, 625, 1050, 1054 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про заставу», ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 61, 64, 88, 212-215, 218, 294, 360-7 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 звернення стягнення на предмет застави відмовити.

Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 900,48 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало