УХВАЛА

іменем україни

30 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Закропивного О.В., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 7 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 19 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 111 860 доларів США зі сплатою 11,4 % річних, з кінцевим терміном повернення до 17 вересня 2027 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між банком та позичальником було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: м. Чернівці, АДРЕСА_1. Оскільки позичальник не виконував зобов'язання за вказаним договором, на вимоги банку не реагував, утворилась заборгованість яка станом на 18 жовтня 2011 року складає 101 105 доларів 84 центи США, що еквівалентно 805 813 грн 53 коп.

Ураховуючи наведене, позивач просив звернути стягнення на вказаний житловий будинок та земельну ділянку за цією ж адресою у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселити відповідача й інших осіб, які зареєстровані та проживають у вказаному будинку, зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 7 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 10 червня 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 вересня 2007 року у розмірі 101 105 доларів 84 центи США, що за курсом Національного банку України становило 805 813 грн 53 коп., звернуто стягнення на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: м. Чернівці, АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмет іпотеки. В частині вирішення вимог про виселення відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ПАТ КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконав умов кредитного договору, допустив заборгованість по кредиту, яка підлягає стягнення шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу банком указаного житлового з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою та вважав необґрунтованими вимоги щодо звернення стягнення на земельну ділянку, оскільки вона не є предметом іпотеки й недоведеними вимоги банку про виселення відповідача, оскільки банком не зазначено та не доведено, що ОСОБА_3 проживає в житловому будинку, який є предметом іпотеки чи зареєстрований у ньому.

Апеляційний суд погодився з такими висновками, вказавши також, що районний суд правильно взяв до уваги розрахунок заборгованості, наданий банком, а не висновок експерта щодо розміру кредитної заборгованості, який визнав таким, що суперечить матеріалам справи.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 19 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 111 860 доларів США зі сплатою 11,4 % річних, з кінцевим терміном повернення до 17 вересня 2027 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між банком та позичальником було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: м. Чернівці, АДРЕСА_1. Позичальник не виконував зобов'язання за вказаним договором, на вимоги банку не реагував, утворилась заборгованість яка за розрахунком банку станом на 18 жовтня 2011 року складає 101 105 доларів 84 центи США, що еквівалентно 805 813 грн 53 коп.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 33 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку», у розумінні норми ст. 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-61 цс 15 від 27 травня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач посилався на те, що розмір заборгованості неправильно визначений позивачем. При цьому послався на висновок експертизи та на квитанції про сплату боргу у період розгляду справи й вважав, що районним судом звернуто стягнення на предмет іпотеки на суму боргу, яка перевищує розмір фактичної заборгованості по кредиту.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів сторін належним чином не перевірив, фактичних обставин справи не з'ясував, не послався у рішенні на обставини і докази, які спростовують доводи ОСОБА_3 та не зазначив у рішенні загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Оскільки апеляційний суд, ухвалюючи судове рішення, не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, його судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 10 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: О.В. Закропивний

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик