ГОРОДИЩЕНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 691/1772/14-ц
провадження № 2/691/42/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року м. Городище

Городищенський районний суд Черкаської області у складі: головуючого - судді Подороги Л.В., при секретарі Брандальській Х.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Городище цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи: Городищенської державної нотаріальної контори, про встановлення факту спільного проживання, визнання будинку спільною власністю та визнання права власності на 1/2 частину спільно нажитого майна та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участю третьої особи: Петропавлівської сільської ради Городищенського району Черкаської області, про виселення ОСОБА_1 з будинковолодіння № 23, що по вул. Комсомольській у с. Петропавлівка Городищенського району Черкаської області, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, за участю третьої особи Городищенської державної нотаріальної контори, в якому просить: встановити юридичний факт проживання однією сімєю з ОСОБА_5, яка померла 14.02.2014 року, починаючи з 1992 року та до дня її смерті, за адресою вул. Комсомольська, 23, с. Петропавлівка, Городищенського району, Черкаської області; визнати будинок № 23 по вул. Комсомольській у с. Петропавлівка, Городищенського району спільною власністю; визнати за ним право власності на 1/2 частину будинковолодіння, що по вул. Комсомольській, 23, у с. Петропавлівка, Городищенського району.

У ході слухання справи, ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги, просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.12.2014 року, видане Городищенською державною нотаріальною конторою Черкаської на імя ОСОБА_2.

У свою чергу, відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить зобовязати ОСОБА_1, звільнити, шляхом виселення з будинку по вул. Комсомольська, 23, у с. Петропавлівка, Городищенського району, Черкаської області.

У ході слухання справи, ОСОБА_2 збільшила позовні вимоги та просить зобовязати ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди в користуванні будинковолодіння, розташованим по вул. Комсомольська, 23, у с. Петропавлівка, Городищенського району, Черкаської області та виселитися із даного будинковолодіння.

У судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на те, що починаючи з 1992 року, він проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вів спільне господарство з ОСОБА_5, яка померла 14.02.2014 року. Вони проживали в будинку, що належав ОСОБА_5 по вул. Комсомольська, буд. 23, у с. Петропавлівка Городищенського району Черкаської області. У вказаному будинку він залишився проживати і після її смерті та проживає у даний час. За час спільного проживання, вони мали велике господарство, а саме: корів, свиней, телят, курей, гусей, качок та кролів. Також він мав пасіку та продавав мед. Усі спільно отримані доходи: заробітну плату, виручені від реалізації сільськогосподарської продукції із власного господарства кошти, вони витрачали на спільні потреби та на потреби дітей дружини. За спільні кошти робили ремонт у будинку, як поточні так і капітальні. В будинок закупили нові меблі, покриття на підлогу, побутову техніку, провели воду та облаштували ванну, замінили звичайні віна на євровікна, поклеїли шпалери, провели до будинку газ, зробили капітальний ремонт сараю та зробили ще багато інших робіт, за рахунок яких сам будинок та надвірні споруди значно збільшилися у своїй вартості. ОСОБА_5 мала трьох доньок від свого попереднього шлюбу: ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_7, до яких він ставився, із самого початку спільного з нею проживання, як до власних дітей. Після смерті ОСОБА_5, її доньки повідомили, що ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповідала їм все своє майно та, виходячи із того, що вони є спадкоємцями ОСОБА_5, а будинок по вул. Комсомольській, 23, у с. Петропавлівка, належить ОСОБА_5, запропонували йому виселитись із будинку. Позивач вважає, що оскільки вони з ОСОБА_5 спільно вкладали кошти в будівництво та облаштування будинковолодіння, дане майно є спільною сумісною власністю.

У задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_8 заперечували щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1, вказавши, що ОСОБА_2 являється власником будинковолодіння, що по вул. Комсомольська, 23, у с. Петропавлівка, Городищенського району на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.12.2014 року. З травня місяця 2014 року, ОСОБА_1 перешкоджає їй, як законному власнику вище зазначеного будинковолодіння, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. На неодноразові вимоги, у добровільному порядку звільнити будинковолодіння, не реагує. Крім того, ОСОБА_1 вигнав з належного їй будинку, її дітей. Свої позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі.

Представник третьої особи Городищенської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, подавши заяву про слухання справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечували.

Представник Петропавлівської сільської ради, у судовому засіданні вказала, що на її думку сторони мали вирішити спір мирним шляхом. Про результат вирішення справи поклалася на розсуд суду.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3, на розгляд справи не зявилася, подавши суду заяву про слухання справи без її участі, в якій також зазначила, що ніякого відношення до спірного будинковолодіння вона не має, оскільки, 17.02.2014 року відмовилася від прийняття спадщини.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Починаючи з 1992 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали спільно однією сімєю без реєстрації шлюбу в будинковолодінні № 23, що по вул. Комсомольській у с. Петропавлівка Городищенського району Черкаської області.

Даний факт визнаний сторонами, а також підтверджується архівним витягом Петропавлівської сільської ради народних депутатів Городищенського району від 02.04.2015 року № 46/04-05 (а.с. 109), довідками ВК Петропавлівської сільської ради Городищенського району, Черкаської області за №№ 645/02-21, 646/02-21, 647/02-21 від 03.11.2014 року (а.с. 9-11).

14.02.2014 року, в с. Петропавлівка Городищенського району Черкаської області, ОСОБА_5 померла (свідоцтво про смерть серії 1-СР № 224608 від 17.02.2014 року, а.с. 51).

26.03.2009 року, ОСОБА_5 склала заповіт, яким, на випадок своєї смерті, все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось та все те, що буде належати їй на день смерті та на що вона за законом матиме право, заповідала в рівних долях своїм дочкам: ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_7.

Згідно довідки завідувача Городищенської держнотконтори ОСОБА_9 № 1035/02-14 від 20.12.2014 року (а.с. 27), після померлої 14.02.2014 року ОСОБА_5, відкрито спадкову справу № 48/2014 за заявою про прийняття спадщини дочки померлої ОСОБА_2, якій 04.12.2014 року видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вище зазначений будинок, приватизовані земельні ділянки, недоодержану пенсію та грошові заощадження. Дочки померлої ОСОБА_7 та ОСОБА_3, на користь яких також було складено заповіт, відмовилися від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1, з метою прийняття спадщини після покійної ОСОБА_5, звернувся до нотаріуса з відповідною заявою, однак, постановою від 11.06.2014 року, державним нотаріусом ОСОБА_9, відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу, що підтверджує родинні стосунки з померлою та факт набуття права власності на майно за час спільного проживання з померлою.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 зазначили, що ОСОБА_1 був власником будинковолодіння № 62 по вул. Чуєнка у с. Петропавлівка Городищенського району. Під час спільного проживання з ОСОБА_5, ОСОБА_1 продав даний будинок, а отримані кошти були витрачені на добудову та облаштування будинковолодіння № 23, що по вул. Комсомольській у с. Петропавлівка Городищенського району.

Згідно довідки ВК Петропавлівської сільської ради № 20/02-21 від 21.01.2015 року, ОСОБА_1 належало будинковолодіння з господарським будівлями і спорудами по вул. Чуєнка, 62, у с. Петропавлівка, Городищенського району, яке було продано ОСОБА_10 (договір купівлі-продажу від 08.02.1995 року). 26.01.1995 року ОСОБА_1 знятий з реєстрації по вул. Чуєнка, 62 та зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1.

Допитаний судом свідок ОСОБА_11, зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 прожили як подружжя близько 22 років, по вул. Комсомольська, 23 у с. Петропавлівка. За час спільного проживання, провели ремонтні роботи в будинку, а саме: провели газове опалення, встановили котел, обладнали ванну кімнату, замінили вікна та двері, встановили водяні відливи на даху будинку, навколо будинку зробили відмостку, бетонні доріжки, прибудували кладову до літньої кухні, перекрили сарай, обладнали гараж, туалет, встановили загороди для вирощування худоби та птиці, спільно обробляли земельну ділянку. Свій будинок ОСОБА_1 продав. Спільно з ОСОБА_5 вони виростили її дітей та онуків.

Допитана судом свідок ОСОБА_12, підтвердила, факт спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1, та зазначила, що останній проживає ІНФОРМАЦІЯ_2 більше 20 років. За роки їх спільного проживання, вони спільно вели домашнє господарство, здійснили ремонт будинку, провели газове опалення, змінили вікна, двері, обладнали ванну кімнату, переобладнали гараж, сарай, туалет, побудували приміщення для вирощування худоби та птиці, спільно обробляли земельну ділянку.

Допитаний судом свідок ОСОБА_13 підтвердив факт спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з 1992 року, та вказав, що вони спільно займалися веденням домашнього господарства, облаштовували житло, обробляли земельну ділянку, ростили дітей ОСОБА_5, доглядали онуків.

Допитаний судом свідок ОСОБА_14, також підтвердив факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5, як чоловіка та дружини починаючи з 1992 року, по вул. Комсомольська, 23, у с. Петропавлівка, та зазначив, що подружжя спільно утримувало домашнє господарство, реконструювали сарай, гараж, провели газопостачання до будинку, побудували складське приміщення, побудували ванну кімнату в будинку. Після приходу до ОСОБА_5, ОСОБА_1 продав своє житло та суттєво змінив будинковолодіння № 23 по вул. Комсомольській у с. Петропавлівка.

Допитана судом свідок ОСОБА_15, яка, у період часу з 2005 року по 2007 рік, була головою кооперативу по проведенню газу в с. Петропавлівка Городищенського району, вказала, що ОСОБА_1 дійсно приймав участь у проведенні газопостачання до будинковолодіння по вул. Комсомольська, 23, спільно з ОСОБА_5 вносили грошові кошти на проведення газопроводу.

Допитаний судом свідок ОСОБА_16 зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали однією сімєю близько 22 років. Свідок допомагав ОСОБА_1 добудовувати гараж, будувати загородки для вирощування худоби та птиці, складське приміщення, встановлювати паркан, проводити газопостачання до будинку.

Суд не приймає у якості доказу в справі подану представником позивача за зустрічним позовом заяву у якості офіційного свідчення в суді від імені ОСОБА_17, оскільки:

1. відповідно до ч. 2 ст. 50 ЦПК України, свідок зобовязаний особисто зявитися до суду і дати правдиві показання про відомі йому обставини. При цьому, свідку розяснюється право відмовитися від давання показань за наявності обставин, визначених ст. 52 ЦПК України та останній попереджається про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання або за відмову від давання показань з непередбачених законом підстав.

2. відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень, зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Позивач же за зустрічним позовом не заявляла клопотань про допит у якості свідка ОСОБА_17, а його заява у якості офіційного свідчення в суді, була подана представником позивача за зустрічним позовом, лише по закінченню судового слідства при переході до судових дебатів.

Згідно п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 256 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, та інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Відповідно ст. 3 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Таким чином, враховуючи покази сторін та свідків, письмові докази, суд вважає доведеною вимогу позивача за первісним позовом про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 1992 року по 14.02.2014 року.

Одночасно, суд враховує те, що прикінцевими положеннями СК України, що набрав чинності одночасно з ЦК України, тобто 01.01.2004 року, передбачено, що СК України буде регулювати сімейні відносини, що виникнуть, починаючи з дня набрання ним чинності та, відповідно, його дія не поширюється на відносини, що виникли до цього моменту.

За даних обставин, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги ОСОБА_1 щодо встановлення факту спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_5, починаючи з 01.01.2004 року до 14.02.2014 року.

Згідно ст. 74, ч. 1 ст. 69 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що дана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися установлені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. Така позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 року № 6-97цс11 та яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для застосування судами України.

Таким чином, законодавством передбачено можливість набуття права власності на майно осіб, які не перебувають у шлюбі, в разі, коли вони проживають однією сім'єю, між ними склалися стабільні відносини, що притаманні подружжю та за умови подання до суду необхідних доказів, а саме: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а також наявність установлених відносин.

Згідно з розясненнями, викладеними у п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові від 02.10.2013 року (справа №6-79цс13) Верховний Суд України зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Крім того, згідно з положеннями ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно, у разі спору, може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно положень ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України).

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Судом установлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1, під час проживання однією сімєю з ОСОБА_5, 08.02.1995 року продав належне йому будинковолодіння № 62 по вул. Чуєнка у с. Петропавлівка Городищенського району, а отримані кошти використав на добудову та реконструкцію будинку та господарських приміщень по вул. Комсомольська, 23 у с. Петропавлівка Городищенського району.

Крім цього, ОСОБА_5 набула права власності на будинок № 23 по вул. Комсомольській у с. Петропавлівка лише 20.02.2008 року на підставі відповідного рішення виконкому Петропавлівської сільської ради, про що зазначено й у свідоцтві про право на спадщину (а.с. 13), та як вбачається з технічного паспорта на будинок та інвентаризаційної справи (а.с. 170-176). Дана обставина свідчить про те, що протягом проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вони будували та облаштовували своє житло, після чого й оформили право власності на нього, до цього ж кожен із них вважається власником матеріалів, обладнання тощо.

За таких обставин, суд вважає, що будинковолодіння № 23 по вул. Комсомольській у с. Петропавлівка Городищенського району слід визнати обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5, з визнанням за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будинковолодіння.

Крім цього, суд враховує, що ст. 1301 ЦК України визначено підстави і порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Серед підстав визнання свідоцтва недійсним, дана стаття прямо називає лише відсутність права спадкування у особи, на імя якої було видане свідоцтво (наприклад, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, які давали б їй підстави для закликання до спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване). Проте, свідоцтво може бути визнане недійсним також в інших випадках, встановлених законом, а саме визнання заповіту недійсним; визнання відмови від спадщини недійсною; визнання шлюбу недійсним; порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Таким чином, оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.12.2014 року, видане у спадковій справі № 48/2014 та зареєстроване в реєстрі за № 2047, що посвідчене державним нотаріусом Городищенської державної нотаріальної контори Черкаської області ОСОБА_9, видане ОСОБА_2 з порушенням права власності інших осіб, суд вважає за необхідне визнати його недійсним.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про задоволення первісного позову, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 328, 256 1301 ЦК України, ст. ст. 5, 10, 30, 60, 212, 213, 215, 294 ЦПК України, ст.ст. 3, 62, 69, 70, 74 СК України, ст. 116 ЖК України, Законом України «Про власність», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи: Городищенської державної нотаріальної контори, про встановлення факту спільного проживання, визнання будинку спільною власністю та визнання права власності на 1/2 частину спільно нажитого майна задовольнити.

Встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в період з 01.01.2004 року по 14.02.2014 року.

Визнати будинок № 23 по вул. Комсомольській у с. Петропавлівка Городищенського району Черкаської області, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку № 23 по вул. Комсомольській у с. Петропавлівка Городищенського району Черкаської області.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.12.2014 року, що посвідчене державним нотаріусом Городищенської державної нотаріальної контори Черкаської області ОСОБА_9, що видане у спадковій справі № 48/2014 та зареєстроване в реєстрі за № 2047.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участю третьої особи: Петропавлівської сільської ради Городищенського району Черкаської області, про виселення ОСОБА_1 з будинковолодіння № 23, що по вул. Комсомольській у с. Петропавлівка Городищенського району Черкаської області відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області, через суд першої інстанції, протягом 10 днів, з дня його проголошення.

Повне рішення суду складено 07.10.2015 року.

Суддя ОСОБА_18