АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Оніщука М.І., Слободянюк С.В.,

при секретарі Абдуллаєвій Е.Б.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИЛА:

Унікальний номер справи: 755/16968/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12567/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Бартащук Л.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Позивач - ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києваз позовом до Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff", в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь суму грошової компенсації за невикористану відпустку в розмірі 12265,56грн.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку; заподіяну моральну шкоду в розмірі 1000,00грн. (том І а.с. 1-4). Під час розгляду справи позивач надала заяву про уточнення до позовної заяви (том ІІ а.с. 83-84), в якій виклала уточнення до прохальної частини позовної заяви, просила стягнути з Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 99 563, 04 грн. В подальших судових засіданнях позивач неодноразово збільшувала розмір позовних вимог, подавши відповідні письмові заяви, остаточно просила стягнути з Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 153 493 грн. 02 коп. (том ІІІ а.с. 250). Позовні вимоги мотивувала тим, що з 16.11.2009 року вона працювала на посаді юрисконсульта з інтелектуальних прав Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff". 15.04.2014р. нею було подано письмову заяву про звільнення за власним бажанням і заяву про грошову компенсацію всіх невикористаних днів основної щорічної відпустки. Наказом №821/К від 29.04.2014 року її було звільнено з 30 квітня 2014 року за власним бажанням, на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України. Позивач ознайомилася з наказом, до трудової книжки, яку було видано їй на руки, внесено відповідний запис про її звільнення. В порушення вимог ст.116 КЗпП України відповідач не провів з нею повного розрахунку при звільненні, а саме, - не здійснив належних виплат по заробітній платі, не здійснив належних виплат компенсації за невикористану відпустку, що стало в подальшому предметом розгляду господарських судів у справі про банкрутство ДП ««Українська горілчана компанія «Nemiroff». Оскільки відповідачем так і не було здійснено повного розрахунку з позивачем при звільненні і не проведено належних розрахунків, просила суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 153 493 грн. 02 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку при звільненні - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що відмовляючи в задоволенні позову, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2014 року в адміністративній справі №826/3176/14 була зупинена реєстраційна дія від 12.03.2014 р. про внесення інформації про ОСОБА_4 до ЄДР та, відповідно, всі наслідки такої реєстраційної дії, а саме зупинено повноваження ОСОБА_4 діяти від імені ДП «Українська горілчана компанія «Nemiroff».

Зазначає, що з травня 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва розглядався колективний позов працівників відповідача до ДП «Українська горілчана компанія «Nemiroff», одним з яких є позивач, про стягнення заборгованості по заробітній платі, тобто вимоги позивача підприємству були відомі.

Вказує, що заяву про звільнення нею подано в порядку, передбаченому внутрішніми документами відповідача, та у відповідності до порядку кадрової роботи відповідача, не мала контролювати наявність реєстрації заяви про звільнення та резолюцій на ній.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень позивача, на обґрунтування своїх вимог вона посилалася на те, з 16.11.2009 року працювала на посаді юрисконсульта з інтелектуальних прав Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff".

15.04.2014р. нею було подано письмову заяву про звільнення за власним бажанням і заяву про грошову компенсацію всіх невикористаних днів основної щорічної відпустки.

Наказом №821/К від 29.04.2014 року її було звільнено з 30 квітня 2014 року за власним бажанням, на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України.

Позивач ознайомилася з наказом, до трудової книжки, яку було видано їй на руки, внесено відповідний запис про її звільнення.

В порушення вимог ст.116 КЗпП України відповідач не провів з нею повного розрахунку при звільненні, а саме, - не здійснив належних виплат по заробітній платі, не здійснив належних виплат компенсації за невикористану відпустку, що стало в подальшому предметом розгляду господарських судів у справі про банкрутство ДП ««Українська горілчана компанія «Nemiroff».

Оскільки відповідачем так і не було здійснено повного розрахунку з позивачем при звільненні і не проведено належних розрахунків, наявні правові підстави за ст. 117 КЗпП України для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 153 493 грн. 02 коп.

Крім того, позивач вказувала, що її заява про звільнення за власним бажанням була викладена в письмовій формі, відповідала вимогам ст. 38 КЗпП України, була передана згідно існуючої на підприємстві процедурі у департамент по роботі з персоналом, наказ від 29.04.2014 року №821/К про її звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України був виданий повноважною посадовою особою - ОСОБА_5, оскільки по підприємству діяв наказ від 03.03.2014 року про призначення ОСОБА_5 заступником генерального директора ДП «УГК «Nemiroff», повноваження щодо звільнення працівників належали заступнику генерального директора.

При цьому позивач посилалася, що питання повноважень заступника генерального директора ДП «УГК «Nemiroff» ОСОБА_5 на звільнення працівників, як пояснила позивач, вже досліджувались судами у справах, по яких рішення набрали законної сили і обставини, встановлені вказаними рішеннями, мають бути взяті судом до уваги на підставі ст. 61 ЦПК України, зокрема, рішенням Дарницького районного суду м. Києва у цивільній справі №753/11485/14-ц від 24 липня 2014 року встановлено, що наказом №815/К від 29 квітня 2014 року ОСОБА_6 було звільнено з посади Директора юридичного департаменту Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff». Оскільки зазначений наказ був виданий і підписаний заступником генерального директора ДП «УГК «Nemiroff» ОСОБА_5, позивач вважає це є доказом наявності у ОСОБА_5, як заступника генерального директора Дочірнього підприємства «УГК «Nemiroff», повноважень і для звільнення ОСОБА_1 Оскільки дані обставини вже встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили, позивач просила застосувати до вказаних обставин положення статті 61 ЦПК України.

Разом з тим, в обґрунтування позову щодо необхідності прийняття наказу про її звільнення генеральним директором ДП «УГК «Nemiroff» ОСОБА_4, позивач вказувала, що їй було відомо про внесення 12.03.2014 року інформації про ОСОБА_4, як керівника ДП «УГК «Nemiroff» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, проте, їй було відомо і про чинні ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 березня 2014 року в адміністративній справі №826/3176/14 та Господарського суду м. Києва від 04.03.2014р. у справі №910/3478/14, якими було вжито заходів щодо забезпечення позовів, зупинено вчинення реєстраційної дії від 12.03.2014 року про внесення інформації про ОСОБА_4 до ЄДР, заборонено усім державним реєстраторам Реєстраційної служби Немирівського РУЮ вносити до ЄДР записи та вчиняти реєстраційні дії про зміну керівника юридичної особи - ДП «УГК «Nemiroff». Вказані ухвали були чинними на момент подачі позивачем заяви про своє звільнення за власним бажанням, зокрема, - 15.04.2015р., залишалися чинними на час прийняття наказу про її звільнення від 29.04.2014р. та безпосередньо станом на час її звільнення - 30.04.2015р.

За таких обставин, позивач вважає, що звільнена наказом саме від 29.04.2014 року №821/К який був виданий повноважною посадовою особою ДП «УГК «Nemiroff» ОСОБА_5- за власним бажанням на підставі поданої нею заяви, ст. 38 КЗпП України,.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 працювала в Дочірньому підприємстві «Українська горілчана компанія «Nemiroff» з 16 листопада 2009 року на посаді юрисконсульта з інтелектуальних прав, що підтверджується копією наказу, особовою карткою працівника на ім'я ОСОБА_1, записами в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1, і не оспорюється сторонами.

В матеріалах справи наявні два накази про звільнення ОСОБА_1:

-наказ 821/К від 29.04.2014 року, яким позивача звільнено з 30 квітня 2014 року за власним бажанням, на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України і поданої нею заяви, підписаний заступником Генерального директора ДП «УГК «Nemiroff» ОСОБА_5, а також,

-наказ №323-НК від 29.08.2014р., яким позивач була звільнена з посади юрисконсульта з інтелектуальних прав ДП «УГК «Nemiroff» за п.4 ст.40 КЗпП України за здійснений в період 24.03.2014 р. по 29.08.2014 р. прогул без поважних причин та невихід на роботу на виклик роботодавця, підписаний Генеральним директором ДП «УГК «Nemiroff» ОСОБА_4

Зазначені накази сторонами в судовому порядку не оспорювалися.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки предметом спору у даній справі є стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунків при звільненні, встановлення дати звільнення позивача, належних до виплати сум при звільненні, дати проведення розрахунків та вини власника (роботодавця) у несвоєчасному розрахунку за наявності такого є предметом доказування у даній справі.

При цьому відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції враховував, що відповідно до частин 1,4 ст. 89 ЦК України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. До єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.

Відповідно до вимог ч. 5 вказаної статті, - зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації. Юридичні особи та їх учасники не мають права посилатися на відсутність державної реєстрації таких змін у відносинах із третіми особами, які діяли з урахуванням цих змін.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Згідно наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія АД №636392 від 01.04.2014, сформованого та виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Македонською С.М., - станом на 01.04.2014р. особою, яка уповноважена представляти юридичну особу Дочірнє підприємство «Українська горілчана компанія «Nemiroff» у правовідносинах з третіми особами, або особою, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи, є ОСОБА_4, дата його обрання (призначення) керівником та підписантом - 25.10.2011р.

Відповідні відомості у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців підтверджено інформацією, яка міститься і на офіційному порталі Державного підприємства «Інформаційно-ресурсний центр» Міністерства юстиції України на час розгляду справи.

Відповідно до підпунктів 5.6.51, 5.6.5.14 пункту 5.6.5 Статуту Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff», затвердженого рішенням №27-06-2011 компанії «NEMIROFF HOLDINGS LIMITED» від 27 червня 2011 року, зареєстрованого державним реєстратором Немирівської районної державної адміністрації Вінницької області 07 липня 2011 року, Генеральний директор без довіреності діє від імені Підприємства, представляє його інтереси в інших підприємствах, організаціях і державних органах; укладає трудові договори з посадовими особами, виконавчим персоналом та працівниками Підприємства; здійснює прийняття та звільнення працівників Підприємства.

Як підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, ОСОБА_4 приступив до виконання обов'язків генерального директора Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» 12.03.2014 року, який, згідно з виданим ним наказом від 19 березня 2014 року до 30 квітня 2014 року включно, є єдиною особою, яка мала право підпису будь-яких документів, заяв, звернень, договорів, доручень, довіреностей та інших документів, в тому числі, але не виключно, таких, що створюють юридичні наслідки для Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff».

При цьому суд першої інстанції відхилив доводи позивача про наявність ухвал про забезпечення позовів у адміністративній та господарській справах про заборону державним реєстраторам на вчинення реєстраційних дій як на доказ відсутності належних повноважень у ОСОБА_4, як у керівника Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» - Генерального директора, оскільки до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, будь-які дані про іншу особу, ніж про ОСОБА_4, як про керівника підприємства, не вносились.

З наданих позивачем доказів убачається, що 15.04.2014р. ОСОБА_1 написала заяву про звільнення за власним бажанням на ім'я Генерального директора ДП «УГК «Nemiroff», не зазначивши конкретного прізвища, імені та по-батькові посадової особи.

Дослідженням наданої суду першої інстанції копії наказу від 29 квітня 2014 року №821/К встановлено, що наказ виданий від імені заступника генерального директора ДП «УГК «Nemiroff» ОСОБА_5, зазначеним наказом вирішено: «Звільнити 30 квітня 2014 року ОСОБА_1 з посади юрисконсульта з інтелектуальних прав ДП «УГК «Nemiroff» за власним бажання, згідно статті 38 КЗпП України. Підстава: заява ОСОБА_1 від 15.04.2014 року. Останнім робочім днем працівника вважати 30 квітня 2014 року. Бухгалтерії ДП «УГК «Nemiroff» провести повний розрахунок зі звільненим працівником, а також нарахувати компенсацію за час невикористаних працівником відпусток. Відділу кадрів ДП «УГК «Nemiroff» забезпечити належне заповнення трудової книжки та видачу заповненої трудової книжки працівнику в день звільнення».

Разом з тим, з досліджених в судовому засіданні доказів суд першої інстанції встановив, що оригінал заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України від 15 квітня 2014 року, а також оригінал заяви позивача від 15.04.2014 року про виплату їй грошової компенсації за невикористану відпустку, копії яких були отримані Дочірнім підприємством «Українська горілчана компанія «Nemiroff» з рекомендованим листом від 05.05.2014р., на підприємстві відсутні.

З вищевказаного суд першої інстанції прийшов до висновку, що будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що оригінали зазначених заяв подавались позивачем на розгляд генеральному директору ДП «Українська горілчана компанія «Nemiroff» ОСОБА_4, суду не надано та не зазначено джерел їх отримання.

Наданими суду доказами підтверджується факт отримання у травні 2014 року рекомендованого листа з описом вкладеного, відправленого 17.04.2014 року з м. Києва, не від позивача, а від імені ОСОБА_5

Згідно з описом вкладень у цінний лист на ім'я генерального директора ДП «УГК «Nemiroff» ОСОБА_4 ОСОБА_5 було направлено оригінал наказу про звільнення ОСОБА_1, копія заяви ОСОБА_1 про звільнення та копія заяви про виплату їй грошової компенсації.

За змістом ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, в тому числі у зв'язку з виходом на пенсію, власник, або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до вимог ч.1 та 2 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно ч.1, 4 та 5 ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року №301, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до п.2.5 Інструкції, з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма № П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277, в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша).

Згідно з актом інвентаризації від 28.03.2014 року в Дочірньому підприємстві «Українська горілчана компанія «Nemiroff», в особовій картці працівника ОСОБА_1 відсутній запис про її звільнення за власним бажанням на підставі наказу від 29.04.2014 №821/К.

Відповідно до вимог п. 4.1 Інструкції, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

З наданої позивачем копії трудової книжки серії НОМЕР_1 убачається, що в ній зроблений запис №5 від 30.04.2014 наступного змісту: «Звільнена з посади юрисконсульта інтелектуальних прав за власним бажанням, ст.38 КЗпП України. Заступник генерального директора ОСОБА_4»; підстава внесення запису - наказ №821/К від 29.04.2014. Запис, засвідчений печаткою «Для документів №1 NEMIROFF і.к. 30805594».

При візуальному дослідженні наданих сторонами документів в якості доказів, судом першої інстанції було встановлено, що печатка, якою засвідчений запис в трудовій книжці позивача від 30.04.2014 про її звільнення за власним бажанням не перебувала в обігу на підприємстві згідно з наказом від 12 березня 2014 року, виданого генеральним директором ДП «Українська горілчана компанія «Nemiroff» ОСОБА_4, як і печатка, яка міститься на наказі про звільнення позивача від 29.04.2014р.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що оскільки будь-яких належних та допустимих доказів того, що позивач звернулася до уповноваженого власником органу з завою про звільнення в період з 15 по 30 квітня 2014 року включно, не надано, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для розірвання відповідачем трудового договору з позивачем на підставі наявної в матеріалах справи копії заяви ОСОБА_1 від 15.04.2014р., не спростовує цих обставин і вимога позивача, направлена нею на адресу відповідача 18.06.2014 року, до якої так і не долучені оригінали заяв про звільнення та виплату компенсації за невикористані дні відпустки.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до висновку про звільнення позивача з 29 квітня 2014 року - наказом №821/К, який підписаний уповноваженою особою, містить печатку підприємства, в наказі зазначена підстава його прийняття, норма трудового законодавства.

Колегія суддів вважає необґрунтованим такий висновок суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, копія Наказу №821/К від 29.08.2014 року була направлена позивачу рекомендованим листом 01.09.2014 року та отримана останньою особисто, наказ є чинним, не скасований і в судовому порядку не оспорювався.

Таким чином, колегія суддів вважає, що даний наказ є підставою для здійснення розрахунків відповідача при звільненні працівника ОСОБА_1

Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Разом з тим, рекомендованим листом від 01.09.2014 року, отриманим ОСОБА_1, відповідачем повідомлено, що нарахована їй до виплати сума 9 915 гривень 35 копійок заробітної плати та грошової компенсації за всі не використані нею дні щорічної відпустки була перерахована відповідачем на її ім'я в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» по системі Аваль - Експрес, а також роз'яснено, що грошові кошти можуть бути отримані позивачем в будь-якому зручному для неї відділенні Банку при пред'явленні паспорту та ідентифікаційного податкового номеру.

Вказані обставини сторонами не оспорювалися, таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що в день звільнення виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, позивачу не проведена.

При цьому колегія суддів зазначає, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Як вбачається з наданого суду рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2014 року у справі №753/11485/14-ц за позовом ОСОБА_6 до ДП "УГК "Nemiroff' про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, встановлено, що ОСОБА_6 було звільнено із займаної посади 30 квітня 2014 року наказом №815/К від 29 квітня 2014 року. Тобто, судом встановлено правомірність звільнення ОСОБА_6 на підставі наказу заступника генерального директора підприємства Відповідача ОСОБА_5 Зазначене рішення є чинним на сьогоднішній день.

Аналогічні обставини було встановлено у межах справи №902/1547/14, що розглядалася господарськими судами, тобто ОСОБА_6 було звільнено тією ж особою, що і ОСОБА_1, в один і той же день.

Крім того, в межах провадження про банкрутство Відповідача Господарським судом Вінницької області 22 грудня 2014 року було винесено ухвалу, якою визнано кредитором ОСОБА_9. При цьому в ухвалі зазначено: "Заява обґрунтовується тим, що на підставі наказу №180-НК від 19.03.2014 року заявника 19.03.2014 р. звільнено з посади директора з виробництва ДП «УГК «Nemiroff» за згодою сторін, відповідно до п. 1 cm. 36 КЗпП України, заступником генерального директора ОСОБА_10, що підтверджується копією наказу (том 16, а.с. 204)... Судом встановлено, що заявник працював у боржника на посаді директора з виробництва, що підтверджується копією трудової книжки заявника, довідкою про розмір посадового окладу, довідкою з ПФУ із відомостями про застраховану особу (Форма OK-7-з) (том 16 а. с. 203, 205, 206). З 19.03.2014 року ОСОБА_9 наказом № 180-НК від 19.03.2014 року звільнено за cт. 36 КЗпП України, за згодою сторін.

Таким чином, також є встановлений факт, що наказ про звільнення ОСОБА_11 було підписано тією ж особою, яка підписала наказ про звільнення позивача - ОСОБА_5 як заступником генерального директора підприємства Відповідача.

Колегія суддів приходить до висновку, що факт наявності у ОСОБА_5, як посадової особи Відповідача, повноважень звільняти працівників Відповідача встановлено наведеними вище рішеннями та не потребує доказування у цій справі.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2014 року у адміністративній справі №826/3176/14 за позовом ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до Державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області ОСОБА_14, Реєстраційної служби Немирівського районного управління юстиції Вінницької області, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Дочірнє підприємство «Українська горілчана компанія «Nemiroff», Дочірнє підприємство «Алко Інвест Україна», ОСОБА_16, ОСОБА_4, про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, було вжито заходи до забезпечення позову, відповідно до яких зупинено дію рішення суб'єкта владних повноважень - державного реєстратора, шляхом зупинення дії реєстраційної дії від 12 березня 2014 року щодо внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців щодо зміни керівника (директора) Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff».

Тобто, Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2014 року в адміністративній справі №826/3176/14 була зупинена реєстраційна дія від 12 березня 2014 року про внесення інформації про ОСОБА_4 до ЄДР та, відповідно, всі наслідки такої реєстраційної дії, а саме - зупинено повноваження ОСОБА_4 представлятись генеральним директором та діяти від імені Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff».

Вказана Ухвала суду набрала законної сили з 13 березня 2014 року та підлягала негайному виконанню на підставі частини 5 статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України. Мною було надано копію ухвали до матеріалів справи під час розгляду справи судом першої інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 15 Кодексу адміністративного судочинства України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначена Ухвала була чинною на момент подання позивачем заяви про звільнення 15 квітня 2014 року та безпосередньо самого звільнення 30 квітня 2014 року, тобто ОСОБА_4 не мав права скасовувати печатки підприємства Відповідача, відкликати довіреності, видані від імені Відповідача, або звільняти працівників Відповідача.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження матеріалами справи, підстави для її задоволення судом встановлені.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції Україниправо на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП Україниу разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з наказу від 29 квітня 2014 року №821/К: «Звільнити 30 квітня 2014 року ОСОБА_1 з посади юрисконсульта з інтелектуальних прав ДП «УГК «Nemiroff» за власним бажанням, згідно статті 38 КЗпП України.

Зазначеним наказом бухгалтерію підприємства зобов'язано провести з ОСОБА_1 повний розрахунок, в тому числі нарахувати компенсацію за невикористані відпустки.

Судом першої інстанції встановлено, що ні в день звільнення, ні пізніше, грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки позивачу виплачена не була.

Не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

Доказів, які б спростовували виконаний позивачем розрахунок грошової компенсації за невикористану відпустку, відповідач також не надав.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як ухвалене з порушенням норм матеріального права, слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказівсторінта інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів вважає обгрунтованими вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 153 493 грн. 02 коп., які ґрунтуються на належних розрахунках позивача, наявних в матеріалах справи та не були спростовані відповідачем.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи;

порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суду приходить до висновку про наявність підстав задоволення вимог апеляційної скарги, а саме: скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України Апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу і скасовує рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного змісту: позов ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку при звільненні - задовольнити.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 153 493 (сто п'ятдесят три тисячі чотириста дев'яносто три) грн. 02 коп.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: