АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

26 лютого 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.

при секретарі - Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 червня 2014 року,

встановила:

у березні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2, зареєстрований 13 листопада 2004 року, посилаючись на те, що шлюбні відносини між ними фактично припинені та зазначав, що збереження сім'ї вважає неможливим.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11 червня 2014 року позов задоволено, шлюб між сторонами розірвано.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

При зверненні до суду в позовній заяві було зазначено, що спільне життя з відповідачем не склалось, шлюбні стосунки припинені, сумісно подружжя не проживає з червня 2012 р., подальше сумісне життя і збереження сім'ї є неможливим.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18.05.2013 р. позов було задоволено. Вказане рішення було скасовано ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 07.06.2013 р. та призначено справу до розгляду на 03.07.2013 р.

Ухвалою Солом'янського районного суду м.Києва від 05.08.2013 р. провадження по справі було зупинено за клопотанням представника позивача в зв'язку з хворобою позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 202 ЦПК України.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 11.06.2014 р. позов було задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступного. Суд визнав встановленою обставиною, що за час спільного проживання сторони не змогли створити міцної та дружньої сім'ї, суперечності, що виникали між ними з різних причин, призвели до її розпаду, сторони припинили підтримувати подружні стосунки, ведення домашнього господарства з червня 2012 р.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна, оскільки він зроблений на підставі неповно з'ясованих обставин.

Позовна заява була подана до суду представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності від 14.01.2013 р.

Вирішуючи питання про відкриття провадження по справі, суддя перевірив місце постійної реєстрації відповідача, яке відповідало вказаному позивачем в позовній заяві і встановив, що форма і зміст позовної заяви дають підстави для відкриття провадження по справі. Однак, судом не було взято до уваги ту обставину, що позивач зазначив в позовній заяві про окреме проживання з відповідачем з червня 2012 р., хоча в позовній заяві ним було вказано адресу спільного проживання подружжя:. АДРЕСА_1.

В п. 4 постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя», роз'яснюється, що оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суди згідно зі ст. 119 ЦПК повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного

викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й

посилання на засоби їх доказування. Наприклад, у заяві про

розірвання шлюбу має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу,

мотиви його розірвання, чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому

з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в

утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, чи

заявляються інші вимоги, які може бути вирішено одночасно з

позовом про розірвання шлюбу.

Отже, при вирішенні питання про відкриття провадження по справі, суддя мав належним чином перевірити, чи відповідає подана заява вимогам ст. 119 ЦПК України щодо викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, чи має місце спір між сторонами з приводу спільного майна та в залежності від встановленого, залишити заяву без руху, надавши позивачу строк для усунення виявлених недоліків.

18.05.2013 р. Солом'янським районним судом м. Києва було ухвалено заочне рішення, яким задоволено позовні вимоги. В заяві про перегляд вказаного рішення, відповідач ОСОБА_2 вказала, що за адресою: АДРЕСА_1, мешкає не вона, а родина її сина - він, дружина та дочка. В цій же заяві відповідач вказала, що суд не з'ясував фактичні взаємовідносини між подружжям та не вжив заходів для примирення, оскільки вона має намір зберегти сім'ю.

В судове засідання 21.10.2013 р. позивач з'явився особисто, однак розгляд справи по суті розпочато не було, жодних пояснень з приводу заявленого ним позову надано не було, суд не надав позивачу можливість викласти в присутності представника відповідача обставини, якими він обґрунтовує заявлені позовні вимоги, хоча в цьому засіданні було оголошено перерву.

Крім того, в поданій того ж дня заяві ОСОБА_1 просив надалі розглядати справу у його відсутність. В цій заяві від 21.10.2013 р. позивачем знову було зазначено, що сімейне життя між ним та відповідачем не склалось, на протязі півтора року вони разом не проживають, примирення є неможливим.

Як надано роз'яснення в постанові Пленуму ВС України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя», проголошена охорона Конституцією України сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів

щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності

згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі

сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та

надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість

відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за

наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

Ухвалою суд 05.08.2013 р. було зупинено провадження по справі в зв'язку з хворобою позивача та призначено наступне судове засідання на 21.10.2013 р. Ухвали про відновлення провадження судом постановлено не було.

В судовому засіданні 11.06.2014 р., в якому був присутній тільки представник позивача, судом першої інстанції було ухвалено рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене рішення не відповідає цим вимогам, оскільки суд першої інстанції взагалі не з'ясовував, якими є фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, якими обставинами обґрунтовує позивач свої вимоги, в зв'язку з чим сторони не проживають разом, чи є між ними спір щодо поділу спільного майна подружжя.

Питання про надання строку для примирення подружжя судом не обговорювалось, а в рішенні судом було зазначено, що надання строку для примирення буде суперечити інтересам позивача, а тому суд не вбачає підстав для вирішення даного питання без вказівки жодної причини.

Натомість, суд першої інстанції в рішенні вказав, що відповідач не зацікавлена в збереженні сім'ї та примиренні подружжя, При цьому судом було зроблено висновок, що відповідач, неодноразово оскаржуючи ухвалу про відкриття провадження по справі, зайняла позицію затягування розгляду справи, що свідчить про відсутність бажання зберегти шлюб.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не приділив уваги тому факту, що подружжя до подачі позову до суду прожило понад вісім років, що саме по собі свідчить про усталені подружні стосунки між сторонами. Надані відповідачем в суд апеляційної інстанції світлини доводять наявність у подружжя спільних інтересів, проведення дозвілля та відпочинку серед кола друзів та родичів. Представник відповідача, зокрема, вказав, що на світлинах зображений позивач в оточенні родини сина відповідача, з якими у нього були дійсно родинні відносини.

Висновок суду першої інстанції щодо роздільного проживання подружжя протягом більше року також не можна визнати доведеним, оскільки з медичної документації, яка була надана представником позивача, видно, що він з червня 2012 р. перебував постійно на лікуванні в Німеччині. Саме необхідність проведення лікування була причиною виїзду позивача за кордон, і тому ця обставина не може бути свідченням припинення подружніх стосунків. В ч. 2 ст. 3 СК України вказано, що подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік в зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням та з інших поважних причин не проживають спільно.

Представник відповідача визнав в судовому засіданні, що дійсно, на початку січня 2013 р. між сторонами виникло певне непорозуміння з приводу розпорядження спільним майном подружжя, що навіть стало приводом для звернення позивача до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом про визнання правочину недійсним, однак у 2014 р. позов було залишено без розгляду за заявою представника позивача.

Представник відповідача також пояснив, що взаємовідносини між подружжям не припинялись також під час його лікування за кордоном, а розлад носив тимчасовий характер та був спровокований сторонніми особами, під впливом яких і було оформлено позивачем довіреність на ведення його справ.

Колегія суддів також бере до уваги той факт, що представник позивача в судові засідання в суді апеляційної інстанції не з'являвся, хоча був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Оскільки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1. помер, в силу п. 6 ч. 1 ст. 205 та ч. 1 ст. 310 ЦПК України провадження по справі підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 310, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 червня 2014 року скасувати.

Провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 760/4587/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/116/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Шереметьєва Л.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.