Провадження №22-ц/784/1377/15
Суддя по 1 інстанції - Разумовська О.Г.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

29 вересня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю:

-позивачки ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

-представника відповідача - Банку ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» та

фізичної особи підприємця ОСОБА_5

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2015 року, з урахуванням додаткового рішення того ж суду від 4 вересня 2015 року, у справі

за позовом

ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 та публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання недійсним кредитно-заставного договору, стягнення збитків, моральної шкоди та повернення коштів, сплачених на виконання умов договору,

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що 12 серпня 2014 року уклала з фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 (далі- ФОП ОСОБА_6І.) договір на виготовлення та встановлення металопластикових вікон в належній їй квартирі.

Вона зобовязалася сплатити за цю послугу 7 575 грн., із яких в день замовлення сплатила 1 500 грн. Оскільки коштів на сплату усієї суми у неї не було, працівники ФОП ОСОБА_6 запропонувала їй допомогу в оформленні кредиту в банку.

Наступного дня, 13 серпня 2014 року вона уклала кредитно-заставний договір з публічним акціонерним товариством «Акцент Банк» (далі - Банк), за умовами якого банк зобовязався перерахувати на рахунок виконавця замовлення ФОП ОСОБА_6 5 000 грн., натомість вона зобовязалася щомісячно сплачувати кошти на погашення кредиту та процентів за його користування до 12 серпня 2017 року.

14 серпня 2014 року вона сплатила залишок коштів в сумі 1075 грн. ФОП ОСОБА_6, однак вікна не отримала, оскільки він зник, вчинивши шахрайські дії щодо неї та інших ошуканих осіб.

Письмовий договір з ФОП ОСОБА_6 вона вважає неукладеним, оскільки він скріплений лише печаткою відповідача, без його особистого підпису. Тому вважає, що ФОП ОСОБА_6 безпідставно отримав від неї 2575 грн., які підлягають поверненню на підставі ст. ст. 1212 -1213 ЦК України.

11 вересня 2014 року вона звернулася до міліції з відповідною заявою про вчинення щодо неї шахрайських дій, відкрите кримінальне провадження, яке триває, а вона продовжує сплачувати кредитні кошти.

В подальшому вона дізналася, що кошти в сумі 5000 грн. Банк перерахував не на рахунок ФОП ОСОБА_6, а на рахунок ФОП ОСОБА_5, скориставшись тим, що вона має вади зору й самостійно не могла прочитати кредитний договір, надрукований дрібним шрифтом 8 розміру. На її думку, працівник Банку перебував у злочинній змові з працівником ФОП ОСОБА_6

Посилаючись на викладені обставини, протиправні дії усіх відповідачів, спричинення їй моральної шкоди, введення її Банком в оману та порушення її прав споживача, в тому числі і внаслідок нечесної підприємницької практики, позивачка просила:

-визнати недійсним кредитно - заставний договір від 13 серпня 2014 року, як такий, що укладений під впливом обману;

-зобовязати ФОП ОСОБА_6 повернути їй безпідставно отримані кошти в сумі 2575 грн.;

-зобовязати ФОП ОСОБА_5 повернути Банку безпідставно отримані кошти в сумі 5000 грн.;

-зобовязати Банк повернути їй 840 грн. збитків у вигляді подвійного розміру, сплачених нею платежів;

-стягнути на її користь з усіх відповідачів солідарно 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2015 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 Визнано недійсним кредитно-заставний договір від 13 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та Банком, як такий, що укладений під впливом обману; зобовязано Банк сплатити на користь ОСОБА_2 840 гривень збитку; стягнуто з усіх відповідачів солідарно 10 000 гривень моральної шкоди. Відмовлено у задоволенні позовних вимог про покладення зобовязання на ФОП ОСОБА_5 повернути Банку 5 000 грн.

Додатковим рішенням того ж суду від 4 вересня 2015 року зобовязано ОСОБА_6 повернути позивачці безпідставно отримані кошти в сумі 2575 грн., а також стягнуто на користь держави по 324,80 грн. судового збору з Банку, ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_5

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до Банку та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні її позову.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_5, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього моральної шкоди, просив рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову до нього.

В іншій частині рішення та додаткове рішення суду не оскаржується.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши обставини справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з доведеності того факту, що між працівниками Банку та ФОП ОСОБА_6 мала місце умисна змова щодо введення в оману позивачки з метою заволодіння її коштами, в звязку з чим позивачка уклала кредитно-заставний договір з Банком під впливом обману та з використанням Банком нечесної підприємницької практики. Тому, посилаючись на вимоги ст. 230 ЦК України та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», визнав кредитний договір недійсним та стягнув з Банку на користь позивачки збитки в сумі 840 грн. ( у вигляді подвійного розміру сплачених нею платежів за договором).

Стягуючи солідарно з усіх відповідачів на користь позивачки 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на вимоги ст. ст. 1190, 1167 ЦК України та виходив з того, що моральна шкода спричинена спільними протиправними діями усіх відповідачів.

Між тим, колегія не може погодитися з такими висновками суду.

Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.2 ст. 16, ч.1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Зокрема, у звязку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 3 ст. 1054 ЦК).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК).

Зокрема, за змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, що вводить споживача в оману, є недійсними.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як розяснено у частині другій п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як вбачається із матеріалів справи, 12 серпня 2014 року позивачка уклала з ФОП ОСОБА_6 в письмовій формі договір побутового підряду на виготовлення та встановлення металопластикових вікон в належній їй квартирі (а.с. 11-12).

За цим договором вартість всього замовлення становила 7 575 грн., із яких в день замовлення позивачка сплатила 1 500 грн., 14 серпня 2014 року - 1075 грн.

Умовами договору передбачено (п. 3.2), що після оплати усієї вартості замовлення виконавець послуги зобовязується виконати його протягом 21 робочого дня.

У пункті 3.7 договору побутового підряду зазначено, що виконавець має право залучати третіх осіб для виконання договору.

13 серпня 2014 року позивачка уклала кредитно-заставний договір з публічним акціонерним товариством «Акцент Банк» (далі - Банк), оскільки не мала всієї суми коштів для оплати замовлення.

Згідно із заявою позичальника, Банк видав позивачці 5000 грн. кредитних коштів шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок ФОП ОСОБА_5, який вона зазначила у заяві позичальника. Зі слів позивачки реквізити такого рахунку їй надала працівник ФОП ОСОБА_6

Натомість позивачка на виконання умов кредитного договору зобовязалася щомісячно сплачувати Банку кошти на погашення кредиту та процентів за його користування до 12 серпня 2017 року. Умови договору виконувала, сплачуючи щомісячні платежі.

Проте, вікна вона не отримала, а ФОП ОСОБА_6 за адресою здійснення замовлення ( вул. Московська, 73 в м. Миколаєві) не перебуває.

В письмових запереченнях на позов ФОП ОСОБА_5 не оспорював факт надходження 5000 грн. коштів на його рахунок. Вказував, що за домовленістю з ним ФОП ОСОБА_6 користувався його рахунком, на який надходили кошти від його клієнтів, які він йому повертав (а.с. 26-27).

За заявою ОСОБА_2 від 11 вересня 2014 року, а також інших ошуканих осіб, Заводським РВ ММУ УМВС у Миколаївській області відкрите кримінальне провадження за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190 КК України (шахрайство), досудове слідство не закінчено, провадження триває.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору, ОСОБА_2 вказувала, що в момент укладання угоди були порушені її права споживача, оскільки внаслідок нечесної підприємницької практики банку вона була навмисно введена в оману та підтверджувала це тим, що текст договору був викладений дрібним шрифтом і маючи поганий зір, вона підписала його, не читаючи. Саме тому кошти були перераховані на рахунок ФОП ОСОБА_5, з яким вона не мала договірних відносин.

Суд першої інстанції помилково, в порушення вимог ст.ст. 58-59, 64, 212 ЦПК України, вважав зазначені докази належними, допустимими та достатніми для визнання недійсним кредитного договору з підстав, передбачених ст. 230 ЦК та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Однак, доводи позивачки про те, що проти неї вчинені шахрайські дії підлягають доведенню в порядку кримінального, а не цивільного, судочинства. Тому її доводи та міркування є лише припущенням.

Докази того, що позивачка була введена в оману Банком з використанням нечесної підприємницької практики в матеріалах цивільної справи відсутні.

Відсутні й підстави, передбачені ст. ст. 1167, 1190 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди у солідарному порядку з усіх відповідачів, оскільки протиправність їх дій не доведена в порядку кримінального судочинства.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 10, частин 1,4 ст. 60 ЦПК, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, призвели до невірного вирішення спору, рішення районного суду підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України в частині визнання недійсним кредитного договору, стягнення збитків за кредитним договором, відшкодування моральної шкоди, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог за їх недоведеністю.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального прав, які є обовязковою підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягає скасуванню й додаткове рішення в частині стягнення судових витрат із ФОП ОСОБА_5 та Банку.

В іншій частині рішення суду та додаткове рішення того ж суду не оскаржується, тому не є предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційні скарги публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» та фізичної особи підприємця ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2015 року та додаткове рішення того ж суду від 4 вересня 2015 року скасувати в частині визнання недійсним кредитного договору та стягнення збитків за кредитним договором, відшкодування моральної шкоди, а також в частині стягнення судового збору з публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» та фізичної особи підприємця ОСОБА_5 та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання недійсним кредитно-заставного договору від 13 серпня 2014 року, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення районного суду та додаткове рішення того ж суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: