Справа № 381/4163/14-ц Головуючий у І інстанції Бутенко В. О.
Провадження № 22-ц/780/5524/15 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 26 11.11.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

11 листопада 2015 року колегія судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Антоненко В.І., Голуб С.А.

при секретарі: Говорун В.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановила:

у серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 16 серпня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством, правонаступником якого з 04.02.2011 року є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 9/П/05/2006-978, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу ОСОБА_2 кредит в іноземній валюті - Євро, на споживчі цілі на загальну суму 29 000 Євро із розрахунку 9,5% річних строком до 15.08.2016 року.

Позивач, посилаючись на договори поруки, зазначає, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов'язувалися відповідати перед позивачем за зобов'язаннями відповідача ОСОБА_2 як солідарні боржники.

Станом на 09 червня 2014 року за відповідачем ОСОБА_2 рахується заборгованість по кредитному договору в загальній сумі 148 364, 73 Євро, що за курсом НБУ станом на 09 червня 2014 року становить 2 380 378, 86 грн.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в сумі 38 224, 68 Євро та 1 767 098, 19 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2014 року позов задоволено частково.Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 554 182,18 грн. Вирішено питання щодо судового збору.В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 квітня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Надра» задоволено частково - рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, а саме: стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 26 480, 66 Євро та 37 200,44 грн. Вирішено питання щодо судового збору.В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивачем було подано касаційну скаргу, за результатами розгляду якої колегія судів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановила ухвалу від 29 липня 2015 року, якою касаційну скаргу задоволено, рішення Апеляційного суду Київської області від 20 квітня 2015 року скасовано, а справу передано на новий апеляційний розгляд.

Доводи апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «КБ «Надра» ґрунтуються на неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення та неправильне застосування матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ПАТ «КБ «Надра» суд першої інстанції виходив із вимог ст.ст.261,526,530,1050,1054 ЦК України та з того, що ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, і це є підставою для стягнення з нього та поручителів грошових коштів за цим договором. Разом з тим суд зазначив, що розрахунок проведено невірно, а тому керуючись позицією Верховного Суду України щодо початку перебігу строку позовної давності, відповідно до якої перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення, застосував строки позовної давності по кожному з платежів.

Проте з таким висновком суду першої інстанції не можливо погодитися виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися досуду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до положень ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідно календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом із тим згідно із частинами 3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спору, зробленою до винесення ним рішення.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував ту обставину, що жодною із сторін у даній справі до ухвалення судом рішення не заявлялася заява про застосування строку позовної давності до вимог позивача, а тому правові підстави для застосування такої позовної давності у суду першої інстанції були відсутні.

Невірними є висновки суду першої інстанції щодо солідарного стягнення з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як поручителів заборгованості за кредитним договором.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до умов договору поруки від 16.08.2006 року, укладеного між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3, остання як поручитель взяла на себе зобов'язання, що витікають з кредитного договору № 9/П/05/2006-978 від 16.08.2006 року.

Відповідно до умов договору поруки від 16.08.2006 року, укладеного між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_4, останній як поручитель взяв на себе зобов'язання, що витікають з кредитного договору № 9/П/05/2006-978 від 16.08.2006 року.

Звертаючись до суду, позивач просить стягнути суму заборгованості за умовами кредитного договору з відповідачів у солідарному порядку.

Відповідно до ст.541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, уразі неподільності предмета зобов'язання.

В ч.1ст.543 ЦК України зазначено, що у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст.552 ЦК України.

Згідно зі ст.554 ЦК України уразі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором утому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Зокрема, відповідно до п. 1.1 договорів поруки відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 безвідзивно та безспірно зобов'язалися відповідати перед позивачем за неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з умов кредитного договору.

Згідно з п. 2.1. договору поруки кредитор набуває права вимагати від поручителя виконання зобов'язання, що витікають з цього договору, при умові, якщо в установлений договором строк виконання позичальником зобов'язання в цілому чи в будь якій його частині, вони не будуть виконані, а також при умові обов'язкового направлення Поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання позичальником в цілому / або в тій чи іншій частині.

Відповідно до п.2.3. договору поруки зазначено, що у повідомленні повинно бути визначено розмір невиконаних позичальником зобов'язань, а також розрахунок суми штрафних санкцій, які необхідно сплатити.

Згідно п.2.4. договору поруки повідомлення, що направляється банком поручителю, повинно бути здійснено у письмовій формі і буде вважатись поданим належним чином, якщо воно надіслано рекомендованим чи цінним листом (за адресою, що вказана в у Договорі) чи надано особисто поручителю.

Разом з тим матеріали справи не містять будь яких належних доказів на підтвердження направлення або особистого вручення поручителям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повідомлень з вимогою виконати зобов'язання позичальника ОСОБА_2 в цілому або в тій чи іншій частині, а тому в позивача відсутнє право вимагати від поручителів виконання зобов'язання в силу порушення ним п.п.2.1.,2.3.,2.4. договору поруки.

Також ч. 4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

В постанові у справі №6-53цс14 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

За умовами кредитного договору від 16.08.2006 року договір діє до остаточного виконання зобов'язань (п.8.5 договору). Згідно п.5.3. договору поруки його дія закінчується належним виконанням зобов'язань.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що заборгованість по тілу кредиту виникла 15 лютого 2008 року, а останній платіж по відсоткам проведений у 29 листопада 2012 року. За умовами кредитного договору та додаткової угоди погашення основної суми кредиту та процентів має здійснюватися шляхом сплати позичальником щомісячних необхідних платежів відповідно до графіку (п. 3.3.1 кредитного договору та п. 2.4 додаткової угоди).

Отже, з 14 березня 2008 року, тобто з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, упродовж шести місяців банк має пред'явити у судовому порядку вимогу до поручителів про виконання ними солідарного з боржником зобов'язання за договором.

В той же час позивачем даний позов подано в 20 серпня 2014 року, тобто через шість років та п'ять місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням. Доказів того, що позивач пред'являв вимогу поручителям або звертався до суду з позовом упродовж шести місяців, матеріали справи не містять.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що порука є припиненою, а тому вимоги про стягнення заборгованості з поручителів не підлягають задоволенню.

Окремо слід зазначити, що за умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою, оскільки кожен із поручителів окремо поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник.

Згідно постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 (із змінами від 07.02.2014 року №7) п.23 при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

У зв'язку із цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена.

Що стосується безпосередньо суми заборгованості, стягнутої судом першої інстанції на користь позивача, то колегія суддів з таким висновком погодитися не може, оскільки судом було застосовано строки позовної даності до кожного платежу окремо, а в тексі рішення відсутні будь-які розрахунки, тому висновки суду першої інстанції в цій частині не відповідають вимогам закону, від так дане рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального право, що є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаївділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.611 ЦК України при порушенні зобов'язання наступають правові наслідки, установлені договором або законом.

За правилами ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, згідно із розрахунком, наданим позивачем, станом на 09.06.2014 року заборгованість відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором складає 148 364, 73 Євро, що за курсом НБУ становить 2 380 378,86 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом - 26 435, 94 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ 424 140, 92 грн.; заборгованість по сплаті відсотків - 11 788, 74 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ 189 139, 75 грн.; комісія за консультаційні послуги - 7 688, 57 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ 123 356, 20 грн.; пеня за прострочення сплати кредиту - 3 587, 69 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ 57 561, 26 грн.; штраф за порушення умов додаткової угоди - 5 140, 83 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ 82 480, 00 грн.; реструктуризована пеня - 93 722, 96 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ 1 503 700, 73 грн.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Разом з тим, позивачем не виконано його процесуального обов'язку щодо доказування тих обставин, на які він посилається як на підставу заявлених позовних вимог, зокрема вимог, що стосуються штраф за порушення умов додаткової угоди та реструктуризованої пені. З урахуванням вказаного суд апеляційної інстанції не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 даних сум.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу, суд апеляційної інстанції виходить з того, що позивачем не надано р озрахунку його нарахування та не надано доказів порушення сплати штрафних санкцій відповідно до п.3.3.2-3.3.13., 3.3.15.-3.3.23 додаткової угоди.

Таким чином суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правомірність заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 суми заборгованості за кредитним договором в розмірі 49 500, 94 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 09.06.2014 року 1604,41 гривна за 100 Євро, загальна заборгованість становить: 794 198, 13 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом - 26 435, 94 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ 424 140, 92 грн.; заборгованість по сплаті відсотків - 11 788, 74 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ 189 139, 75 грн.; комісія за консультаційні послуги - 7 688, 57 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ 123 356, 20 грн.; пеня за прострочення сплати кредиту - 3 587, 69 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ 57 561, 26 грн.

Згідно до статті 533 ЦК України, зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Частиною 2 ст.533 ЦК України встановлено що, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншими нормативно правовим актом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Відповідно до правової позиції, оприлюдненої Верховним Судом України за результатом розгляду справи №3-29гс15, - оскільки максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України, а чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Оскільки пеня розраховувалася позивачем в доларах США, а відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Позивачем понесені судові витрати по справі, які документально підтвердженні, за сплачений судовий збір в сумі 3 654,00 гривень. Відповідно до вимог ч.1ст.88 ЦПК України зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи вище викладене колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,307,309,314,316 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задовольнити частково.

Скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2014 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № 9/П/05/2006-978 від 16.08.2006 року в розмірі 49 500, 94 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 09.06.2014 року, - 794 198, 13 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 26 435, 94 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ 424 140, 92 грн.; заборгованості по сплаті відсотків - 11 788, 74 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ 189 139, 75 грн.; комісії за консультаційні послуги - 7 688, 57 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ 123 356, 20 грн.; пені за прострочення сплати кредиту - 3 587, 69 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ 57 561, 26 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» понесені судові витрати в розмірі 3 654,00 гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його оголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді