Справа № 487/4642/15-ц
Провадження № 2/487/2036/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2015 року

Заводський районний суд м.Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П., секретаря судового засідання Табунщик К.С.,прокурора прокуратури міста Миколаєва Ібрагімової А.О., представників відповідачів Бортник Р.О. та Мартинової Ю.Г. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом виконуючого обов'язки прокурора міста Миколаєва до Миколаївської міської ради , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання не дійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобовязання повернути земельну ділянку до комунальної власності

В С Т А Н О В И В

14.06.2015року виконуючий обовязки прокурора м. Миколаєва звернувся до суду із позовом до Миколаївської міської ради , ОСОБА_4 , в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради, визнати недійсним державний акт на право власності на землю та зобов'язати відповідачку ОСОБА_4 повернути земельну ділянку до комунальної власності міста.

В позові прокурор зазначив, що рішенням Миколаївської міської ради від 04.09.2009 року за №36/61 було затверджено проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки , площею 838 кв.м. з віднесенням її до земель житлової забудови , для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1.

На підставі цього рішення ОСОБА_4 одержала Державний акт на право власності на земельну ділянку, НОМЕР_1, згідно якого остання стала власником земельної ділянки за вищезазначеною адресою.

Посилаючись на те, що земельна ділянка відповідно до генерального плану міста розташована у зеленій зоні спеціального призначення, будівництво житлових будинків на яких в межах вказаної території заборонено, а також на те, що міська рада розпорядилась земельною ділянкою в порушення положень ст.ст.58,60,118 ЗК України, прокурор просив позов задовольнити, визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради в частині надання ОСОБА_4 у власність земельної ділянки, визнати недійсним державний акт на право власності на землю та зобов'язати відповідачку ОСОБА_4 повернути земельну ділянку до комунальної власності міста.

В судовому засіданні прокурор прокуратури м.Миколаєва підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх.

Представник Миколаївської міської ради заперечував проти позову, посилаючись на пропуск строку позовної давності та недоведеність позовним вимог та їх необґрунтованість.

Представник відповідача Бортик Р.О. в судовому засіданні також позовні вимоги не визнав, посилаючись на те , що порушень чинного законодавства при передачі Миколаївською міською радою у власність

спірної земельної ділянки не було, а тому ОСОБА_4 правомірно набула право власності. Окрім того, прокурор пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Так, судом встановлено, що пунктами 8,8.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 04.09.2009 року за №36/61 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 838 кв.м за рахунок земель ТОВ «Миколаїбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Польотному, 15 у м.Миколаєві.

На підставі цього рішення 25.12.2009 року ОСОБА_4 одержала Державний акт на право власності на земельну ділянку, НОМЕР_1, згідно якого остання стала власником земельної ділянки за вищезазначеною адресою.

В силу ст.ст. 13.14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу.

Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону і гарантується державою.

Відповідно до ст.ст.78-83,116,118,125,126 ЗК України (в редакції, що діяли на час передачі земельної ділянки відповідачам), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Земельна ділянка як об'єкт права власності являє собою частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (грунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Громадяни є суб'єктами права власності на землі приватної власності.

Територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності. Це право вони реалізують безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки лише з підстав, передбачених законом, зокрема у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності.

До земель комунальної власності відносяться землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у межах норм безоплатної приватизації, подають заяви до відповідної районної міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, зазначивши в ній бажані розміри та мету її використання.

Відповідна державна адміністрація або рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Після розробки проекту і узгодження його з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини, він подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, які і приймають рішення про передачу земельної ділянки у власність громадяна.

За дотримання вище виписаних процедур, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, за формою державних актів затверджених Кабінетом Міністрів України.

Обмеженням в ньому є пряма заборона законом передачі земель у приватну власність громадян.

Зокрема, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України.

Відповідно до ст. 88 ВК України, в редакції Закону України від 02.12.2010 року, з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохороних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегам річок та навколо водойм уздовж урізу води. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється у урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Проте, відповідно до ст. 88 ВК України, в редації закону, яка була чинною на час надання відповідачці земельної ділянки, не передбачалось встановлення прибережної захисної смуги саме за окремим проектом землеустрою.

Відповідно до ч.3 ст.60 Земельного Кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються навколо лиманів шириною не менше двох кілометір від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

В порушення п. 2.9 Порядку погодження прироохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженного наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України 05.11.2004 року №434, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2004 року за №1470/10069, при

відведенні спірної земельної ділянки не врахована наявність прибережної захисної смуги, хоча вказаним порядком передбачено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених в натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохороний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок, нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ЗК України та орієнтованих розмірів і меж водоохороних зон, що визначають відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року №486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохороних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України , викладеною у постанові від 09.09.2014 у справі за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 07.04.2014 року у справі №915/1228/13 за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Березанської районної державної адміністрації,виробничого кооперативу «Прибрежний меридіан», третя особа - державне підприємство «Очаківське лісомисливське господарство», про визнання незаконними розпоряджень, визнання недійсними договорів і державного акта на право власності на землю та повернення земельної ділянки.

А також аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-193цс14.

Відповідно до листа комунального підприємства госпрозрахункового проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро від 29.05.2015 року та доданої до нього топографічної зйомки , згідно технічної документації із землеустрою та наявного каталога координат в складі документацій площа земельних ділянок та межі земельних ділянок спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної смуги Бузького лиману ( від урізу Бузького лиману до крайніх точок спірної земельної ділянки становить 101 м, 13,2 м, 104,1 м та 133,9 м.).

Таким чином, спірна земельна ділянка знаходиться в прибережній захисній смузі Бузького лиману і належить до земель водного фонду.

На підставі вищевикладених норм закону, Миколаївська міська рада могла передавати у власність громадян земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку лише за умови, що наділена земельна ділянка має таке цільове призначення, вона є вільною, надана за відповідною процедурою і щодо неї чинним законодавством чи рішенням компетентних органів , постановлених у межах їх повноважень, не встановлено обмежень щодо можливості її використання для зазначених цілей. Орган місцевого самоврядування не може приймати рішення щодо правової долі ділянки всупереч положенням чинного земельного, водного та іншого законодавства.

Оскільки міська рада , при виділенні ОСОБА_4 земельної ділянки вищезазначених вимог діючого законодавтсва не дотрималась, таке рішення є незаконним і підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтями 116,118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статями116,118 ЗК України (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-93цс13).

У зв'язку із тим, що спірна земельна ділянка вибула із володіння територіальної громади протиправно , тому вона може бути витребувана у ОСОБА_4, та повернута до комунальної власності міста.

Суд, критично відноситься до заперечень представника відповідача відносно того, що спірна земельна ділянка не входить до прибережної захисної смуги земель водного фонду, оскільки відсутній проект та нормативно-технічна документація визначення розміру і межі водоохоронної зони, оскільки законодавець, надаючи чинності земельному та водному кодексу сам визначив ширину прибережної захисної смуги та яку орган місцевого самоврядування на свій розсуд зменшити не може. Правомочність органу місцевого самоврядування стосується лише документально-технічного оформлення встановленного розміру, меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них. При цьому, спірна земельна ділянка виведена з земель водного фонду без дотримання порядку та процедури зміни цільового призначення земель, передбачених Главою 4 ЗК України.

Крім того, суд приходить до висновку, що прокурору слід поновити строк позовної давності, оскільки порушення прокурором були виявлені в квітні 2015 року, після перевірки матеріалів щодо порушень Миколаївською міською радою земельного законодавства. Суд, вважає безпідставними посилання представника відповідача на присутність прокурора на сесії міської ради, при прийнятті рішення міськради, що оскаржується, оскільки названі порушення земельного законодавства можна було встановити лише при перевірці, а не під час прийняття радою рішення, тому позовну давність слід рахувати з квітня 2015 року, а не з дня постановлення оскраженого рішення Миколаївської міської ради.

Одночасно, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню на користь держави судовий збір.

Керуючись ст.ст.10,60, 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В

Позов задовольнити, поновивши строк позовної давності.

Визнати незаконним та скасувати пункти 8,8.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року , яким затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку , площею 838 кв.м нормативною грошовою оцінкою 327322,80 грн., за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1.

Визнати недійсним виданий ОСОБА_4 державний акт НОМЕР_1 від 25.12.2009 року ,зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі 25.12.2009 за №71.

Зобовязати ОСОБА_4 повернути Миколаївській міській раді земельну ділянку , площею 838 кв.м, по АДРЕСА_1 з кадастровим номером НОМЕР_2

Стягнути із Миколаївської міської ради та ОСОБА_4 судовий збір на користь держави в сумі 365 грн. 40 коп. з кожного.

Рішення вступає в законну силу через 10 днів з дня його проголошення.

На рішення може бути подана апеляція до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд м.Миколаєва в порядку, встановленому ст.294 ,ст.295 ЦПК України.

Суддя Павлова Ж.П.