АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7553/15 Справа № 175/3729/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Борисов С. А. Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Деркач Н.М., Кочкової Н.О.,

за участю секретаря - Добролюбової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

встановив:

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошовий еквівалент боргу за договором позики в сумі 105 050 гривень, витрати по оплаті судового збору у розмірі 668,28 гривень, та на користь держави недоплачений судовий збір у розмірі 381,72 гривень.

В апеляційній скарзі відповідачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції обґрунтовано посилався на приписи ст.ст. 207, 525, 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України, та зазначив, що ОСОБА_3 у вересні 2008 року за договором позики, укладеним в усній формі, передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5000 доларів США і зобов'язалася повернути кошти у найкоротший термін.

Але після спливу тривалого строку відповідачка кошти не повернула, у зв'язку із чим на підтвердження цих обставин надала власноручно написану розписку від 20.02.2012 року про отримання 5000 доларів США, що на той час було еквівалентно 25000 гривень. Борг відповідачка зобов'язалася повернути до листопада 2012 року.

Оскільки у визначений термін відповідачка не повернула суму боргу, а тому суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково.

Визначаючи розмір боргу суд обґрунтовано конвертував його у гривневий еквівалент станом на 03.07.2015 року, що на той час складало 105 050 гривень, із розрахунку, що за курсом НБУ 100 доларів США складало 2101,1609 гривень.

Судові витрати із відповідача стягнуто відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що розписку від 20.02.2012 року відповідачка склала внаслідок тиску на неї із боку позивачки та працівників міліції, тоді як грошові кошти від позивачки вона не отримувала; а раніше позивачка вже зверталась до суду щодо договору підряду, тобто іншого предмета позову та інших його підстав, у задоволенні якого їй було відмовлено.

Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 у вересні 2008 року за договором позики, укладеним в усній формі, передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5000 доларів США та зобов'язалася їх повернути.

Але після спливу тривалого строку відповідачка кошти не повернула, у зв'язку із чим вона надала власноручно написану розписку від 20.02.2012 року про отримання 5000 доларів США. Оскільки відповідачка не надала достовірних доказів про повернення цієї суми, а тому обґрунтованим є висновок суду про необхідність задоволення позовних вимог.

Посилання відповідачки на те, що розписку від 20.02.2012 року вона склала внаслідок тиску на неї із боку позивачки та працівників міліції, тоді як грошові кошти від позивачки вона не отримувала, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки із кримінального провадження №0000779 досудове розслідування по якому проводив Дніпропетровський РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області не встановлено факту протиправних дій із боку ОСОБА_3, а навпаки вбачається підтвердження того факту, що ОСОБА_2 отримала від позивачки грошові кошти.

Доводи про те, що раніше позивачка вже зверталась до суду щодо договору підряду, тобто іншого предмета позову та інших його підстав, у задоволенні якого їй було відмовлено, також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2014 року та ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року також не спростовано факт наявності договірних відносин між сторонами, але у задоволенні позову із цих підстав відмовлено, у зв'язку із застосуванням строків позовної давності.

Оскільки у 2012 році відповідачка у своїй розписці не заперечувала факту отримання грошових коштів у позивачки ще у 2008 році, ця розписка не визнана недійсною чи нікчемною, а тому відповідно до вимог ст.204 ЦК України вона є правомірним правочином.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із цього часу.

Судді: