22-ц/775/986/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції Кузнецов Д.В.
Доповідач Лоленко А.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Лоленко А.В.,

суддів Пономарьової О.М., Зайцевої С.А.

при секретарі Герасимової Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Територіально відокремленого безбалансового відділення №10004/0466 філії - Донецького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Територіально відокремленого безбалансового відділення №10004/0459 філії - Донецького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про зобов'язання здійснити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, яким просив зобов'язати відділення №7461 ВАТ «Державний ощадний банк» здійснити певні дії, а саме: укласти із позивачем договір банківського вкладу за грошовими коштами, що знаходяться на рахунку НОМЕР_1. Пізніше за заявою позивача було притягнуто до участі в справі співвідповідача Територіально відокремленого безбалансового відділення №10004/0459 філії - Донецького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що його батько був вкладником Державної трудової ощадної каси №7461/057. Після смерті батька в 2003 році позивач вступив в спадкові права на вклад та звернувся до ощадкаси №7461/057, де на його ім'я була видана ощадна книжка з зазначенням суми грошового вкладу на рахунку НОМЕР_1. Позивач, як власник вкладу, бажає на власний розсуд користуватися та розпоряджатися грошовими коштами вкладу, але банк йому в цьому відмовляє. Вказує, що на сьогоднішній момент відносини сторін не врегульовані договором банківського вкладу та договором банківського рахунку, що суперечить законодавству та може бути підставою для невидачі грошових коштів із ощадної книжки. Крім того змінилося законодавство України, змінилася організаційно-правова форма банку, платіжні засоби держави, відсоткові ставки банків, що є суттєвими умовами договору банківського вкладу. Посилаючись на положення ст. 384 ЦК УРСР, ст. 41 Конституції України, ст. 218, 1058, 1059, 1066, 1067, 1068, 1074 ЦК України, просить задовольнити його позов та зобов»язати відповідача укласти договір банківського вкладу за грошовими коштами, що знаходяться на рахунку НОМЕР_1.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіально відокремленого безбалансового відділення №10004/0466 філії - Донецького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Територіально відокремленого безбалансового відділення №10004/0459 філії - Донецького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про зобов'язання здійснити певні дії - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати, передати справу на новий розгляд до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального та процесуального закону.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_1, який підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати, задовольнивши його позовні вимоги, заперечення представника ПАТ «Державний ощадний банк України» -Чеснюк О.І.,яка просила рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу після смерті його батька в 2004 році був відкритий компенсаційний рахунок НОМЕР_1 у філії №7461/057 Іллічівського відділення №7461 ВАТ «Державний ощадний банк України» за вкладом його покійного батька та нараховано компенсацію в розмірі 4 866,25 грн. Залишок після видачі 50 грн., складає 4 816,25 грн., що підтверджується ощадної книжкою.

Згідно частин 1, 4 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно статті 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами.

Згідно ч. 1. ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Наведені положення ЦК України регулюють правовідносини між фінансовою установою та клієнтом щодо відкриття та обслуговування банківського рахунка.

На сьогоднішній день між позивачем та відповідачем існують правовідносини, які витікають з договору банківського рахунка. В таких відносинах за загальним правилом фінансова установа має обов»язок виконувати розпорядження клієнта щодо вільного зняття, перерахування та інших операцій з грошовими коштами, які знаходяться на рахунку клієнта. Проте положення статей 1066, 1067 та 1074 ЦК України передбачають можливість існування та застосування певних обмежень в розпорядженні коштами та вчиненні дій за рахунком в разі, якщо інше встановлено законом, тобто більш спеціальною нормою, яка допускає відступ від загального порядку.

Таким спеціальним законом є Закон України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 21.11.1996 року.

Статтею 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» ( далі Закон) передбачено, що за цим законом встановлюються зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України.

Згідно статті 2 Закону Держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку.

Отже вказаним законом встановлено спеціальний статус грошових коштів, заощаджень, які були поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, і правила розпорядження ними.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що грошові кошти, які були поміщені державою на рахунок відповідача та успадковані ним від свого батька, є компенсаційними нарахуваннями, стосовно яких застосовується спеціальний порядок розпорядження та вчинення інших операцій із ними.

Крім того, з наведених положень Закону слідує, що суб»єктами даних зобов»язань по виплаті компенсаційних виплат за вкладами поміщеними до 02.01.1992 року в установи Ощадного банку СРСР, є держава, а не відповідач, як фінансова установа.

Статтею 6 Закону встановлено, що компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться починаючи з 1997 року в грошовій формі за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства.

Компенсація втрат від знецінення грошових заощаджень, поміщених до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в таких установах, проводиться їх власникам у готівковій чи безготівковій формі через установи Ощадного банку України після внесення в інформаційно-аналітичну систему "Реєстр вкладників заощаджень громадян" відомостей про них, необхідних для ідентифікації вкладника під час відкриття рахунку. Обслуговування громадян, пов'язане із внесенням зазначених відомостей, здійснюється безоплатно.

Кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею.

Порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України може залучати для проведення компенсаційних виплат позабюджетні кошти, у тому числі кошти, залучені до Державного бюджету України через спеціальні податки, встановлені законами України, а також від здійснення операцій з державними цінними паперами.

Статтею 7 Закону передбачено, що заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік.

Перелік груп вкладників і порядок проведення виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат згідно із статтею 8 цього Закону у межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку , що з наведених норм Закону вбачається, що фактична виплата зазначених грошових коштів, які нараховані державою, здійснюється відповідачем поетапно за рахунок державних асигнувань, що прямо передбачені державним бюджетом окремою статтею. Використання позивачем вказаних компенсаційних нарахувань зі свого рахунку до їх фактичного отримання із державного бюджету, в тому числі шляхом відкриття банківського вкладу на ці кошті, спеціальним законом не передбачено, що також виключає обов»язок відповідача укладати договір банківського вкладу за компенсаційними заощадженнями до їх фактичного перерахування із державного бюджету позивачу.

З даних ощадної книжки позивача вбачається, що в останнє виплата в розмірі 50,00 грн. проводилась в 2004 року. На сьогоднішній час положеннями Закону України «Про бюджет на 2015 рік» не було закладено грошових асигнувань та не передбачено здійснення компенсаційних виплат вкладникам Ощадного банку СРСР.

Крім того, згідно статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Наведені норми статті 1058 ЦК України передбачають можливість укладання договору банківського вкладу щодо тих коштів, які надійшли від вкладника та є вільними в обороті та стосовно них відсутні будь-які обмеження передбачені законом. Натомість компенсаційні нарахування вкладникам Ощадного банку СРСР на поточний рахунок не є вільними для розпорядження, а відтак не можуть бути прийняті банком для зарахування на банківський вклад, оскільки фактично ще не були виплачені державою, а тому подальший рух по банківських рахунках не може відбутися.

Позивачем для захисту свого права обрано спосіб зобов»язання відповідача укласти договір в судовому порядку. Вирішуючи питання законності такого способу захисту права суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні позову.

Статтею 19 Конституції України в цивільних правовідносинах закріплено принцип згідно з яким ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачене законом.

Згідно частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно частини 2 статті 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Визначеними ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства, яким мають відповідати як цивільні права, так і цивільні обов»язки, є свобода договору.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такий спосіб захисту цивільних прав, як зобов'язання укласти договір, не передбачений ст. 16 ЦК України. Договір - це волевиявлення учасника правочину, яке в силу ст. 203 ЦК України повинне бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а відмова відповідача від укладення такого договору є формою реалізації ним своїх прав.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, положення діючого законодавства та правовий висновок Верховного суду України, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову та захисту прав позивача в обраний ним спосіб.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не є підставами для скасування рішення суду.

Згідно з ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального закону і підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді