АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Махлай Л.Д.,

при секретарі Лознян О.С.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору комісії недійсним, -

УСТАНОВИЛА:

Унікальний номер справи: 755/1791/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12264/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
В січні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору комісії, посвідченого 10.04.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.M., зареєстрований у реєстрі за № 709. В обґрунтування позову зазначає, що 10 квітня 2010 року між нею, як комітентом, та відповідачем, як комісіонером, було укладено договір комісії, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 709. яким комітентом доручено комісіонеру на умовах відомих останньому та на власний розсуд продати належну комітенту на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Відповідно п. 5 договору комісії комітент доручає комісіонеру оформити та отримати всі документи, що необхідні для вчинення правочинів. в тому числі витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, довідки про склад сім'ї. Мінімальна ціна, за яку комісіонер зобов'язується продати зазначене майно повинно бути не менше 800 000 грн., за умови отримання грошей до підписання договору купівлі-продажу майна. При підписанні договору комісії вона передала відповідачу оригінали документів на квартиру АДРЕСА_1. Позивач вважає зазначений договір комісії фіктивним правочином, оскільки він не спрямований на реальне настання правових наслідків зумовлених ним, його було укладено з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, підписання якого передувало укладенню спірного правочину. Так, у той же день 10.04.2010 р. вона з відповідачем уклала нотаріально посвідчені тим же нотаріусом за реєстровим № 704 договір позики на суму 6 500 дол. США, що на момент укладення договору за офіційним курсом НБУ еквівалентно 51 480 грн., строком повернення коштів до 10.04.2011 року, а також договір іпотеки за реєстровим № 706, відповідно якого передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з цим у договорі комісії внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його знали заздалегідь, що він не буде виконаний. Договір комісії був укладений без наміру створити правові наслідки і лише з єдиною метою - гарантування повернення позики за укладеним договором позики.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору комісії недійсним - задоволено. Визнано договір комісії від 10 квітня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., зареєстрований у реєстрі за №709, недійсним. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути з позивача судовий збір за подання апеляційної скарги.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що ухвалюючи рішення, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема те, що строк позовної давності почав обраховуватися з дня укладення оспорюваного правочину, та сплив 10.04.2013 року.

Зазначає, що факт (порушення) невиконання позивачем обов'язку щодо звільнення квартири та зняття з реєстраційного обліку не свідчить про її небажання продавати квартиру, а свідчить лише про невиконання нею обов'язку звільнити цю квартиру, що породжує абсолютно інші правові наслідки - зокрема право комісіонера вимагати виконання комітентом обов'язку в натурі і звільнення майна, що підлягає продажу. Вказаний висновок суду першої інстанції суперечить правовій позиції Верховного Суду України в його Постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6- 63цс12, згідно якої правове значення для вирішення питання про визнання договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не виконанні.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції не врахував роз'яснень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно якого для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 квітня 2010 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В.М. було укладено три нижчевказаних правочини.

За реєстровим № 704 укладено договір позики, відповідно якого позивач отримала від відповідача кошти у розмірі 6 500 дол. США, що на момент укладення договору згідно офіційного курсу НБУ складає суму 51 480 грн., строком повернення до 10.03.2011 року (а.с. 6,7).

В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики за реєстровим № 706 укладено іпотечний договір, предметом якого є передача іпотекодавцем ОСОБА_8 іпотекодержателю ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8-10).

Також 10.04.2010 року було укладено договір комісії за реєстровим № 709 (а.с. 4, 5).

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 ЦК України).

За нормою ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Також встановлено, що відповідно п. п. 4, 5 договору комісії, комітент (позивач) доручає, а комісіонер (відповідач) зобов'язується на умовах відомих йому та на власний розсуд продати квартиру № 11, яка знаходится за адресою: м. Київ, вул. Марганецька, 26. Комітент доручає комісіонеру оформити та отримати всі документи, що необхідні для вчинення вищевказаних правочинів, в тому числі витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, довідки про склад сім'ї. Мінімальна ціна, за яку комісіонер зобов'язується продати зазначене майно повинно бути не менше 800 000 грн., за умови отримання грошей до підписання договору купівлі-продажу майна.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно п. 6 договору комісії, при підписанні цього договору комітент передав комісіонеру оригінали документів на квартиру АДРЕСА_1, а саме: договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. 11.12.2002 року за реєстровим № 15-2736 та технічний паспорт до неї.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив визнати договір комісії недійсним з посиланням на його фіктивність у зв'язку з тим, що вказаний договір було укладено з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, як гарантування повернення коштів, без наміру створити правові наслідки.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Також враховано судом першої інстанції, що згідно ч. ч. 1,5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормою ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З огляду на наявні в матеріалах справи докази про укладення між вищевказаними сторонами 10.04.2010 року договорів позики та іпотечного договору, які передували посвідченню нотаріусом договору комісії, суд першої інстанції прийняв до уваги доводи позивача про фіктивність спірного правочину, оскільки при укладенні іпотечного договору від 10.04.2010 року на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. накладено заборону відчуження, про що в іпотечний договір внесено відповідний запис за реєстровим № 707 (а.с. 10).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 2 ст. 590 ЦК України).

Згідно ст. З Закону України «Про заставу», заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо, а відповідно до ст. 16 цього закону, право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Статтею 73 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Відповідно до положень ст. 234 ЦК України фіктивним може бути визнаний будь який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті. що передбачені правочином.

За фіктивним правочином сторони не вчиняють жодних дій на виконання фіктивного правочину, оскільки ознака вчинення правочину для вигляду має бути властива діям усіх сторін правочину. При цьому, якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Пунктом 1 договору комісії визначено, що комісіонер діє за дорученням комітента, вчиняючи правочин в інтересах комітента та за її рахунок, але від свого імені, створюючи для комітента певні юридичні наслідки (виникнення, зміну або припинення прав та обов'язків).

З огляду на вказане, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що відповідач не міг фактично виконати взяті на себе зобов'язання за договором комісії по продажу квартири, оскільки 10.04.2010 року на цю ж квартиру накладена заборона відчуження, та разом з тим, відносно доводів апеляційної скарги, що ОСОБА_9 мав умисел на реальне настання наслідків спірного правочину, зазначає, що кошти за договором комісії за відчуження нерухомості мала отримати позивач зі сплатою відповідачу обумовленої договором суми 1 500 грн., проте об'єктом цього ж продажу являється заставна квартира на користь відповідача, як іпотекодержателя, за укладеним з ним договором позики строк дії якого обумовлювася до 10.03.2011 року. Отже, спірний правочин вчинявся для виду, відповідач заздалегідь знав, що договір комісії не буде виконаний, тобто укладався фіктивно.

З огляду на фактичні обставини справи, вірним є висновок суду першої інстанції, що договір комісії укладався без наміру створити правові наслідки з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, як гарантування повернення коштів, та отримання відповідачем правовстановлюючого документу на квартиру, сама ж квартира відповідачу не передавалася, позивач там по даний час продовжує проживати та залишається зареєстрованою з членами своєї сім'ї, що підтверджується довідкою по формі № 3, виданою ЖРЕО-406 від 04.03.2015 р., та в свою чергу свідчить про відсутність у ОСОБА_9 умислу на відчуження квартири за договором комісії під час укладення вказаної угоди (а.с. 80).

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони необґрунтовані та не доведені належними доказами, оскільки судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини справи.

Інші доводи апеляційної скарги відносно того, що строк позовної давності почав обраховуватися з дня укладення оспорюваного правочину, та сплив 10.04.2013 року, також спростовуються наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, про порушення свого права позивач дізналася після отримання поданого до неї ОСОБА_9 позову, датованого 20.11.2014 року, про стягнення заборгованості за договорами позики, копія якого надана суду, тому у даному випадку підлягають застосуванню норми ч. 1 ст. 261 ЦК України, при цьому підстав для застосування строків позовної давності за заявою представника відповідача до спірних правовідносин судами не вбачається.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: