Справа № 577/2198/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 липня 2015 року Кролевецький районний суд Сумської області

у складі: судді - Хочиної А.І.,

за участі секретаря - Малик Г.М.,

з участю прокурора - Алфімова Б.Ю., Школи О.М.,

представників позивачки - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

відповідачки - ОСОБА_3,

представника відповідачки - ОСОБА_4,

представника відповідача ОВК Дім

і позивача по зустрічному позову - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кролевці цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до обєднання власників квартир Дім, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору-виконавчий комітет Конотопської міської ради про визнання права власності на квартиру, визнання недійсним договору, акту приймання - передачі квартири та свідоцтва про право власності на квартиру і за зустрічним позовом обєднання власників квартир Дім до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_3, виконавчий комітет Конотопської міської ради про визнання договору недійсним, визнання права власності на квартиру, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_6 14 лютого 2003 року звернулася до Конотопського міського суду з позовом до ліквідатора ДП Пересувна механізована колона №7 ВАТ Сумбуд, ВАТ Конотопський завод Мотордетель, ОВК Дім про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1. Починаючи з 2003 року, неодноразово уточнюючи позовні вимоги, остаточно просить визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, визнати недійсним договір № 2043 від 08.10.1998 року по врегулюванню відносин між ДП ПМК № 7 ВАТ «Сумбуд» і ВАТ «Конотопський завод «Мотор-деталь» по виконанню договорів № 15/120 від 11.05.1994 року, № 23/120 від 22.12.1994 року, № 70-12/160 від 22.10.1995 року, в частині передачі двокімнатної квартири №40 в четвертому підїзді житлового будинку №44 по вул.Будівельників в м.Конотоп та акту приймання-передачі зазначеної квартири від 05.10.2001 року від ВАТ «Конотопський завод «Мотор-деталь» до ОВК «Дім», визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказану квартиру, виданого Контопським міськвиконкомом на імя ОСОБА_3 30.03.2006 року.

Свої вимоги ОСОБА_6 обгрунтовує наступним чином.

З метою придбання квартири у м.Конотоп вона надала своїм батькам ОСОБА_1 та ОСОБА_7 довіреність, в якій було передбачено право останніх від її імені укладати відповідні договори, вносити кошти та вести всі справи, повязані з будівництвом двокімнатної квартири для неї. 03 серпня 1995 року ОСОБА_1, від її імені уклала договір № 3-80, згідно якого ПМК № 7 зобов'язалася побудувати та виділити їй одну двокімнатну квартиру по вул. Будівельників № 80, в строк до 01 жовтня 1996 року, а вона була зобов'язана сплатити вартість квартири в карбованцях, в сумі еквівалентній 6500 доларів США.

Перший внесок був сплачений в серпні 1995 року в сумі 142200000 крб., еквівалентний 900 дол. США, другий - в січні 1996 року, в сумі 764400000 крб., еквівалентний 4200 доларів США, а третій - в червні 1996 року, в сумі 279900000 крб., еквівалентний 1400 доларів США.

Оскільки будівництво будинку по вул. Будівельників № 80 фактично не велося, її батьки в серпні 1996 року звернулися до начальника ПМК №7 ОСОБА_8щодо невиконання умов договору. Останній пояснив, що будинок не будується по технічним причинам та запропонував вибрати будь-яку іншу двокімнатну квартиру в 4 під'їзді будинку № 44 по вул. Будівельників. ОСОБА_1 оглянули будинок та вибрали двокімнатну квартиру № 40 на другому поверсі, про що ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_8

Керівник ПМК № 7 викликав працівника ОСОБА_9, яка займалася оформленням договорів в ПМК № 7, та наказав їй переписати договір № 3-80 тією ж датою, так як за попереднім договором всі кошти були вже сплачені. Договір № 3-80 був переоформлений на договір № 61-120 від 03.08.1995 року, згідно якого позивачка повинна була отримати двокімнатну квартиру АДРЕСА_2. Через деякий час будівництво зазначеного будинку також призупинилося, а тому у 1998 році ОСОБА_7 стали вимагати від ПМК № 7 повернення грошей. У відповідь начальник ДП ПМК № 7 ОСОБА_8 пояснив, що у підприємства дуже скрутне становище, повернути кошти або добудовувати будинок вони не мають можливості, він запропонував добудувати квартиру самостійно. Вони домовились, що ОСОБА_8 видасть будівельні матеріали, сантехніку, яка у нього є в наявності, зробить перерахунок про виключення із кошторису вартості квартири виконання певних робіт, які ПМК № 7 по умовам договору не виконала. 21 грудня 1998 року ДП ПМК № 7 надала їй розрахунок по залишковій вартості квартири, де було зазначено сплату нею (ОСОБА_6М.) 906600000 карбованців, що еквівалентно 5100 доларів США, а на суму 0 карбованців, що еквівалентно 1400 доларів США був складений кошторис на виключення із загальної суми договору вартості робіт, які ДП ПМК - 7 не виконала.

В березні 1999 року ОСОБА_7 почали добудовувати квартиру, ними були зроблені наступні роботи: поставлені всі вікна та двері, проведений монтаж сантехніки, опалення, поштукатурені стелі та стіни, зроблена стяжка, застелена підлога, проведена покраска та побілка. В період цих робіт вони дізнались, що квартира № 40 передана заводу «Мотор-деталь». ОСОБА_1 звернулась до начальника ДП ПМК № 7 ОСОБА_8, який завірив, що квартира належить лише ОСОБА_6 і свідоцтво про право власності їй буде видано відразу після здачі будинку в експлуатацію, а в список для передачі заводу квартиру № 40 включили помилково, та, на підтвердження, надав довідку, яку завірив своїм підписом та печаткою підприємства.

Деякий час було затишшя, а потім спір за квартиру виник знову, а з 2001 року питання права власності на спірну квартиру розглядається судами. За цей час начальник ДП ПМК № 7 ОСОБА_8 був притягнутий до кримінальної відповідальності за протиправні дії щодо незаконної передачі квартири № 40 Конотопському заводу «Мотордеталь». В ході досудового слідства було встановлено, що начальник ДП "ПМК №7" достовірно знаючи про право ОСОБА_6 за умовами договору №61-120, на квартиру №40, умисно включив її в договір №2043 для передачі ВАТ "Конотопський завод "Мотордеталь", а тому, відповідно до вимог ст.48 ЦК України в редакції 1963 року, зазначені дії є неправомірними, що тягне за собою недійсність договору №2043 від 08.10.1998 року про врегулювання відносин між ДП ПМК №7 і ВАТ «Конотопський завод «Мотор - деталь» по виконанню договорів № 15/120 від 11.05.1994 р., №23/120 від 22.12.1994 р., №70-12/160 від 22.10.1995 р., в частині передачі двохкімнатної квартири АДРЕСА_3, акту приймання-передачі вказаної квартири від 05.10.2001 р. від ВАТ «Конотопський завод «Мотор - деталь» до ОВК «Дім», а також визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказану квартиру, виданого на імя ОСОБА_3 30.03.2006 р.

Обєднання власників квартир "Дім" 24 лютого 2003 звернулася до Конотопського міського суду з зустрічним позовом до ОСОБА_6, в якому просило визнати за ОВК Дім право власності на квартиру АДРЕСА_1, зобовязати ОСОБА_1 та ОСОБА_6 звільнити вказану квартиру. Починаючи з 2003 року, уточнюючи позовні вимоги, та уточнивши їх у судовому засіданні 28 липня 2015 року просить визнати недійсним договор №61-120 від 03.08.1995 року, укладений між ОСОБА_6 та Конотопським ПМК-7, визнати право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 При цьому посилається на наступні обставини.

Згідно договору № 2043 від 08.10.1998 року укладеного між Конотопською ПМК-7 і ВАТ "Конотопський завод "Мотордеталь" останньому були передані недобудовані квартири в 3-му і 4-му підїздах недобудованого житлового будинку по вул. Будівельників, 44, в тому числі двокімнатна квартира №40, для завершення будівельних робіт. 31жовтня 2001 року вказана квартира разом з іншими квартирами 3-го і 4-го підїздів згідно акту приймання-передачі, підписаного ліквідатором ВАТ "Конотопський завод "Мотордеталь", який діяв на підставі постанови Господарського суду Сумської області № 2337-15/41 від 05.10.2001 року, була передана ОВК "Дім". Будівельні роботи по цьому будинку спочатку проводилися за рахунок ВАТ «Конотопський завод «Мотордеталь», а потім за рахунок коштів ОВК «Дім». В подальшому за рішенням загальних зборів ОВК «Дім» спірна квартира була закріплена за ОСОБА_3 і на даний час належить їй на праві власності. Ніякі зобовязання щодо квартири № 40 за вищевказаними договорами ні ВАТ "Конотопський завод "Мотордеталь", ні ОВК "Дім" з Конотопською ПМК-7 ВАТ Сумибуд не обговорювалися і не приймалися. Але після передачі, під час будівництва відділом капітального будівництва ВАТ "Конотопський завод "Мотордеталь" виявилося, що існує ще договір на спірну квартиру між ОСОБА_6 та Конотопською ПМК-7. ОВК Дім вважає, що зазначений договір, укладений 03.08.1995 р., є недійсним, оскільки не відповідає вимогам закону (ст.48 ЦК України). Так, з тексту договору вбачається, що розрахунки між сторонами повинні вестись в іноземній валюті - доларах США, що протирічить закону (ст.169 ЦК України), який діяв на той час. В судовому засіданні представник ОСОБА_6 ОСОБА_1 пояснила, що вказаний договір було складено та підписано у 1999 р., в той час як у ньому вказано дату 03.08.1995 р., що також не відповідає вимогам ст.ст. 44, 45, 153 ЦК України (1963 р.). Якщо письмового договору у сторін станом на 03.08.1995р. не було, то між ними укладено усну угоду, що не допускалося у даному випадку (п.1 ст. 44 ЦК України). Печатка на договорі поставлена та, якої у ПМК-7 не було, що підтверджується актом передачі ліквідатору ПМК-7 печаток, у якому відсутня печатка, яка стоїть на договорі. Даний правочин ОСОБА_6 не підписувала (що вказувала ОСОБА_1В.), так же як не підписував і начальник ПМК-7 ОСОБА_8, оскільки проведеною по кримінальній справі по його обвинуваченню експертизою встановлено, що підписи у всіх (крім одного) договорах виконані однією особою. В той же час, сама ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що підпис за ОСОБА_8 виконала ОСОБА_9 Таким чином, порушено ст.153 ЦК України, оскільки, виходячи з цього, між сторонами взагалі не досягнуто згоди по умовах договору, бо договори від імені сторін підписували не уповноважені на те особи.Вказаний договір зачіпає інтереси ОВК «Дім», бо у випадку задоволення позовних вимог ОСОБА_6 вони вимушені будуть повертати ОСОБА_3 сплачені нею кошти за квартиру.

Як зазначено вище, дана цивільна справа розглядалась судами неодноразово, починаючи з 2003 року. По справі приймались різні рішення Конотопським міськрайонним судом Сумської області: на користь позивачів, на користь відповідачів, або обом сторонам відмовляли в задоволенні позовних вимог. Справа багаторазово розглядалась в касаційній інстанції рішення Конотопського міськрайсуду залишались в силі або були скасовані (разом і ті, які раніше були залишені в силі і в звязку з нововиявленими обставинами).

Останнім рішенням Конотопського міськрайонного суду від 5 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 10 грудня 2014 року ОСОБА_10 в задоволенні позовних вимог відмовлено, зустрічні позовні вимоги Обднання власників квартир Дім також залишено без задоволення.

Рішенням колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року зазначені судові рішення скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

В судовому засіданні представники позивачки ОСОБА_6- ОСОБА_1, ОСОБА_2 та прокурор позов підтримали, зустрічний позов не визнали, відповідачі: ОСОБА_3, її представник ОСОБА_4 та представник ОВК Дім ОСОБА_5 позов не визнали, підтримали вимоги по зустрічному позову ОВК Дім.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані у справі докази суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

На обгрунтування позовних вимог позивачки ОСОБА_6 її представник ОСОБА_1 в суді дала пояснення, що вони з чоловіком ОСОБА_7 працювали в ПМК-7 і коли підприємство почало будувати квартири, вони виявили бажання отримати квартиру для своєї доньки, для чого від її імені в 1995 році уклали договір № 3-80 на дольову участь в будівництві, за умовами якого ПМК-7 взяло на себе зобовязання у строк до 1.10.1996 року побудувати та виділити одну двокімнатну квартиру по вул.Будівельників м.Конотопа, а дольщик оплатити вартість квартири в карбованцях в еквіваленті 6500 дол. США. Коли до вказаного строку квартира їм не була надана, то ПМК-7 за їх вимогою переуклав з позивачкою договір за № 61-120 за тією ж датою, що і був укладений договір № 3-80, а саме від 03.08.1995 року. Вказані договори від імені дочки підписував її чоловік-батько позивачки ОСОБА_7, а зі сторони ПМК-7 ОСОБА_9. Вони сплатили кошти в еквіваленті 5100 дол. США, а на суму 1400 дол. США виконали роботи в квартирі №40 і це було зараховано ПМК-7 в рахунок боргу. Вона вважає, що вони набули право на квартиру, а тому за ними повинно бути визнано право власності на спірну квартиру, а тому необхідно визнати недійсними договір про передачу спірної квартири заводу Мотордеталь, акт прийому-передачі та свідоцтво про право власності на квартиру, видане ОСОБА_3 Вважає, що всі договори за № 61-120 є підробленими, крім одного, який укладений ПМК-7 з ОСОБА_6 та ОСОБА_11. Хоча ОСОБА_11 і не була стороною по договору між ПМК-7 і ОСОБА_6, але вони її зазначили в договорі, тому що позичали у неї 2000 дол. США на купівлю зазначеної квартири, а внесення її в договір виступало в якості гарантії.

Представник ОВК "Дім" ОСОБА_12 підтримавши зустрічні вимоги просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6, обгрунтовучи тим, що умови договору № 61-120 від 03.08.1995 року, укладеного між ОСОБА_6 і ПМК-7, суперечать вимогам ст.169 ЦК України 1963 року, оскільки в ньому зазначено, що розрахунки між сторонами повинні проводитись в іноземній валюті доларах США, а тому ця угода є недійсною. За одними і тими ж номерами та датами, у різні проміжки часу, укладалось декілька угод між ОСОБА_6 і Конотопською ПМК-7 на дольову участь у будівництві квартири і встановити, яка із них є дійсною не представляється можливим. Позивачкою та її представниками не надано доказів внесення повної суми оплати за спірну квартиру. Квартира АДРЕСА_4 була передана ВАТ "Конотопський завод "Мотордеталь" для завершення будівельних робіт на підставі договору №2043 від 8.10.1998 р., укладеного із ПМК-7, а 31.10.2001 року, разом з іншими квартирами 3 і 4 під"їздів, згідно акту приймання-передачі, передана ОВК "Дім". Будівельні роботи по цьому будинку спочатку проводилися за рахунок ВАТ «Конотопський завод «Мотордеталь», а вподальшому за рахунок коштів ОВК «Дім». В подальшому за рішенням загальних зборів ОВК «Дім» спірна квартира була закріплена за ОСОБА_3І, яка повністю сплатила за неї кошти і є законним її власником. Як позивачка, так і її представники ОСОБА_7 ні на момент передачі спірної квартири заводу Мотордеталь в 1998 році, ні на момент передачі її ОВК Дім в 2001 році зазначені дії не оскаржували, так як рахували їх мабуть законними, захопивши незаконно квартиру № 40.

Відповідачка за первинним позовом ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_4 пояснили, що спірна квартира була придбана нею на законних підставах з дотриманням умов договору про дольове будівництво в будинку 44 по вул.Будівельників в м.Конотопі, за неї вона внесла повну плату, має свідоцтво про право власності, але не може розпорядитись своєю власністю, так як її утримує незаконно ОСОБА_7, яка протягом усього часу розгляду справи дає неправдиві пояснення. ЇЇ право власності на квартиру підтверджено відповідним свідоцтвом, виданим на законних підставах.

Представник виконкому Конотопської міської ради ОСОБА_13 зазначила, що 20.10.2004 року ОВК "Дім" звернулося до виконкому про визнання права власності на квартири в III-IV під"їздах 120 квартирного будинку по вул.Будівельників, 44. Рішенням виконкому Конотопської міської ради за №234 від 01.07.2003 року ОВК "Дім" визнано замовником по добудові незавершеного будівництва квартир у вказаних підїздах будинку, а рішенням №333 від 27.08.2003 року затверджений державний акт приймання і введення в експлуатацію квартир. 29.10.2004 року рішенням виконкому №234 право власності на квартиру №40 визнано за ОСОБА_3 Виконком прийняв вказане рішення, коли відповідні рішення суду по виниклому спору вступили в силу.

Судом встановлено, що в матеріалах справи маються копії декількох редакцій договорів від 03 серпня 1995 року № 61-120, а саме: один з них укладений між ПМК-7 АТ «Сумбуд» (далі ПМК) і ОСОБА_6 на дольову участь у будівництві квартири № 40 по вул. Будівельників без зазначення номера будинку з розрахунком суми оплати за квартиру 6500 доларів США, яку дольщик повинен сплачувати в гривнях , хоча такої грошової одиниці на момент укладення цього договору в Україні ще не було і сплатити всю суму до 01.10.1996 р., а ПМК обязується до вказаного строку надати квартиру (т.1 а.с.29); другий (т.2, а.с.104) укладений між ПМК та ОСОБА_6 і ОСОБА_11 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 зі сплатою 118650000 крб. строком до 01.10.1998 р.; третій (т.2 а.с.59), укладений між ПМК та ОСОБА_6 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 кв. на суму 6500 доларів США зі сплатою в карбованцях до 01.10.1996 р.; четвертий (т.2 а.с.178), укладений між ПМК та ОСОБА_6 і ОСОБА_11 на двокімнатну квартиру по вул.Будівельників на суму 906600000 крб, які повинні бути сплачені до 01.10.1996 року, а квартира буде надана при вводі будинку в експлуатацію.

Як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_1 дійсним із зазначених договорів є один, який укладений між ПМК та ОСОБА_6 і ОСОБА_11 на квартиру № 40.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За приписами ст.ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, а тобто Цивільний кодекс Української РСР в редакції 1963 року (далі по тексту ЦК) та Закон України "Про власність" №885-ХІІ від 26.03.1991 року (далі Закон).

Відповідно до ст. 12 Закону громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

У статті 15 Закону передбачались підстави одержання громадянином у власність квартири та іншого майна та зазначалось, що член житлового, житлового-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку держаного чи громадського житлового фонду та члени його сімї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством.

За ст.151 ЦК в силу зобовязання одна особа(боржник) зобовязана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Згідно ст.153 ЦК договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ст.161 ЦК зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок-відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Всі вищеперераховані договори № 61-120 від 03.08.1995 р., копії яких маються в матеріалах справи, фактично укладені, як пояснила представник позивача ОСОБА_1 у різні проміжки часу, але не 3 серпня 1995 року як зазначено в договорах, а значно пізніше, однак за одними і тими ж номером та датою, проте, з різними дольщиками, то з однією ОСОБА_6М, то з ОСОБА_6 і ОСОБА_11 Крім того, за цим же номером і датою є договір між ПМК-7 та ОСОБА_6 і ОСОБА_11 на дольову участь в будівництві квартири № 77 за зазначеною адресою (а.с.58 т.2). Як встановлено судом, і це визнано сторонами, замість ОСОБА_6 зазначені угоди підписували її батьки ОСОБА_1, а також інші невстановлені особи, а від імені начальника ПМК-7 АТ "Сумбуд" ОСОБА_8, працівник ПМК ОСОБА_9. При цьому ні в одному із договорів не вказано на підставі яких правовстановлюючих документів зазначені особи мали право на підписання цих угод не будучи стороною.

Усі названі примірники договорів є незавіреними в установленому законом порядку копіями, які мають розбіжності, зокрема й ті, які стосуються істотних умов договору, а саме: предмету договору-яка саме квартира є його предметом: кв.40 чи кв.77; склад дольовиків: ОСОБА_6, чи ОСОБА_6 і ОСОБА_11; вартість квартири, порядок розрахунку, грошова одиниця: гривні, долари США чи карбованці, строки виділення квартири, тощо. Слід зазначити, що оригінали вказаних договорів так і не були надані суду позивачкою і її представником ОСОБА_1 У всіх варіантах тристоронніх договорів не зазначено, хто конкретно (ОСОБА_6 чи ОСОБА_11І.) буде набувачем житлового приміщення, в яких частинах цими особами будуть вноситись кошти тощо. Разом із третім варіантом договору, представник позивачки надала до справи також і копію акту прийому-передачі квартири ( т. 2, а.с. 179 ), з якого вбачається, що спірне житлове приміщення передається не ОСОБА_6, а ОСОБА_11

В матеріалах справи маються дві нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_6, в яких вона просить внесені нею кошти в сумі 764 400 000 крб. та 142 200 000 крб. на будівництво спірної квартири перевести на ім"я ОСОБА_11 ( т. 2, а.с. 69, 100 ).

Статтею 153 ЦК УРСР передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з положень статей 64 та 138 ЦПК України, письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Оригінали письмових доказів до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

Статтею 46 ЦК УРСР передбачено, що недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків.

Від дати укладання договору пройшов довгий проміжок часу понад 19 років, позивачкою ОСОБА_6 не доведено, що будь-яка з редакцій копії договору має перевагу над іншими. На даний час, неможливо визначитися з питанням про повноваження представників на підписання договору про будівництво квартири, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 особисто договір не підписувала.

Підставами для скасування рішень Конотопського місьрайонного суду від 05.11.2014 р. та апеляційного суду Сумської області від 10.12.2014 р., як зазначено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було те, що ОСОБА_1 надала в касації оригінал договору від 3 серпня 1995 року, який не досліджувався в судах та вказувала, що у доповнення до договору №61-120 з ПМК було укладено іншу угоду, за якою на суму несплачених коштів за договором вона самостійно виконала ремонт квартири. Вищезазначені письмові докази представник ОСОБА_1 при розгляді справи в суді не надала, а тому суд дослідив ті докази, які зібрані в матеріалах справи.

Показання колишнього начальника ПМК-7 ОСОБА_8, дані в порядку кримінального судочинства та викладені в постанові Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14.04.2009 року, якою його звільнено від кримінальної відповідальності, про те, що він надав вказівку ОСОБА_14 на підписання договору з позивачкою, не свідчать про укладання цивільно-правового договору, який обов"язковий до виконання, як передбачено ст.ст.161-162 ЦК УРСР, а також не є беззаперечним доказом виконання ОСОБА_6 умов договору.

Не можна погодитися з доводами позивачки і її представника ОСОБА_1, що правомірність переходу права власності на спірну квартиру до ОСОБА_6 знайшла своє підтвердження при розгляді кримінальної справи стосовно ОСОБА_8 Зокрема, у відповідності до ч. 4 ст.61 ЦПК України, лише вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, та лише у питаннях, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_8 притягувався до кримінальної відповідальності не за вчинення ним корисного злочину або за підробку документів, а за передачу спірної квартири за договором до Конотопського заводу" Мотордеталь", що було органом досудового слідства кваліфіковано як службова недбалість ( ч. 2 ст. 367 КК України).

Є усі підстави стверджувати про те, що слідством по зазначеній кримінальній справі не було усунуто протиріччя в частині встановлення конкретного змісту укладеного між ОСОБА_6 та ПМК-7 договору, а тому непереконливими є висновки органу досудового слідства стосовно того, що спірна квартира, начебто, вже з 1996 року належала ОСОБА_6 за відсутності в постанові суду ( т. 5, а.с. 11 ) посилань на будь-які докази.

Вимогу про визнання права власності на спірну квартиру ОСОБА_6 пов"язує з фактом належного та повного виконання нею своїх зобов"язань за договором від 03 серпня 1995 року про дольову участь у будівництві квартири. Проте дану обставину позивачка не довела. Позивачкою не було доведено та відсутні підстави вважати, що між ОСОБА_6 та Конотопською ПМК-7 була досягнута домовленість про сплату за спірну квартиру суми, меншої, ніж еквівалент 6500 доларів США.

У матеріалах справи є в кількох примірниках лише копії приходних касових ордерів (т.2 а.с.102) на суму 764 400 000 крб. та 142 200 000 крб. відповідно , згідно з якими кошти, внесені за квартиру, проте без зазначення її адреси та без вказівки на конкретний договір. Сторони згодні з тим, що дана сума є еквівалентною 5100 доларів США, що не дає підстав для висновку про сплату ОСОБА_6 повної вартості спірної квартири. У позивачки відсутні платіжні документи в оригіналах.

Про те, що ОСОБА_6 не сплатила ПМК-7 кошти за житлове приміщення в сумі, еквівалентній 6500 доларів США, свідчать наступні докази : копії кількох редакцій договорів (т. 1, а.с. 29, т. 2, а.с. 59 ), лист прокуратури м. Конотоп ( т. 1, а.с. 15 ), довідка ПМК-7 ( т. 1, а.с. 17 ), лист ліквідатора ПМК-7 ( т. 1, а.с. 82 ), постанова суду про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності ( т. 7, а.с. 24 ), вищезгадані заяви ОСОБА_6 про переведення внесених нею коштів в сумі 764 400 000 крб. та 142 200 000 крб. на будівництво спірної квартири на ОСОБА_11 ( т. 2, а.с. 69, 100 ), довідка ПМК-7 ( т. 2, а.с. 62 ), а також позовні заяви ОСОБА_6, пояснення в суді її представника ОСОБА_1 З огляду на наведене, не можна погодитися і з твердженнями сторони позивача за первісним позовом в тій частині, що ОСОБА_6 мала сплатити ПМК-7 кошти в сумі, еквівалентній лише 5100 доларів США, а решта суми ( 1400 доларів США ) була покрита у зв"язку з ремонтними роботами, що виконали особисто батьки позивачки ОСОБА_1. Такі умови договору у належний спосіб, беззаперечними письмовими доказами не доведені.

У відповідності до ч. 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вищенаведене свідчить, що підстав для визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру у суду не має. Решта позовних вимог ОСОБА_6 є похідними, їх вирішення залежить від доведеності виконання позивачкою умов договору, правомірності набуття нею права власності на квартиру.

Зокрема, не порушено права та інтереси позивачки фактом укладання договору №2043 від 08.10.1998 року по врегулюванню відносин між ДП ПМК № 7 ВАТ "Сумбуд" і ВАТ "Конотопський завод "Мотордеталь"; прийманням-передачею спірної від ВАТ «Конотопський завод "Мотор-деталь" до ОВК "Дім" (т.1 а.с.60-64); видачею свідоцтва про право власності на спірну квартиру ОСОБА_3, а тому зазначені вимоги також не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що за рішенням загальних зборів ОВК "Дім" від 30.07.2004 року, якому передувало укладення договору 09.10.2002 року між ОВК "Дім" та ОСОБА_3 на дольову участь у будівництві спірної квартири, вона розподілена саме відповідачці (т.5 а.с.232, 234). Рішенням виконкому Конотопської міської ради №394 від 29.10.2004 року право власності на цю квартиру визнано за ОСОБА_3, якій було видане відповідне свідоцтво (т.5 а.с.243, 246). Як ОВК "Дім", так і ОСОБА_3 не вказували на неналежне виконання умов укладеного між ними договору, а тому підстав для задоволення зустрічного позову про визнання за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру немає, так як вона є її власником.

Не підлягають задоволенню вимоги по зустрічному позову про визнання договору № 61-120 від 03.08.1995 р. недійсним так як позивачем не зазначено, який саме із чотирьох копій договору за вказаними номером і датою вони вважають недійсним, і яким чином укладенням договору, стороною якого вони не були, порушені права саме ОВК Дім, зважаючи на те, що саме ОВК Дім розпорядилось спірною квартирою, розподілило її своєму члену ОСОБА_3, яка є на сьогодні її власником.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України,-

в и р і ш и в:

ОСОБА_6 у задоволенні позову до обєднання власників квартир Дім, ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_7, визнання недійсним договору № 2043 від 08.10.1998 року по врегулюванню відносин між ДП ПМК № 7 ВАТ «Сумбуд» і ВАТ «Конотопський завод «Мотор-деталь» по виконанню договорів № 15/120 від 11.05.1994 року, № 23/120 від 22.12.1994 року, № 70-12/160 від 22.10.1995 року, в частині передачі двокімнатної квартири №40 житлового будинку №44 по вул.Будівельників в м.Конотоп Сумської області, акту приймання-передачі квартири АДРЕСА_7 від 05.10.2001 року від ВАТ «Конотопський завод «Мотор-деталь» до обєднання власників квартир «Дім» та свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконкомом Конотопської міської ради на імя ОСОБА_3 30.03.2006 року відмовити.

Обєднанню власників квартир Дім у задоволенні позову до ОСОБА_6 про визнання договору №61-120 від 03.08.1995 року, укладеного між ОСОБА_6 та Конотопським ПМК-7, визнання права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Кролевецький районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_15