У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів: Євграфової Є.П., Маляренка А.В.,
Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсними пунктів договору, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Київської області від 15 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-банк») про захист прав споживачів та визнання недійсними пунктів договору.

Посилався на те, що 04 серпня 2014 року між ним та відповідачем укладений кредитний договір № 500506233, відповідно до якого йому було надано кредит в розмірі 43 989 грн. Враховуючи маленький шрифт тексту договору, ОСОБА_6 довелось у несприятливих умовах підписувати цей договір, а в подальшому тривалий час його вивчати. Так, під час детального його вивчення у позивача виникли ряд питань, з приводу чого він листом звернувся до банку з проханням надати йому роз'яснення деяких положень договору, однак жодної відповіді не отримав. Вказує, що пункти 2.8 договору є незаконними та підлягають визнанню недійсними. Крім того, вважає що п. 5.4 графи в таблиці «Інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо)» додатка 1 до договору також підлягає визнанню недійсним, оскільки ним встановлені платежі за неіснуючі послуги.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним пункт 2.8 Кредитного договору від 04 серпня 2014 року № 500506233, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_6 У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 липня 2015 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 листопада 2014 року скасовано в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним п. 5.4 додатка 1 до кредитного договору залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали цивільної справи та вивчивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення платежів за управління кредитом, виконання операцій переказу коштів, прийняття готівки від клієнта для зарахування за погашення кредиту є незаконними та такими, що суперечать вимогам законодавства.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що позивач при підписанні кредитного договору був ознайомлений з його умовами.

Із такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційний судом не дотримано.

Із матеріалів справи вбачається, що 04 серпня 2014 року між сторонами укладений кредитний договір № 500506233, відповідно до якого ОСОБА_6 було надано кредит в розмірі 48 752 грн зі сплатою 17,99 % річних терміном до 05 серпня 2017 року.

Відповідно до пп. 2.8.1, 2.8.2, 2.8.4, 2.8.5 п. 2.8 кредитного договору позивач повинен також сплачувати комісійну винагороду за управління кредитом в розмірі 2,20 % за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом - 2,20 % від суми кредиту; за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування (далі - ПТКС) агентів банку без ПДВ в розмірі 1,8 % від суми переказу без ПДВ; за прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на рахунок в касах банку у випадку, якщо сума платежу становить до 1 500 грн (включно) - 35 грн; за переказ коштів за допомогою ПТКС у випадку, якщо сума платежу становить до 1 500 (включно) - 10 грн. За надання кредиту становить 0 грн. Комісійна винагорода, що вказана в цьому пункті, сплачується позичальником одноразово при наданні кредиту в порядку, передбаченому п. 2.4 розділу 1 цього договору.

Згідно з п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладання кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно із ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_605174/ed_2012_12_02/pravo1/T102300.html?pravo=1> до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_12_02/pravo1/T102300.html?pravo=1> про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_605393/ed_2012_12_02/pravo1/T102300.html?pravo=1> продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_605429/ed_2012_12_02/pravo1/T102300.html?pravo=1> нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як визначено в Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року в справі № 15-рп/2011, держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Цивільного Кодексу України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року (далі - Директива) про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди.

Зокрема, в п. 22 Директиви визначено, що Держави-члени ЄС повинні мати право приймати або вводити в дію національні положення, які забороняють кредитору вимагати від споживача відповідно до кредитного договору відкривати рахунок у банку, або укладати договір у відношенні іншої додаткової послуги, або виконувати платежі або сплачувати комісію для таких банківських рахунків або інших додаткових послуг. У Державах-членах ЄС, в яких подібні комбіновані пропозиції дозволені, споживачі повинні бути проінформовані до закінчення строку дії кредитного договору про будь-які додаткові послуги, які є обов'язковими для кредиту, який може бути отриманий одночасно або відповідно до умов ринку. Платежі, які підлягають оплаті у зв'язку з цими додатковими послугами, повинні бути включені в загальний розмір кредиту, або, якщо розмір цих платежів не може бути визначений раніше, споживачі повинні отримати достатню інформацію про наявні платежі на попередній стадії укладення договору. Кредитор має бути обізнаний про платежі на додаткові послуги, коли він сам пропонує їх споживачу або діє від імені третьої особи, якщо ціна цього залежить від конкретних особливостей або матеріального становища споживача.

Таким чином, апеляційний суд не взявши до уваги доводи позовної заяви та несправедливі умови кредитного договору, помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 339, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 15 липня 2015 року скасувати, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 листопада 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.А. Горелкіна
Судді: Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік