У Х В А Л А

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Леванчука А.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Кіфа», публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору поруки припиненим за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 30 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 24 липня 2007 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кіфа» (далі ‒ ТОВ «Кіфа») уклало з товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі ‒ ТОВ «Український промисловий банк», банк) кредитний договір, відповідно до умов якого отримало кредитні кошти у розмірі 2 млн. грн. На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ним договір поруки.

Посилаючись на те, що 07 серпня 2008 року та 30 червня 2009 року сторони кредитного договору внесли до нього зміни, внаслідок чого збільшили обсяг відповідальності його як поручителя, позивач просив на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України визнати договір поруки припиненим.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2013 року, з урахуванням ухвали від 23 лютого 2015 року та додаткового рішення від 12 березня 2015 року, позов ОСОБА_3 до ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Визнано договір поруки від 24 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_3, ТОВ «Український промисловий банк» та ТОВ «Кіфа», припиненим з 07 серпня 2008 року. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 30 квітня 2015 року рішення районного суду в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ТОВ «Український промисловий банк» скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ТОВ «Український промисловий банк» про визнання договору поруки припиненим відмовлено. Розподілено судові витрати. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційні скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не давав згоди на збільшення обсягу його відповідальності як поручителя, хоча й підписав зміни до договору кредиту як директор ТОВ «Кіфа», яке було позичальником за кредитним договором.

Частково скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 до ТОВ «Український промисловий банк» про визнання договору поруки припиненим, апеляційний суд виходив із того, що 30 червня 2010 року ТОВ «Український промисловий банк» передав активи та кредитні зобов'язання ПАТ «Дельта Банк» і додатковим рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2015 року у цій справі позов до нового кредитора про визнання договору поруки припиненим задоволено, тому суд помилково задовольнив позов до ТОВ «Український промисловий банк». У частині задоволення позову ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору поруки припиненим апеляційний суд погодився із мотивами та висновками районного суду.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 24 липня 2007 року ТОВ «Кіфа», від імені якого діяв директор ОСОБА_3, уклало з ТОВ «Український промисловий банк» кредитний договір, відповідно до умов якого отримало кредитні кошти у розмірі 2 млн. грн.

На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 договір поруки.

30 червня 2010 року ТОВ «Український промисловий банк» уклало із ПАТ «Дельта Банк» договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, у тому числі й указані вище договори кредиту і поруки від 24 липня 2007 року.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що між ТОВ «Кіфа» та ТОВ «Український промисловий банк» були укладені додаткові угоди до договору кредиту, що призвело до збільшення обсягу його відповідальності як поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

07 серпня 2008 року та 30 червня 2009 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ТОВ «Кіфа», яке як орган управління представляв директор ОСОБА_3, було укладено додаткові угоди про внесення змін до кредитного договору від 24 липня 2007 року.

При цьому керуючись ч. 3 ст. 335 ЦПК України колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційний суд послався на постанову Верховного Суду України від 05 червня 2013 року № 6-43цс13, як на обов'язкову правову позицію, не звернувши уваги на те, що в постанові Верховного Суду України та у цій справі різні фактичні обставини, оскільки у даному випадку ОСОБА_3 як орган управління ТОВ «Кіфа», директор, безпосередньо підписував додаткові угоди до кредитного договору, а у постанові Верховного Суду України спір стосувався учасника товариства, який ніяких договорів до кредитного договору не підписував, а лише голосував на зборах як учасник товариства.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не перевірив та не дав оцінки посиланням відповідача про те, що, підписуючи зазначені додаткові угоди до кредитного договору від імені ТОВ «Кіфа», ОСОБА_3 був обізнаний про збільшення обсягу своєї відповідальності як поручителя та не заперечував проти цього.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених ст. 367 цього Кодексу; судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд апеляційної інстанції не врахував процедури ухвалення основного та додаткового рішень, а також того, що додаткове рішення не може суперечити основному рішенню і, тим більше, його скасовувати.

Отже, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що районний суд у рішенні помилково задовольнив вимоги позивача до ТОВ «Український промисловий банк» з огляду на те, що додатковим рішенням у цій же справі, яке ухвалено пізніше, розглянуто питання про задоволення позову до ПАТ «Дельта Банк».

При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що такі його висновки є суперечливими, оскільки договір поруки ОСОБА_3 уклав із ТОВ «Український промисловий банк», а не з ПАТ «Дельта Банк».

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 30 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

А.О. Леванчук