Номер провадження: 22-ц/785/4174/15
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Драгомерецького М.М.

суддів: Панасенкова В.О.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 10 березня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

08 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 24 грудня 1985 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено шлюб. Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 08.04.2014 року шлюб між сторонами було розірвано.

За час сумісного проживання у зареєстрованому шлюбі сторонами було набуто право власності на наступне майно: земельна ділянка площею 491 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.10.2001 року, житловий будинок загальною площею 255,95 кв.м., який побудований на вищевказаній земельній ділянці та автомобіль НОМЕР_1, 2007 року випуску.

Враховуючи те, що позивачка є співвласником вищевказаного майна, вона звернулась до суду із позовом та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, 1/2 частину земельної ділянки та стягнути на її користь вартість 1/2 частини автомобілю НОМЕР_2 2007 року випуску.

Справа розглянута за відсутності відповідача ОСОБА_5, який у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 10 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання апеляційної інстанції сторони по справі не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином неодноразово, документи підтверджуючі поважність причини неявки до суду ними надано не було.

Крім того, інтереси позивача ОСОБА_3 представляє її довірена особа, а відповідно до відмітки пошти відповідач ОСОБА_5 за адресою, що вказана у матеріалах справи та довідці Відділу адресно - довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області не проживає (а.с. 131).

Згідно ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка відповідача в апеляційний суд не перешкоджає розглядові справи та у його доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Так, матеріалами справи встановлено, що 24 грудня 1985 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб. Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 08.04.2014 рокувказаний шлюб було розірвано.

За час сумісного проживання сторонами у справі було набуто право власності на наступне майно: земельна ділянка площею 491 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.10.2001 року, житловий будинок загальною площею 255,95 кв.м., що розташований на вищевказаній земельній ділянці та автомобіль марки BMW Е60/530Xd LCI, 2007 року випуску, що підтверджується контрактом №07-23А від 20.02.2007 року.

Цивільний Кодекс України та Сімейний Кодекс України співвідносяться у питанні правового регулювання спільної сумісної власності як акти загальний та спеціальний. Норми СК України щодо здійснення права спільної сумісної власності подружжя деталізують відповідні загальні положення ЦК України. З цього випливає, що не ЦК України, а СК України є основним нормативним актом, який регулює порядок здійснення права розпорядження спільною сумісною власністю подружжя після розірвання шлюбу, а за наявності суперечностей між цими кодексами підлягають застосуванню саме норми СК України.

Таким чином, правовідносини між сторонами по справі є сімейно-правовими та урегульовані положеннями СК України, зокрема Главою 8 - Право спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 69 Сімейного кодексу України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За Цивільним кодексом України (ч.1 ст.190) майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Таким чином, у разі поділу спільного майна подружжя підлягають поділу не тільки речі, але й майнові права та обов'язки, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.3 ст.61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, грошові кошти, отримані одним з подружжя за кредитним договором, укладеним в інтересах сім'ї, слід вважати спільними коштами подружжя. Відповідно, квартира або інше майно, придбане за такі кошти, також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому вимога про поділ придбаної у шлюбі за кредитні кошти квартири (іншого майна) підлягає задоволенню також і у випадку, коли покупцем квартири формально є лише один з подружжя.

При цьому перебування такого майна у заставі та наявність боргових зобов'язань з повернення кредиту не є перешкодою для його поділу.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ч.1 ст.70 СК України при розподілі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статті 10 ч. 3 та стаття 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, враховуючи, що матеріалами справи достовірно встановлено, що спірне майно зазначене у позовній заяві було придбане подружжям під час знаходження ними у шлюбі підлягає поділу, а саме визнанню за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 491 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2, та 1/2 частину будинку загальною площею 255,95 кв.м., що розташований на вищевказаній земельній ділянці.

Щодо поділу автомобіля НОМЕР_1 2007 року випуску, який зазначає позивач, то цей автомобіль відповідно до довідки Центру №1 надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м.Одеса підпорядкований УДАІ ГУМВС України в Одеській області кваліфікований, як автомобіль НОМЕР_3, 2007 року випуску.

При цьому враховуючи, що він є неподільним, а користування ним обома сторонами не є можливим колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості цього автомобіляу розмірі 274 293, 75 гривень, яка була виплачена відповідачем ОСОБА_5 за контрактом під час знаходження у шлюбі з позивачем ОСОБА_3 ( а.с.27, 31).

Інше майно, яке у апеляційній скарзі просить розподілити позивач ОСОБА_3, а саме земельну ділянку площею 0,0948 га., що розташована за адресою АДРЕСА_3 та автомобіль FIAT REGATA д/н НОМЕР_4, 1985 року випуску не було заявлено нею у позовних вимогах, а тому не може бути розподілено між подружжям, оскільки ці вимоги не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Тому не повне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, у відповідності до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою скасування заочного рішення першої інстанції, з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 заявлених у суді першої інстанції у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ст.313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково, заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 10 березня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя задовольнити.

Провести поділ спільного майна подружжя та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0491 га., розташованої за адресою: АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2

Стягнути з ОСОБА_5, на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля НОМЕР_3 2007 року випуску у розмірі 274 293, 75 гривень.

Стягнути з ОСОБА_5, на користь ОСОБА_3 понесені нею під час розгляду справи судові витрати у розмірі 5 481 гривень.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, однак воно може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

В.О. Панасенков

Р.Д. Громік