У х в а л а

іменем україни

04 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О.,Маляренка А.В.,Писаної Т.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут», треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_6, приватне підприємство «Санні», Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання недійсною угоди про розірвання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2005 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вона з 23 червня 1990 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 26 лютого 2003 року між ТОВ «Ресторан «Беркут» та її чоловіком був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого останній придбав у спільну сумісну власність площадку (споруду), площею 1379,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1. Вона давала згоду на укладання даного договору купівлі-продажу, проте зі змістом останнього не ознайомлювалася та не знала про наявність у ньому умови про можливість його розірвання шляхом укладення відповідної угоди. ОСОБА_5 без її згоди, уклав угоду про розірвання даного договору купівлі-продажу із зазначенням дати його посвідчення приватним нотаріусом ОСОБА_6 26 лютого 2003 року. Договір купівлі-продажу не був розірваний в цей же день, як це зазначено в угоді. Спочатку було зареєстровано право власності на нерухоме майно Львівським БТІ за її чоловіком і лише після цього була укладена спірна угода.

З урахуванням наведеного, просила суд визнати недійсною угоду від 26 лютого 2003 року про розірвання спірного договору купівлі-продажу, посвідчену приватним нотаріусом ОСОБА_6 та визнати за нею та її чоловіком в рівних частинах право власності на зазначену площадку (споруду).

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2014 року, позов задоволено.

Визнано угоду про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) позначеної на поверхневому плані літерою 1бп нежитловою площею 1379,3 кв.м., нежитлових приміщень, позначених в поверхневому плані літерою А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштованого торгового павільйону міні-ринку, загальною площею 1207,9 кв.м.) укладену між ТОВ «Ресторан Беркут» та ОСОБА_5 із зазначенням дати посвідчення нотаріусом ОСОБА_6 26 лютого 2003 року, недійсною.

У касаційній скарзі ТОВ «Ресторан Беркут» просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з доведеності позову та наявності передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України підстав для визнання угоди про розірвання договору купівлі-продажу недійсною, оскільки, як встановив суд, спірна угода не була укладена у день посвідчення договору купівлі - продажу майна 26 лютого 2003 року, а лише у 2004 році - після реєстрації права власності ОСОБА_5 на спірну площадку (споруду), а тому не заслуговують на увагу доводи про те, що оскільки угода про розірвання договору купівлі-продажу була укладена у один день із договором купівлі-продажу спірної площадки (споруди), то права ОСОБА_4 не порушені, оскільки право власності до ОСОБА_5 не перейшло.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.О. Леванчук А.В. Маляренко Т.О. Писана