Справа № 372/2489/15-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/5708/15 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 38 05.11.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

05 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Роговської Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Другої Київської державної нотаріальної контори, третя особа - Першотравенська сільська рада Обухівського району Київської області, про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначали про те, що вони є дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Вказують, що за життя їхня мати - ОСОБА_5, отримала у спадок після смерті їх батька ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,060 га, яка розташована на території Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області, проте нею не було належним чином отримано правовстановлюючі документи на цю ділянку. ІНФОРМАЦІЯ_1 року їхня мати ОСОБА_5 померла, у зв'язку із чим вони звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після її смерті, однак їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину відносно земельної ділянки, яка належала їхній матері, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу на неї, через що просили суд визнати за ними право власності на цю ділянку у відповідних частках.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій просили його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції не врахував того, що відповідно до положень законодавства, що було чинним на момент прийняття їхньою матір'ю спадщини після смерті їхнього батька, виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкодавця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив його державної реєстрації, у зв'язку із чим їхні позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що померла ОСОБА_5 за життя не отримала правовстановлюючого документу на спірну земельну ділянку, через що вказана ділянка не могла бути віднесена до складу спадщини і не може бути успадкована позивачами.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дітьми ОСОБА_4 і ОСОБА_5.(а.с. 62-63).

За життя ОСОБА_4 на праві власності належала земельна ділянка площею 0,060 га для ведення садівництва, яка розташована на території Першотравенської сільської ради, що підтверджується державним актом на право власності на землю серії НОМЕР_2, зареєстрованого 14 грудня 1996 року у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 30 (а. с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 помер (а. с. 99).

14 травня 2003 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4, на підставі якого вони успадкували вищевказану земельну ділянку (а. с. 113).

У подальшому,ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_5 (а.с. 49).

28 березня 2013 року позивачі звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 (а. с. 47-48).

06 квітня 2013 року постановою державного нотаріуса було відмовлено позивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на спадкове майно, яке складається з ? частини земельної ділянки, яка належала на праві власності ОСОБА_4, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу на цю ділянку (а. с. 7).

Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до абз. абз. 39, 42 п. 1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Зі змісту вищевказаних норм вбачається, що отримання особою свідоцтва про право на спадщину на майно зумовлює набуття цією особою майнового права незалежно від наявності правовстановлюючих документів на нього.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки померла ОСОБА_5 успадкувала частину спірної земельної ділянки після смерті у травні 2002 року свого чоловіка ОСОБА_4, яка належала йому на праві приватної власності, а позивачі у подальшому прийняли спадщину після смерті їхньої матері у встановленому законом порядку, то у цьому випадку позовні вимоги про визнання за позивачами права власності по ? частині цієї земельної ділянки за кожним є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а тому заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню згідно ст. 309 ЦПК України з підстав неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5, визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по ? частині земельної ділянки, загальною площею 0,0603 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за кожним, яка належала на праві власності ОСОБА_4, згідно державного акта на право власності на землю серії НОМЕР_2, зареєстрованого 14 грудня 1996 року у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 30 та яка розташована на території Першотравенської сільської ради Обухівського району Київської області.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: