У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Писаної Т.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 3 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що шлюб, який був укладений 9 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_4, підлягає розірванню, оскільки остання ввела його в оману, у нього не було бажання укладати шлюб, крім того, під час укладення шлюбу він знаходився у стані алкогольного сп'яніння, тому такий шлюб не може бути збережено.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд розірвати шлюб, укладений ним 9 вересня 2014 року з ОСОБА_4

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 3 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Шлюб, укладений 9 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, розірвано.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 3 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що шлюб носить формальний характер, спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що шлюб носить фіктивний характер, тому відповідно до ст. 40 СК України шлюб не розривається, а визнається недійсним, однак позивач таких вимог не заявляв.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 9 вересня 2014 року між сторонами у справі укладено шлюб, який зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану в Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1766. Спільних дітей у сторін немає.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що його легковажна поведінка призвела до того, що в липні 2014 року він з ОСОБА_4 подали заяву про згоду на реєстрацію шлюбу, а 9 вересня 2014 року він разом з відповідачем прибув до органу реєстрації актів цивільного стану для реєстрації шлюбу. Також ОСОБА_3 зазначав, що спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить його інтересам, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, чого немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 11, 27, 31 ЦПК України за відсутності відповідних позовних вимог дійшов неправильного висновку про те, що шлюб між сторонами носить фіктивний характер та може бути визнано недійсним, а не розірвано, не врахувавши, що предмет і підставу позову визначає лише позивач.

Крім того, ч. 2 ст. 11 ЦПК України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Отже, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не визначився з характером спірних правовідносин; не врахував основоположні норми сімейного права, які закріплюють принцип добровільності щодо припинення шлюбу; не звернув увагу на те, що позивач пред'явив позов на підставі ст. 112 СК України, в обґрунтування якого наводив різні мотиви, одним з яких було небажання створювати сім'ю, але укладено шлюб, який не може бути збережено, та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив правильне рішення.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 3 грудня 2014 року скасувати, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 3 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

Т.О. Писана

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко