У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за договорами позики, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 травня 2014 року, рішення апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 14 березня 2013 року в сумі 63000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на дату подання позову складала 503 370 грн, збитки за договором позики від 3 квітня 2012 року за індексом інфляції за весь час прострочення зобов'язання у розмірі 1438,19 грн, збитки за договором позики від 14 березня 2013 року за індексом інфляції за весь час прострочення зобов'язання у розмірі 3424,08 грн, 3% річних з простроченої суми за договором позики від 3 квітня 2012 року в сумі 2885,24 грн, 3% річних з простроченої суми за договором позики від 14 березня 2013 року в сумі 6081,97 грн, пеню, нараховану за час користування чужими коштами за подвійною обліковою ставкою Національного банку України за договорами позики від 3 квітня 2012 року у розмірі 14382 грн та від 14 березня 2013 року у розмірі 28130,02 грн, моральну шкоду у розмірі 20 000 грн та судові витрати: 344,13 грн - судового збору та 4 000 грн - витрат на правову допомогу.

Позов мотивовано тим, що 3 березня 2012 року позивач згідно розписки надав в борг відповідачу на термін до 31 грудня 2012 року грошові кошти в сумі 60000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України (7,99) станом на дату подання позову складала 479 400 грн. У визначений термін відповідач борг не повернув, мотивуючи це тимчасовими фінансовими труднощами. Лише 14 березня 2013 року була досягнута домовленість про відстрочення повернення цього боргу до 1 травня 2013 року. З метою повернення основної суми боргу, позивачем було надано в борг ще 3000 тисячі доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, станом на дату подання позову складала 23 979 грн, які відповідач повинен був використати для завершення оформлення ряду дозвільних документів на об'єкти нерухомості з метою їх продажу та повернення усієї суми боргу. Разом з тим, у визначений строк борг не повернув.

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 травня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 за договором позики від 14 березня 2013 року борг в сумі 63000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, станом на дату подання позову складала 503370 грн. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 за договором позики від 3 квітня 2012 року збиток, завданий за індексом інфляції за весь час прострочення зобов'язання, що становить 1438,19 грн; за договором позики від 14 березня 2013 року збиток, завданий за індексом інфляції за весь час прострочення зобов'язання, що становить 3424,08 грн; за договором позики від 3 квітня 2012 року 3% відсотки річних з простроченої суми, у розмірі 2885,24 грн; за договором позики від 14 березня 2013 року 3% відсотки річних з простроченої суми, у розмірі 6081,97 грн; за договором позики від 3 квітня 2012 року пеню, нараховану за час користування чужими коштами за подвійною обліковою ставкою Національного банку України у розмірі 14382 грн; за договором позики від 14 березня 2013 року пеню, нараховану за час користування чужими коштами за подвійною обліковою ставкою Національного банку України у розмірі 28130,02 грн. В частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_5 моральної шкоди у розмірі 20000 грн відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Заочне рішення місцевого суду в частині відмови у позові про стягнення моральної шкоди та стягнення судового збору залишено без змін. В іншій частині рішення суду скасовано з ухваленням в цій частині нового рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 за договором позики від 14 березня 2013 року борг в сумі 63000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, станом на дату подання позову складала 503370 грн, 3% річних з простроченої суми у розмірі 6081,97 грн, пеню, нараховану за час користування чужими коштами за подвійною обліковою ставкою Національного банку України у розмір 28130,02 грн, всього 537581,99 грн.

Відповідач, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позову подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В частині відмови у задоволенні позову рішення судів відповідачем не оскаржуються тому у цій частині колегією суддів в касаційному порядку не переглядаються.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов виходив з того, що відповідач в добровільному порядку не повернув суму боргу за договорами позики, тому вимоги позивача про стягнення основного боргу, витрат від інфляції, 3% річних від простроченої суми та пені, розрахунок яких наведено у позовній заяві, підлягають задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у цій частині з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову апеляційний суд виходив з того, що 14 березня 2013 року позивачем було надано відповідачу в борг 63000 тисячі доларів США, про що останній надав позивачу розписку, у якій зобов'язався повернути кошти до 1 травня 2013 року. При цьому, із тексту розписки вбачається, що раніше надані розписки вважаються недійсними. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що підстав стягувати з відповідача на користь позивача заборгованість по розписці від 3 березня 2012 року немає. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг в сумі 63000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, станом на дату подання позову складала 503370 грн. Договором позики, укладеним між сторонами, не встановлено розмір процентів, у зв'язку із чим, згідно висновків апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано визначив його на рівні подвійної облікової ставки Національного банку України та стягнув з ОСОБА_6 проценти за користування позиченими грошима від суми неповернутої позики з 14 березня 2013 року до дня звернення до суду у сумі 28130,02 грн. Також апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув 3% річних від простроченої суми у розмірі 6081,97 грн. Саме у цій частині апеляційний суд задовольнив позов

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 3 квітня 2012 року позивач згідно розписки надав в борг відповідачу на термін до 31 грудня 2012 року грошові кошти в сумі 60000 доларів США. У визначений термін відповідач борг не повернув.

14 березня 2013 року позивачем було надано відповідачу в борг 63000 доларів США, про що останній надав розписку та зобов'язався повернути кошти до 1 травня 2013 року. З тексту цієї розписки вбачається, що раніше надані розписки сторони вважають недійсними.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач просив стягнути суму основного боргу на підставі ст. 1049 ЦК України, 3% річних та індекс інфляції на підставі ст. 625 ЦК України. Крім того, ставив питання про стягнення з відповідача пені за користування коштами, посилаючись на ст. 536 ЦК України, якою передбачено сплата процентів за користування чужими грошовими коштами боржником. При цьому, розраховував пеню за подвійною ставкою Національного банку України за відповідний період.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Відповідно до роз'яснення, наданого в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у рішенні щодо грошових зобов'язань має бути висновок суду про розмір грошових сум та детальний порядок його обчислення за кожною з вимог (стягнення процентів, пені тощо).

Разом з тим, вирішуючи даний спір та стягуючи суму 3% річних та пеню у розмірі подвійної ставки Національного банку України суд апеляційної інстанції свої висновки взагалі не мотивував, не навів даних про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та не визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, не встановив з якого часу підлягають нарахуванню 3% річних та взагалі не перевірив розрахунки боргу, на які посилався позивач, за кожною з вимог, обмежився лише посиланням на те, що такі сумніву не викликають.

При цьому, задовольняючи вимоги про стягнення пені за користування коштами у розмірі подвійної ставки Національного банку України апеляційний суд послався на ст. 1048 ЦК України, якою передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких, у випадку якщо договором не передбачено інше, визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, а не подвійної облікової ставки. Застосування у даному випадку подвійної ставки Національного банку України апеляційним судом взагалі не обґрунтовано, з ухваленого ним рішення не вбачається, на підставі якої норми матеріального права стягуються ці кошти.

Апеляційний суд не визначився з правовими підставами пред'явленого позивачем позову, та не визначився з якими вимогами останній звернувся до суду про стягнення пені чи процентів за користування коштами, яка норма підлягає застосуванню, не обґрунтував свої висновки щодо стягнення 3% річних.

Вирішуючи даний спір суд апеляційної інстанції не виконав вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Вказане вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

За таких обставин, ухвалене ним рішення в частині стягнення з відповідача 3% річних та пені у розмірі подвійної ставки Національного банк України не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати у цій частині з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції відповідає фактичним обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 337 ЦПК України, у цій частині залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 337, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2015 року в частині задоволення вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення 3% річних та пені у розмірі подвійної ставки Національного банку України скасувати.

Справу у цій частині передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

В іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська