У Х В А Л А

Іменем України

27 лютого 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючогосудді КОНДОРА Р.Ю.

суддівЛЕСКА В.В., КОЖУХ О.А.

при секретаріМАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Перечинського районного суду від 27 лютого 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

12.06.2013 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 мотивуючи наступним. За кредитним договором від 16.04.2007 № 014/4080/82/32345 ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», надало ОСОБА_4 кредит у розмірі 23460,00 дол. США зі сплатою за нього 13,75% річних і строком до 15.06.2023. У подальшому укладалися додаткові угоди до кредитного договору щодо реструктуризації кредиту, зміни умов його погашення тощо. Виконання зобов'язань позичальника було забезпечено іпотекою належної на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 загальною площею 67,3 кв. м, житловою площею 41,2 кв. м, оціненою сторонами договору іпотеки від 16.04.2007 № 014/4080/82/32345 у 170050,00 грн. Банк свої зобов'язання виконав, тоді як позичальник свої порушив і спричинив виникнення боргу, що станом на 31.05.2013 складав 29191,24 дол. США, що за офіційним курсом НБУ долара США до гривні на цю дату становило еквівалент 233325,58 грн, в т.ч., заборгованість за кредитом - 20518,09 дол. США (164001,09 грн), за відсотками - 3340,21 дол. США (26698,30 грн), пеня за порушення графіка повернення кредиту та сплати відсотків - 5332,94 дол. США (42626,19 грн). Письмові вимоги про сплату боргу, звернені до відповідачів, результату не дали. Посилаючись на ці обставини, на умови договору та на положення цивільного законодавства щодо права дострокового стягнення усього боргу у випадку порушення зобов'язань позичальником, в т.ч., за рахунок предмета іпотеки, позивач просив:

у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16.04.2007 № 014/4080/82/32345 у розмірі 233325,58 грн (29191,24 дол. США), включаючи заборгованість за кредитом 20518,09 дол. США (164001,09 грн), за відсотками 3340,21 дол. США (26698,30 грн), пеню за порушення графіка повернення кредиту та сплати відсотків 5332,94 дол. США (42626,19 грн), звернути стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 і належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Судові витрати позивач просив покласти на відповідачів.

Повто2рним заочним рішенням Перечинського районного суду від 27.02.2014 позов задоволено: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16.04.2007 № 014/4080/82/32345 у розмірі 233325,58 грн, з яких 164001,09 грн - заборгованість за кредитом, 26698,30 грн - заборгованість за відсотками, 42626,19 грн - пеня за порушення графіка повернення кредиту та сплати відсотків, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 63 загальною площею 67,3 кв. м, житловою площею 41,2 кв. м, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1, і належить на праві власності ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, встановленою на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача 2333,26 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_6 Посилається на те, що відповідачі не були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в той же час, апелянт надсилав до суду заяву про відкладення розгляду справи через наявність поважних причин, що перешкоджали явці до суду. Крім того, суд не врахував, що в квартирі проживають двоє дітей, у зв'язку з чим розгляд справи слід було проводити за участю Служби у справах дітей Виконкому Перечинської міськради. Вважаючи наведені в скарзі обставини безумовними підставами для скасування рішення суду, апелянт просив рішення скасувати і призначити справу до розгляду в загальному порядку із залученням вищевказаної служби у справах дітей.

Позивачем, а також іншими відповідачами рішення суду не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7, який апеляцію підтримав і, окрім цього, послався на встановлений законом мораторій на відчуження предмета іпотеки, представника позивача Артимича М.М., який апеляцію не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу та норм ст. 303 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, ухвалене щодо відповідача ОСОБА_6, у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд не робить висновків щодо судового рішення по суті стосовно відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5, в частині, яка не оскаржується, та бере до уваги відповідні пов'язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду скарги.

Встановлено, що за кредитним договором від 16.04.2007 № 014/4080/82/32345 з урахуванням укладених до договору додаткових угод Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», надало ОСОБА_4 кредит у розмірі 25148,14 дол. США з базовою відсотковою ставкою 13,75% річних і строком до 15.06.2023 (а.с. 6-17, 24, 36-40). Виконання зобов'язань позичальника було забезпечено іпотекою належної на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 трикімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 67,3 кв. м, житловою площею 41,2 кв. м, оціненою сторонами договору іпотеки від 16.04.2007 № 014/4080/82/32345 із додатковими угодами до нього у 170050,00 грн (а.с. 18-23). Позичальник порушив свої зобов'язання за кредитним договором і спричинив виникнення боргу. Кредитор вимогами за вих. № 114-8-0-00-8-4469, № 114-8-0-00-8-4470 і № 114-8-0-00-8-4471 від 10.09.2012, що були отримані відповідачами 12.09.2012 (а.с. 25-28), зажадав погашення боргу, що результату не дало. Станом на 31.05.2013 кредитор визначив борг за кредитним договором у розмірі 29191,24 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1 долар США/7,993 гривні на цю дату становило еквівалент 233325,58 грн, в т.ч., заборгованість за кредитом - 20518,09 дол. США (164001,09 грн), за відсотками - 3340,21 дол. США (26698,30 грн), пеня за порушення графіка повернення кредиту та сплати відсотків - 5332,94 дол. США (42626,19 грн) (а.с. 30-33). Ці факти відповідачами не заперечувалися, розрахунок боргу - не спростовувався.

За приписами ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 550, 572, 589, 590, 611, 614, 623-625, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 33, 39 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV) (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), цивільні права та обов'язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; позичальник зобов'язаний повернути кредитору заборговане, а той управі вимагати борг, за відповідних умов - достроково, відшкодування збитків, сплати неустойки, в т.ч. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та реалізації його за рішенням суду.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки для забезпечення повернення банку заборгованого позичальником. Позивач, пред'являючи позов, визначив еквівалент у гривнях боргу, що утворився, виходячи з валютного курсу НБУ 1 дол. США/7,993 грн станом на 31.05.2013, суд задовольнив позов шляхом стягнення коштів у гривнях. Банк, на власний розсуд здійснюючи право на захист і розпоряджаючись цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), рішення суду не оскаржує, тож проти задоволення позову в такий спосіб - не заперечує. Прав відповідача таке вирішення справи не порушує.

Апеляційна скарга ОСОБА_6 не містить доводів, які б слугували підставами для її задоволення. Посилання в скарзі на порушення судом першої інстанції процесуальних прав відповідачів внаслідок неповідомлення їх про час і місце розгляду справи безпідставні, оскільки про судові засідання, що призначалися на 10.02. і на 27.02.2015 вони повідомлялися належним чином (а.с. 121-124, 126-128), апелянт також користувався послугами адвоката ОСОБА_7, який був обізнаний про час і місце розгляду справи, усі вони в судові засідання не з'явилися, доказів поважності причин неявки - не надали.

Беручи до уваги положення ст.ст. 204, 629 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину та обов'язковості договору, доводи апелянта про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки через проживання у квартирі дітей (ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 82-84)) та про необхідність участі в справі служби у справах дітей не можуть бути враховані. Договір іпотеки є чинним і як такий породжує відповідні цивільні права та обов'язки, підлягає виконанню, даних про те, що питання про недійсність цього договору ставилося та вирішувалося судовим порядком, де предметом доказування є обставини, що впливають саме на дійсність договору (ст. 179 ч. 1 ЦПК України), у справі немає. До того ж, як випливає з наданої позивачем апеляційному суду довідки Перечинської міськради від 04.04.2007 № 731, що подавалася при укладанні договору іпотеки, у складі сім'ї, яка проживала у вищезгаданій квартирі, не були зазначені діти, а ОСОБА_11 народився після укладання договору. Наостанок, саме іпотекодавці, передусім, батьки дитини, зобов'язані були повідомити кредитору про обставини, якщо такі існували, що могли перешкоджати укладанню договору іпотеки. Тож самі по собі посилання апелянта на проживання у квартирі дітей не є достатніми для висновку про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки та не є перешкодою для цього.

Таким чином, підстава для звернення стягнення на предмет іпотеки виникла, наразі існує, що ніким не спростовано. Поряд із цим, 07.06.2014 набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (Закон № 1304-VII), відповідно до якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання майнового поручителя за умови, що у майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 250 кв. м для житлового будинку (ст. 1 п. 1). Законом № 1304-VII установлено також, що його дія не поширюється на осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» (ст. 6).

Закон № 1304-VII розрахований на тимчасову дію в часі, до законодавчого врегулювання відповідних питань, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм (ст.ст. 3, 4). Отже, Закон № 1304-VII не припиняє зобов'язальних і забезпечувальних правовідносин, цей Закон не є таким, що у розумінні ст. 58 Конституції України пом'якшує або скасовує відповідальність особи, зокрема, цивільно-правову, проте, у період дії Закону, який фактично зупиняє дію та застосування відповідних норм інших законів, виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, його відчуження (реалізації, продажу), якщо мають місце умови, що визначені Законом.

У взаємозв'язку з нормами ЦК України, Закону № 898-IV, які передбачають право іпотекодержателя з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки, встановлюють способи звернення такого стягнення в позасудовому і в судовому порядку, отже, дають можливість реалізувати відповідне майнове право без згоди і всупереч волі власника-іпотекодавця, зокрема, на стадії виконання рішення суду, зміст Закону № 1304-VII, який встановлює заборону на примусове відчуження без згоди власника майна, передбачає можливість його застосування на тій стадії спірних відносин, на якій виникає відповідне питання. Законодавчих заборони чи/або перешкод для застосування указаного Закону на відповідній стадії таких відносин немає. Тож Закон № 1304-VII у відповідний матеріально- і процесуально-правовий спосіб може бути застосований як на стадії судового розгляду справи, так і на стадії виконання судового рішення (з урахуванням, зокрема, положень Закону України «Про виконавче провадження», Розділу VI ЦПК України), позаяк норми інших законів діють, лише оскільки не суперечать нормам Закону № 1304-VII.

Закон № 1304-VII, що набрав чинності значно пізніше від дати ухвалення оскарженого рішення, не впливає на законність та обґрунтованість рішення суду, водночас, у випадку відповідності предмета іпотеки та особи іпотекодавця (іпотекодавців) вимогам, визначеним цим Законом, можливість відчуження (реалізації, продажу) предмета іпотеки на стадії виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки виключається.

Позов може бути пред'явлений до кількох відповідачів, кожен із відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно (ст. 32 ч. 1 ЦПК України). ОСОБА_6 не уповноважена діяти в інтересах інших відповідачів і не представляє їх в процесі (ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст. 244 ч.ч. 1, 3, ст. 245 ЦК України, ст. 38 ч. 1, ст.ст. 42, 44 ЦПК України), тому вимога апеляційної скарги про скасування рішення суду, ухваленого щодо ОСОБА_4 і ОСОБА_5, не ґрунтується на законі, а прохання про призначення після скасування рішення суду справи до розгляду в загальному порядку із залученням служби у справах дітей не відповідає повноваженням апеляційного суду, що випливають з положень ст.ст. 307-309, 310 ЦПК України.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію слід відхилити, ухвалене щодо ОСОБА_6 рішення суду, що відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, заочне рішення Перечинського районного суду від 27 лютого 2014 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді