Справа №487/3576/14-ц 30.09.2015 30.09.2015
Справа № 487/3576/14-ц Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження 22-ц/784/2367/15-ц Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 вересня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

Головуючої судді: Кутової Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Маляренко І.Б.,

із секретарем судового засідання: Гордійчук С.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_5

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2014 року ухвалене по цивільній справі за позовом

ОСОБА_5 до Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, компенсації частини втраченого заробітку в звязку з інфляцією, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства (ДП) «Миколаївський бронетанковий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, компенсації частини втраченого заробітку в звязку з інфляцією, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди.

Позивач зазначав, що перебував в трудових відносинах з відповідачем, та був звільнений 5 жовтня 2010 року. На день звільнення та звернення до суду відповідач не здійснив розрахунок та не виплатив останньому заборгованість по заробітній платі, чим порушив його трудові права та завдав моральної шкоди.

Посилаючись на викладене та неправомірність дій відповідача, ОСОБА_5 просив стягнути 3704 грн. заборгованості по заробітній платі, 3378, 06 грн. вихідної допомоги, 73941 грн. 89 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку, 11251 грн. компенсації частини втраченого заробітку в звязку з інфляцією, а також 5000 грн. грошової компенсації за завдану моральну шкоду.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто д відповідача на користь ОСОБА_5 803,62 грн. компенсації частини втраченого заробітку в звязку з інфляцією, 1802, 18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, 500 грн. грошової компенсації у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено. Розподілено судовий збір.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення в частині стягнення з ДП «Миколаївський бронетанковий завод» 1802 грн. 18 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати, та вказані вимоги задовольнити повністю, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_5 перебував в трудових відносинах з ДП «Миколаївський бронетанковий завод» та працював на посаді сторожем в сторожевій охороні 1 класу. Наказом за № 172 від 5 жовтня 2010 року останнього з 7 жовтня 2010 року було звільнено з вказаної посади на підставі ст. 38 КЗоТ України (а.с. 8 об.).

Із змісту наказу про звільнення слідує, що звільнення відбулося через порушення адміністрацією законодавства про працю, умов колективного договору. Також зазначено про нарахування звільненому компенсації за не використану відпустку за період з 19 червня по 6 жовтня 2010 року із рахунку 24 календарних дня та вихідну допомогу в розмірі тримісячного заробітку (а.с. 28).

На звернення ОСОБА_5 6 квітня 2011 року роботодавцем йому було видано довідку про наявність перед ним заборгованості по заробітній платі в сумі 3704 грн. (а.с. 7).

Довідкою ДП «Миколаївський бронетанковий завод» від 12 вересня 2014 року підтверджено, що нарахована позивачу компенсація за невикористану відпустку 296 грн. 59 коп. та вихідна допомога в розмірі тримісячного заробітку в сумі 3378 грн. 06 коп. були виплачені 22 грудня 2010 року (а.с. 33). А довідкою від 11 вересня 2014 року підтверджено факт виплати заборгованості по заробітній платі в сумі 3756 грн. 63 коп. в липні 2014 року (а.с. 32).

Виходячи з наведеного, а також враховуючи, що вихідна допомога позивачу була сплачена в 2010 році, а заборгованість по заробітній платі після звернення до суду з даним позовом, районний суд відмовив в задоволенні вимог про стягнення вказаних сум, та відповідно до наданих відповідачем розрахунків стягнув 803 грн. 62 коп. компенсації втраченого заробітку та 500 грн. моральної шкоди.

Вирішуючи вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, районний суд послався на те, що судом частково задоволені вимоги позивача, ступінь вини відповідача, незначний розмір заборгованості по заробітній платі тривалість затримки її виплати.

Проте, з таким неможна погодитись в повній мірі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 47 КЗоТ України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки , зазначені в ст.. 116 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадеться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу розяснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми , що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки , зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення, або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності , передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням зазначених висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, яке припиняється моментом фактичного остаточного розрахунку.

Так, відповідно до довідки, яку видано відповідачем, середньоденна заробітна плата ОСОБА_5 становить 53 грн. 62 коп. (а.с. 30). Таким чином за час затримки, який становить період не з дня звільнення працівника, а з 7 січня 2011 року, так як підприємством оплачено позивачу середній заробіток за три місяці після звільнення як вихідну допомогу, по 1 липня 2014 року, тобто по день фактичного розрахунку, становить 869 робочих днів. Тому розмір середньої заробітної плати за вказаний період становитиме 46595 грн. 78 коп. (53, 62 Х 869).

Згідно з наведеними вимогами закону та розясненнями, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» стосовно того, що наслідки встановлені ст. 117 КЗпП України застосовуються, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини, однак сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, а також при частковому задоволенні позову працівника щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Проте, суд посилаючись на часткове задоволення позовних вимог , не звернув увагу, що докази відсутності вини роботодавця в затримці розрахунку в матеріалах справи відсутні, а посилання представника останнього на відсутність коштів не має юридичного значення, також що часткове задоволення вимог позивача про стягнення компенсації частини втраченого заробітку, не є спором щодо розміру заборгованості по заробітній платі, так як вимоги позивача в цій частині добровільно задоволені відповідачем після предявлення ним позову, а значить розмір заборгованості по заробітній платі не є спірним.

Також, суд не навів переконливих мотивів, чому нарахована заборгованість по заробітній платі в суму 3756 грн. 63 коп., виплату якої було затримано, становить незначний розмір. Тоді, як порівняно із середньою заробітною платою позивача, яка становила 1018 грн. 86 коп., вказана заборгованість перевищує її більше ніж втричі. Судом фактично не надано оцінки щодо тривалості затримки, а лише вказано про таке. В той час затримка становила майже чотири роки, що є занадто тривалою.

Таким чином висновки суду щодо наявності підстав для зниження суми середнього заробітку за час затримки розрахунку не є обґрунтованими.

Враховуючи наведене, а також те, що оскаржуване рішення районного суду в цій частині не ґрунтується на нормах матеріального права та те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, відповідно до положень п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржуване рішення районного суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, підлягає зміні та збільшенню стягнення на користь ОСОБА_5 середнього заробітку за час затримки розрахунку з відповідача до 46595 грн. 78 коп.

В звязку з зазначеним, як наслідок, рішення суду підлягає скасуванню в частині визначення судом загальної суми 3105 грн. 80 коп. стягнення з відповідача, без зазначення такої суми.

Положеннями ст. 88 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Проте, суд не вірно визначив розмір судового збору, який підлягає відшкодуванню на користь держави за рахунок відповідача.

Так, за подачу позовної заяви судовий збір становитиме: за майнову вимогу 474 грн., а за немайнову 243 грн. 60 коп., що разом становитиме 717 грн.60 коп., а не 310 грн., як визначив суд.

Також розподілу підлягає судовий збір за подачу апеляційної скарги на частину рішення суду, що становитиме 521 грн. 40 коп. Так всього з відповідача підлягає стягненню 1239 грн. 81 коп. судового збору.

За такого, рішення місцевого суду підлягає зміні і в частині розподілу судового збору.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2014 року в частині стягнення 1802 грн. 18 коп. середнього розрахунку за час затримки розрахунку та в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути на користь ОСОБА_5 з Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» 46 595 грн. 78 коп. (сорок шість тисяч пятсот девяносто пять грн. 78 коп.). середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Стягнути з Державного підприємства «Миколаївський бронетанковий завод» на користь держави 1239 грн. судового збору.

Вказане рішення в частині визначення загальної суми стягнення 3105 грн. 80 коп. скасувати.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності з дня його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: