провадження № 2/760/5089/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2015 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В.,

за участю секретаря судового засідання Бугайчука О. Р.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та визнання права власності, ухвалив таке рішення.

Позиції осіб, які беруть участь у справі:

12.06.2015 позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової Олени Миколаївни, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між особою, яка представилась ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений 22.05.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М.; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О. М. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2, індексний номер рішення 21504559 від 22.05.2015; визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Ухвалою суду від 30.06.2015 провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О. М. про скасування рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 закрито.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що оспорюваний договір не укладав, оскільки:

-станом на 22.05.2015 перебував за межами України;

-рукописний запис: «ОСОБА_3» та підпис від імені ОСОБА_3 виконаний іншою особою;

-оригінал паспорта ОСОБА_3, картка фізичної особи-платника податків, а також правовстановлюючий документ на квартиру (договір купівлі-продажу від 20.12.2011) були вилучені у ОСОБА_3 22.04.2015 і перебували у матеріалах кримінального провадження, а отже не могли бути пред'явлені приватному нотаріусу при посвідченні оспорюваного правочину;

-банківський рахунок, на який начебто була перерахована оплата за квартиру, не існує.

У зв'язку з цим позивач вважає, що договір від 22.05.2015 є недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК, частини третьої статті 203 ЦК, оскільки він його не підписував, а тому була відсутня його воля при укладенні правочину. А оскільки на разі титульним власником квартири є відповідач, позивач також просив визнати за ним право власності на квартиру, яка вибула з його володіння поза його волею.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі.

Відповідач позов визнав повністю та пояснив суду, що знайшов в інтернеті об'яву щодо отримання заробітку. При зустрічі особа пояснила йому, що усе законно та просила підписати документи, за що він отримав гроші. Відповідач не вважає себе власником цієї квартири і просив суд визнати договір купівлі-продажу недійсним.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд

встановив:

ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.12.2011, укладеного з ТОВ «Компанія з управління активами «Капітал Груп» та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К. М. (Т. 1 а.с. 10-13).

Відповідно до технічного паспорту від 16.08.2010 вищевказана квартира є трьохкімнатною, загальною площею 130,90 кв.м, житловою площею 67,20 кв.м. (Т.1 а.с. 81а-82).

22.05.2015 ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М. (Т. 1 а.с. 14).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 38942652 від 11.06.2015 право власності на вищезазначену квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 (Т.1 а.с. 83-85).

Встановивши усі обставини справи та здійснивши загальну оцінку доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити. Крім того, суд виходив з положень частини четвертої статті 174 ЦПК, відповідно до якої «у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову».

Частина перша статті 215 ЦК передбачає, що «підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу».

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК, відповідно до якої «зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей».

Суд встановив, що стороною (продавцем) в оспорюваному правочині від 22.05.2015 є позивач у справі - ОСОБА_3

Як пояснив у судовому засіданні позивач, у день вчинення правочину, тобто 22.05.2015, він перебував за межами України, а тому підпис особи, зазначеної у договорі як ОСОБА_3, є не його підписом.

Цей факт підтверджується нотаріально засвідченою копією закордонного паспорта позивача з відмітками про перетин кордону (Т.1 а.с. 73-81), а також листом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 0.64-11323/0/15-15 від 28.07.2015, з якого випливає, що ОСОБА_3 19.05.2015 виїхав з України, а 22.06.2015 повернувся на територію України (Т.1 а.с. 222).

Відповідно до висновку № 1-26/06 почеркознавчого дослідження Українського центру судових експертиз від 26.06.2015 (Т. 1 а.с. 64-70) та пояснення до висновку почеркознавчого дослідження від 25.09.2015 (Т.2 а.с. 15) рукописний запис: «ОСОБА_3» та підпис від імені ОСОБА_3, зображення яких міститься в графі: «Продавець» на другому аркуші електрофотокопії договору купівлі-продажу квартири від 22.05.2015, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Сазоновою О. М., зареєстрованого в реєстрі за № 750, виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Крім того, суд враховує те, що протоколом обшуку старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві від 21.04.2015 були виявлені і вилучені паспорт громадянина України на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, серії НОМЕР_3, виданий Корецьким РВ УМВС України в Рівненській обл. 07.12.2006; карта фізичної особи-платника податків на ім'я ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, виданий ДПІ у Шевченківському районі м. Києва 26.05.2009; договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, укладений 20.12.2011 між ОСОБА_3 та ТОВ «Компанія з управління активами «Капітал Груп» (Т.1 а.с. 232-236).

Відповідно до постанови про визнання речових доказів від 22.04.2015 зазначені документи визнані речовими доказами та приєднані до кримінального провадження № 0003721 від 14.03.2015 (Т.1 а.с. 237-239).

Оскільки кримінальне провадження № 0003721 від 14.03.2015 було закрито постановою від 22.07.2015 (Т.1 а.с. 230-231), вищезазначені документи відповідно до акта приймання-передачі (повернення) були передані адвокату ОСОБА_3 лише 03.09.2015 (Т. 1 а.с. 240-244).

Таким чином, з 22.04.2015 до 03.09.2015 оригінали паспорта ОСОБА_3, його картки платника податків, а також договору купівлі-продажу квартири від 20.12.2011 зберігалися у матеріалах кримінального провадження, а отже не могли бути надані приватному нотаріусу Сазоновій О. М. при посвідченні договору купівлі-продажу від 22.05.2015.

З матеріалів нотаріальної справи випливає, що посвідчення оспорюваного договору було здійснено при пред'явленні паспорта тієї ж серії, номера та дати видачі, що і у ОСОБА_3, однак у паспорт була вклеєна фотокартка іншої особи (Т. 1 а.с. 164-166).

Крім того, суд зважає на довідку АТ «Банк «Фінанси та кредит» №4540/07-15 від 09.07.2015, відповідно до якої розрахунковий рахунок № НОМЕР_4 на ім'я ОСОБА_3 не відкривався (Т. 1 а.с. 197).

Отже, грошові кошти у розмірі 1 841 102 грн. за продаж квартири відповідно до пункту 4 оспорюваного договору на вищезазначений розрахунковий рахунок не перераховувалися.

Проаналізувавши кожну подію окремо та у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на вчинення правочину купівлі-продажу квартири від 22.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М., наслідком чого є його недійсність.

Частина перша статті 321 ЦК передбачає, що «право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні».

Відповідно до статті 392 ЦК «власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності».

З аналізу зазначеної правової норми випливає, що позов про визнання права власності подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності у неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Беручи до уваги те, що на сьогоднішній день титульним власником квартири є ОСОБА_2, суд, враховуючи недійсність договору купівлі-продажу, вважає за необхідне визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам частини другої статті 16 ЦК.

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Розподіляючи судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд зазначає, що з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 3 897,60 грн.

Керуючись статтями 203, 215, 321, 392 ЦК, статтями 1, 4-11, 18, 57-66, 79, 88, 157-196, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та визнання права власності - задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною 22 травня 2015 року.

Визнати за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_7) право власності на квартиру АДРЕСА_5.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2, місце реєстрації: АДРЕСА_6) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_7) судовий збір у розмірі 3 897,60 грн. (три тисячі вісімсот дев'яносто сім гривень 60 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. В. Шевченко