АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3584/15 Справа № 2/191/555/13 Головуючий у 1 й інстанції - Гречко Ю.В. Доповідач - Осіян О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.

суддів - Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Добролюбової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 11 жовтня 2007 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, на підставі якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит в розмірі 35326,4 грн. на строк з 11 жовтня 2007 року по 10 жовтня 2014 року включно, а останній зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно умов договору, відповідач повинен щомісячно в період сплати надавати позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісії та інших витрат. У разі порушення зобов'язань за кредитним договором відповідач сплачує позивачу відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми, непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов'язання з надання відповідачу кредиту виконав, а останній свої зобов'язання щодо своєчасної сплати кредиту не виконав, у зв'язку з чим станом на 19 лютого 2013 року виникла заборгованість в загальному розмірі 43145,39 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 17238,41 грн.; заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 10099,09 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 4521,92 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором в розмірі 11285,97 грн. Позивач просив стягнути цю суму заборгованості, а також судові витрати.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2013 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позов у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що із укладеного між сторонами кредитного договору від 11 жовтня 2007 року вбачається, що позивач зобов'язався надати відповідачу кредит на споживчі цілі, а саме для придбання автомобіля «DAEWOO LANOS, НОМЕР_2», про що зазначено в п.7.1 кредитного договору, а останній зобов'язався щомісячно сплачувати кредит та проценти. Згідно п.7.3 кредитного договору забезпеченням виконання відповідачем зобов'язань за даним договором виступає зазначений автомобіль. Договір укладений на строк із 11 жовтня 2007 року по 10 жовтня 2014 року.

Як вбачається із наданих суду копій квитанцій, відповідач у 2007 та 2008 роках належним чином виконував умови кредитного договору та сплатив за вказаний період часу грошові кошти в загальному розмірі 16690 грн. В подальшому виконання умов кредитного договору зі сторони відповідача було припинено у зв'язку з тяжким матеріальним становищем внаслідок фінансової кризи.

При вирішенні спору суд посилався на положення ст.ст.526,625 ЦК України та зазначив, що оскільки відповідач взяв на себе зобов'язання щодо належного виконання умов кредитного договору, він не звільняється від відповідальності за неможливість такого виконання, у зв'язку з чим його посилання на фінансову кризу та тяжкий матеріальний стан не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором.

Але копією Акту приймання автомобіля від 14 січня 2010 року підтверджується факт того, що заставлений в якості забезпечення виконання відповідачем умов кредитного договору автомобіль «DAEWOO LANOS, НОМЕР_2» 14 січня 2010 року був переданий відповідачем працівникам Банку з метою його реалізації за ринковою вартістю та подальшим спрямуванням виручених від цього грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором.

Згідно копії нотаріально посвідченої довіреності від 28 січня 2010 року відповідач уповноважив позивача розпоряджатися зазначеним автомобілем з метою погашення заборгованості за кредитним договором і цей факт був також визнаний представником відповідача у судовому засіданні.

З оціночного сертифікату та пояснень представника відповідача у судовому засіданні було встановлено, що переданий на реалізацію позивачу автомобіль був оцінений та реалізований за ціною 30500 грн. Виручена від його реалізації сума коштів була спрямована на погашення кредитної заборгованості, про що також свідчать платіжні доручення від 31 травня 2010 року та від 11 червня 2010 року.

Врахувавши ці обставини, та вимоги ст.ст.572,599 ЦК України, суд вказав, що заставлене майно виступає гарантією належного виконання боржником своїх обов'язків за договором і у разі їх порушення кредитор має право вимагати як стягнення заборгованості з боржника, так і одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Посилаючись на те, що відповідач добровільно передав позивачу автомобіль та право на розпорядження ним з метою погашення заборгованості за кредитним договором, а позивач скористався своїм правом на реалізацію автомобіля та покриття за рахунок вирученої суми грошових коштів заборгованості за кредитним договором, суд прийшов до висновку, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав ще у січні 2010 року і вважав, що умови договору виконані у повному обсязі, а позивач використав отриману від реалізації автомобіля грошову суму 30500 грн. на погашення кредиту та не повідомив відповідача про залишок заборгованості за договором, тому підстав для задоволення позову не існує.

Також суд виходив із того, що між сторонами був укладений кредитний договір і відповідач отримав саме споживчий кредит на отримання транспортного засобу, про що зазначено в п.7.1 кредитного договору і це повністю узгоджується з вимогами п.п.22, 23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», де вказано, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

У зв'язку із чим суд посилався на вимоги ч.4 ст.42 Конституції України, ч.2 ст.627 ЦК України, та вказав, що крім загальних положень цивільного законодавства України у даній справі необхідно також керуватися вимогами Закону України «Про захист прав споживачів».

Підставою для відмови у позові суд зазначав також вимоги п.п.6 п.11 ст.11, п.п.1 ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», положення Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248.

Суд зазначив про те, що споживач найчастіше перебуває у більш незахищеному становище по відношенні до кредитора, останній повинен по відношенню до споживача поводитися чесно та не порушувати його прав.

Під обманом законодавець має на увазі як активну поведінку особи, яка проявляється в запереченні певних обставин, так і пасивну поведінку, яка полягає в тому, що особа замовчує існування певних обставин.

У даній справі відповідач посилається на те, що він вважав умови договору виконаними у повному обсязі після передання позивачу транспортного засобу.

Представник позивача посилається на відсутність у позивача зобов'язань повідомляти відповідача про залишок заборгованості, що залишилася після реалізації автомобіля.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором в період передання відповідачем транспортного засобу позивачу, тобто станом на 11 січня 2010 року, сальдо поточне становило 26726,79 грн.; загальна заборгованість за кредитним договором становила 5219,29 грн.; загальна заборгованість пені становила 1898,51 грн.; загальна заборгованість за комісією становила 1271,79 грн. Отже, загальна заборгованість за кредитним договором з урахуванням відсотків та штрафних санкцій на той час складала 35116,38 грн., а переданий позивачу автомобіль був реалізований за ціною 30500,00 грн., тобто різниця від загальної заборгованості по кредиту та вирученої від реалізації автомобіля грошової суми становила 4616,38 грн.

Після реалізації автомобіля та отримання значної суми грошових коштів на погашення кредиту позивач біля трьох років жодних претензій відповідачу з приводу наявної заборгованості не подавав, за вказаний період загальний розмір заборгованості зріс до 43145,39 грн. і лише після цього позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення цієї заборгованості з відповідача, тоді як при належному повідомленні останнього про наявність на той час незначної суми заборгованості за кредитом, відповідач міг її погасити не доводячи до її зростання до такого обсягу, яка значно перевищує отриману суму кредиту при укладення кредитного договору.

Таку поведінку позивача по відношенню до відповідача суд не визнав чесною, у зв'язку із чим стягнення заборгованості із відповідача буде порушувати як вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», так і загальні засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, при цьому суд врахував рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

Суд також взяв до уваги той факт, що сума отриманого відповідачем кредиту становила 35326,4 грн., протягом 2007 - 2008 років він сплатив суму 16690 грн., а від реалізації переданого відповідачем автомобіля позивач отримав 30500 грн. Отже, загальний розмір погашеної відповідачем суми кредиту становить 47190 грн., що на 11863,6 грн. перевищує розмір отриманого кредиту.

Також керуючись вимогами пропорційності між правами позивача на отримання справедливого прибутку та інтересами відповідача, як споживача кредитних послуг, суд прийшов до висновку, що позивачу наданий ним розмір кредиту був повернутий у повному обсязі і відповідачем була переплачена отримана ним сума кредиту на 11863,9 грн., що свідчить про відсутність заподіяння діями відповідача значної шкоди позивачу.

У разі ж стягнення з відповідача грошової суми 43145,39 грн. виходить, що відповідач, після отримання ним кредитних коштів в розмірі 35326,4 грн., поверне позивачу загальну суму кредитних коштів в розмірі 110335,39 грн., що більше ніж у два рази перевищує отриманий ним розмір кредиту і це не може вважатися справедливим прибутком позивача, оскільки ставить відповідача у вкрай невигідне матеріальне становище, порушуючи розумний баланс між інтересами Банку та споживача кредитних послуг.

А тому суд відмовив у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Але із такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки вони не враховують умов договору, укладеного між сторонами, наявних доказів у справі, та зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно статей 598, 599 ЦК України договірні зобов'язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, а саме: виконанням цього зобов'язання, проведеним належним чином.

Матеріалами справи підтверджено, що 11 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 35 326,4 грн. на строк до 10 жовтня 2014 року, а ОСОБА_2 у свою чергу зобов'язався у строк і на умовах, визначених цим договором повернути кредит й сплатити відсотки. Погашення заборгованості згідно з умовами цього договору здійснюється сплатою щомісячних платежів, що складаються з заборгованості за кредитом, процентами і винагородою, щомісячно в період з «11» до «15» числа.

ОСОБА_2 у період 2007-2008 років належним чином виконував умови кредитного договору та сплатив за вказаний період 16 690 грн., але в подальшому припинив оплату чергових платежів.

Через неналежне виконання відповідачем взятих на себе за вказаним договором зобов'язань, а саме несплатою кредиту та процентів за ним щомісячними платежами в порядку та у строки, передбачені договором, станом на 19 лютого 2013 року виникла заборгованість в розмірі 43 145,39 грн., яка складається із 17 238,41 грн. заборгованості за кредитом, 10 099,09 грн. заборгованості за процентами, 4 521,92 грн. заборгованості за комісією та 11 285,97 грн. - пені.

Укладеним між сторонами кредитним договором передбачено, що кредитні кошти видаються на строк до 10 жовтня 2014 року.

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором 15 березня 2013 року. Остання фінансова операція по кредитному договору відбулася у травні та червні 2010 року і пов'язана із тим, що в рахунок погашення кредиту були зараховані грошові кошти, отримані внаслідок реалізації заставного автомобіля, що відображено у розрахунку банку (т.1 а.с.6).

Таким чином, із врахуванням умов договору і дати проведення останнього платежу, не спливла позовна давність щодо позовних вимог в частині боргу по кредиту, процентах та комісії, про застосування якої просив відповідач посилаючись на ч.5 ст.261 ЦК України.

Враховуючи наданий позивачем розрахунок, який не спростований іншими належними та достовірними доказами, у зв'язку із порушенням зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 19 лютого 2013 року має заборгованість в розмірі 17 238,41 грн. за кредитом, 10 099,09 грн. за процентами, 4 521,92 грн. за комісією.

Тому згідно вимог ст.ст.526,530,1054 ЦК України із відповідача підлягає стягненню сума заборгованості по кредитному договору, у зв'язку із чим рішення суду першої інстанції необхідно скасувати.

Але визначаючи суму заборгованості із пені, апеляційний суд враховує наступні обставини у справі та вимоги законодавства.

Відповідно до положення ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлено строк позовної давності в один рік.

Визначаючи розмір пені суд враховує розрахунок цього розміру, наданий банком, а також період, за який відбулося його нарахування.

Заявлена банком заборгованість по пені у сумі 11285,97 гривень вирахувана починаючи із травня 2009 року.

Із врахуванням вимог ст.258 ЦК України розмір пені на користь банку необхідно стягнути за один рік до моменту звернення позивача до суду, тобто до 15 березня 2013 року. Станом на 16 березня 2012 року розмір пені складав 4405,51 гривень. А станом на 19.02.2013 року вимога про стягнення пені заявлена у розмірі 11285,97 гривень. У зв'язку із чим стягненню підлягає пеня у розмірі 6880,46 гривень (11285,97 гривень - 4405,51 гривень).

Тому загальну суму боргу за кредитним договором необхідно стягнути у розмірі 38 739 (тридцять вісім тисяч сімсот тридцять дев'ять) гривень 88 копійок, (яка складається із боргу: по кредиту 17238,41 грн., по процентах 10099,09 грн., по пені 6880,46 грн., по комісії 4521,92грн.).

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, та загальної суми стягнутого боргу, із відповідача необхідно стягнути на користь позивача і понесені ним судові витрати, а саме у розмірі 603,13 гривень (387,4 грн. сплачених при подачі позову, та 215,73 грн. сплачених при подачі апеляційної скарги).

Таким чином, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України, та постановити нове рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2013 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () загальну заборгованість за кредитним договором № DNU0AW100110303 від 11 жовтня 2007 року в сумі 38 739 (тридцять вісім тисяч сімсот тридцять дев'ять) гривень 88 копійок, (яка складається із боргу: по кредиту 17238,41 грн., по процентах 10099,09 грн., по пені 6880,46 грн., по комісії 4521,92грн.).

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 603 гривні 13 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: