Березівський районний суд Одеської області
Справа № 494/1230/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 листопада 2015 року Березівський районний суд Одеської області у складі: головуючого - судді Дєткова О.Я.,

при секретарі Кулініч К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до березівської міської ради про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду, посилаючись на те, що житловий будинок, розташований за адресою вул. Комсомольська 23, м. Березівка Одеської області належав на праві власності його прадіду ОСОБА_2, який помер 25.11.1985 р.. Його право на зазначений будинок підтверджується Свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданим березівською міською радою 23.05.1986 р. В даному будинку позивач мешкав з матір`ю, ОСОБА_3 та її дядьком, ОСОБА_4 Вели спільне господарство, сплачували комунальні платежі. Матір позивача доглядала та лікувала ОСОБА_4 18 січня 2010 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть. Усі документи, в тому числі і правовстановлюючі на будинок покійний передав позивачеві та його матері. 31 жовтня 2011 року померла його мати, про що свідчить Свідоцтво про смерть. Позивач по теперішній час продовжує проживати у вказаному житловому будинку з господарськими спорудами. Добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним житловим будинком, доглядає за ним та утримує його, постійно робить в будинку поточний та капітальний ремонт. Даний факт підтверджується довідкою ОСОБА_5 міської ради, квитанціями про сплату за послуги з енергопостачання, копією технічного паспорта. У зв`язку з цим просить визнати за ним право власності на цей житловий будинок з господарськими спорудами за набувальною давністю.

Представник відповідача ОСОБА_5 міської ради Одеської області позовні вимоги визнав та пояснив, що позивач як давнісний добросовісний володілець має відповідно до вимог цивільного законодавства України право на спірне нерухоме майно саме за набувальною давністю, а тому вимоги позову є обґрунтованими.

Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною1 ст.344 ЦК України передбачено, що особа набуває право власності на чуже нерухоме майно, якщо вона добросовісно заволоділа цим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років.

Відповідно до змісту положень ст.344 ЦК України набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно набувається за рішенням суду (ч.4 ст.344 ЦК України).

Пунком 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК передбачається, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Судом встановлено, що 18 січня 2010 року помер ОСОБА_4, про що свідчить Свідоцтво про смерть серії 1-ЖД №206893 (а.с.50), 31 жовтня 2011 року померла ОСОБА_3, про що свідчить Свідоцтво про смерть серії 1-ЖД №271421(а.с. 49), 14.11.1998 року помер ОСОБА_6, про що свідчить Свідоцтво про смерть серії 1-ЖД №148910(а.с.51).

Відповідно до довідки ОСОБА_5 міської ради, видно що позивач по теперішній час проживає за даною адресу(а.с.35).

Як слідує з пояснень позивача, які фактично не оспорюються представником ОСОБА_5 міської ради Одеської області, він постійно проживає в тому будинку, сплачує всі комунальні витрати, робить ремонти, утримує будинок повністю.

При цьому, до доводів сторін про наявність набувальної давності суд ставиться позитивно і вважає, що вони є такими, що заслуговують на увагу та не суперечать положенням вищенаведеної норми матеріального права.

Пленум вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснив, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю.

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст.15,16 ЦК України, а також ч.4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.5 ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Матеріалами справи, крім пояснень сторін, які вважати недостовірними у суду підстав немає, також підтверджується, що позивач безперервно та відкрито володіє спірним будинком та земельною ділянкою, на якій він розміщений, саме з 2004 року, про що свідчать квитанція про сплату комунальних платежів, рахунок щодо сплати коштів за послуги звязку та електропостачання (а.с.36-48).

При вирішенні спірного питання суд звертає увагу, що встановлення добросовісності заволодіння чужим майном повною мірою залежить від підстав придбання цього майна.

Отже, враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що в діях позивача наявна добросовісна поведінка щодо заволодіння з часу передання грошей відповідачеві спірним нерухомим майном.

Керуючись ст.ст.10,60,212 ЦПК України, ст.344 ЦК України

ВИРІШИВ:

Визнати за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на житловий будинок №23 з господарськими надвірними спорудами, що розташований в м.Березівка Одеської області по вул. Комсомольська.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Березівський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: