АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1936/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Цимбал І.К.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, що подана її представником ОСОБА_3, ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Євростиль+», подану представником ТАРАСЕНКОМ ТарасомПетровичем, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, та за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно,

встановила:

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що під час зареєстрованого шлюбу сторонами було набуто рухоме та нерухоме майно, проте після розірвання шлюбу колишнє подружжя не дійшло згоди про поділ майна.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом та просила поділити майно, що є об'єктом спільної сумісної власності сторін, посилаючись на те, що нежитлові приміщення, про поділ яких просить позивач, не належать до спільного майна подружжя, тому просила поділити лише наступне майно: два автомобілі, гаражний бокс, домоволодіння та дві земельні ділянки, визначивши рівні ідеальні частки кожного із об'єктів майна, без виділу в натурі.

Заперечуючи проти поділу між сторонами нежитлового приміщення загальною площею 565,6 кв.м., по АДРЕСА_4, до суду в якості третьої особи із самостійними вимогами до ОСОБА_2, ОСОБА_6 з позовом звернувся ОСОБА_4, який просив визнати за ним право власності на зазначене приміщення.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Суд визнав об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_2 нежитлові приміщення, загальною площею 565,6 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4, та в порядку поділу майна, набутого за час шлюбу, виділив ОСОБА_6

В порядку поділу набутого за час шлюбу майна виділено у власність ОСОБА_6 1/2 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_4;

- гаражний бокс АДРЕСА_5;

- автомобіль марки «Фольцваген Транспортер», 2002 року випуску, та автомобіль марки «Міцубісі Паджеро Вагон», 2006 року випуску;

- житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 58,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_6;

- земельну ділянку за кадастровим № :01:028:0005, площею 0,2074 га, за адресою: АДРЕСА_6;

- земельну ділянку за кадастровим № :01:028:0004, площею 0,2496 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6, а всього виділено майна на загальну суму 11 645 094 грн. 09 коп.

В порядку поділу майна, набутого за час шлюбу, виділено у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_4, а саме:

- нежиле приміщення № 5 ІІ поверху (в літ. А) загальною площею 45 кв.м.,

- нежитлове приміщення (в літ. А) № 1 (гр.пр. № 11); № 1 (гр.пр. № 10) загальною площею 64, 3 кв.м.,

- Ѕ частину нежитлового приміщення № 12 (в літ. А) загальною площею 271,4 кв.м.,

- нежитлове приміщення № 13 (в літ. А) загальною площею 232,4 кв.м.,

- нежитлове приміщення № 14 (в літ. А) загальною площею 88,9 кв.м.

- будівельні матеріали незавершеного будівництвом реконструкції нежитлового приміщення по АДРЕСА_4, вартістю 897 000 грн., а всього майна на загальну суму 12 516 304 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 компенсацію за частину майна в розмірі 307 979 грн. 50 коп., судові витрати в розмірі 24 141 грн. 80 коп., а всього стягнуто 332 121 грн. 30 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_6 - відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 - відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 - задовольнити. При цьому апелянт ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, які суд вважав встановленими.

Апелянт вказує, що ухвалюючи рішення в частині визнання об'єктом права спільної сумісної власності подружжя нежилих приміщень, площею 565,6 кв.м. по АДРЕСА_4 ( літ А) - суд за власної ініціативи вийшов за межі позовних вимог, оскільки згідно заяви про уточнення позовних вимог від 31.10.2014 року, позивач відмовився від вказаної вимоги. При цьому суд не взяв до уваги, що назване приміщення було набуте ОСОБА_2 за договором дарування від 27.12.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_7, тому вказаний об'єкт не є спільною сумісною власністю подружжя.

Висновки суду першої інстанції про належність цих приміщень до спільної сумісної власності ґрунтуються на змісті протоколу ТОВ «Євростиль» від 26.12.2002 року № 4, оригінал якого було викрадено у товариства на початку серпня 2012 року. Копія примірника протоколу не визнається та оспорюється відповідачем, проте суд безпідставно відмовив представнику відповідача у призначенні експертизи та не взяв до уваги заяву про підробку протоколу.

Крім того, суд порушив норми процесуального права, прийнявши до розгляду заяву позивача від 31.10.2014 року, якою він змінив предмет позову, заявивши вимоги про примусове виділення у власність відповідача низки об'єктів нерухомого майна та коштів, на які вона не претендувала, оскільки частина майна не належить до спільної сумісної власності, а інша взагалі у власності сторін не перебуває. Рішення про виділення нежитлових приміщень відповідачу суд першої інстанції ухвалив без з'ясування зареєстрованого права власності сторін у справі на ці приміщення, тим самим вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Суд не взяв до уваги, що квартира АДРЕСА_1 була придбана відповідачем за гроші, що були подаровані їй бабусею ОСОБА_8 в розмірі 200 000 грн., що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування від 25.10.2002 року.

Третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення в частині визнання об'єктом права спільної сумісної власності подружжя нежитлових приміщень, площею 565,6 кв.м., по АДРЕСА_4 у літері А та виділенні вказаного приміщення в порядку поділу майна ОСОБА_6 - скасувати, у цій частині позову відмовити. У скасованій частині просив ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_4 право власності на вказане нежитлове приміщення.

Апелянт посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для вирішення справи.

Особа, яка не брала участі у справі, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Євростиль+» також звернулось з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що суд поділив нежитлові приміщення без повідомлення та притягнення до участі у справі власника майна, тобто вирішив питання про права та обов'язки товариства. Посилається на те, що відповідно до витягів з Державного реєстру прав на нерухоме майно ТОВ «Євростиль+» належать наступні нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4:

1. нежиле приміщення № 12 (в літ. А), загальною площею 271,4 кв.м.,

2. нежиле приміщення № 5 ІІ поверху (в літ. А), загальною площею 45 кв.м.,

3. нежиле приміщення (в літ. А) № 1 (гр.пр. № 11); № 1 (гр.пр. № 10), загальною площею 64, 3 кв.м.,

4. нежитлове приміщення № 13 (в літ. А), загальною площею 232,4 кв.м.,

5. нежитлове приміщення № 14 (в літ. А), загальною площею 88,9 кв.м., яке після закінчення реконструкції ( будівельні матеріали якої суд виділив відповідачу) збільшилося за групою приміщень з № 1 по № 14 та за площею - до 468,9 кв.м.

Апелянт просив рішення у вказаній частині щодо розподілу між подружжям вказаних нежитлових приміщень скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 у вказаній частині - відмовити.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, представник ТОВ «Євростиль+» - Тарасенко Т.П. підтримали подані ними апеляційні скарги та просили їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_9 вважали доводи апеляційних скарг необґрунтованими, посилаючись на умисне приховування ОСОБА_2 під час розгляду справи обставин щодо передачі нежитлових приміщень як внеску до статутного капіталу ТОВ «Євростиль+», просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ТОВ «Євростиль+» підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_4 - відхиленню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, вимоги по якому ОСОБА_6 уточнив заявою від 31.10.2014 року, позивач просив визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя нежилі приміщення, розташовані за адресою АДРЕСА_4 , в літері А, загальною площею 565,5 кв.м. У порядку поділу майна подружжя, набутого за час шлюбу, просив виділити йому зазначені нежилі приміщення, розташовані за адресою АДРЕСА_4 в літері А, загальною площею 565,5 кв.м., вартістю 8 193 847 грн., а також:

-1/2 частину нежилого приміщення № 12 ( в літ. А), загальною площею 271,4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_4, вартістю 2 325 000 грн.,

- гаражний бокс АДРЕСА_5, вартістю 264 745 грн.,

- автомобіль марки «Фольксваген Транспортер», 2002 року випуску, д.н. НОМЕР_1, вартістю 75 721 грн. 51 коп.,

- автомобіль марки «Міцубісі Паджеро Вагон», 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_2, вартістю 250 371 грн. 58 коп.,

- житловий будинок, загальною площею 58,2 кв.м., з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_6, вартістю 333 020 грн.,

- земельну ділянку за кадастровим № :01:028:0005, площею 0,2074 га, вартістю 71 823 грн., та земельну ділянку за кадастровим № :01:028:0004, площею 0,2496 га, вартістю 130 566 грн., які розташовані за адресою: АДРЕСА_6.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію в рахунок вартості спільного майна подружжя в розмірі 307 979,5 грн.

В порядку поділу майна подружжя, набутого за час шлюбу, позивач просив виділити ОСОБА_2 наступне майно:

- квартиру АДРЕСА_1, вартістю 2 925 000 грн.,

- нежилі приміщення за адресою: АДРЕСА_4, а саме :

- приміщення № 5 ІІ поверху (в літ. А) загальною площею 45 кв.м., вартістю 773730 грн. , - приміщення (в літ. А) № 1 (гр.пр. № 11); № 1 (гр.пр. № 10) загальною площею 64, 3 кв.м., вартістю 1 105 574 грн.,

- 1/ 2 частину приміщення № 12 (в літ. А) загальною площею 271,4 кв.м., вартістю 2325 000 грн.,

- приміщення № 13 (в літ. А), загальною площею 232,4 кв.м., вартістю 2800 000 грн.,

- приміщення № 14 (в літ. А) загальною площею 88,9 кв.м., вартістю 1 690 000 грн.,

- будівельні матеріали незавершеного будівництвом реконструкції нежитлового приміщення АДРЕСА_4, вартістю 897 000 грн.,

- 347 748,6 грн. доходу, отриманого від здачі в оренду спільного майна подружжя.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, відповідач ОСОБА_2 зазначала, що вважає спільною сумісною власністю подружжя лише наступне майно: гаражний бокс АДРЕСА_5, автомобіль «Фольксваген Транспортер», 2002 року випуску, д.н. НОМЕР_1, автомобіль «Міцубісі Паджеро Вагон», 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_2, житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_6, та дві земельні ділянки, площею 0,2074 га, та площею 0,2496 га, які розташовані за цією ж адресою.

Просила здійснити поділ майна шляхом визнання права власності на ідеальні частки - 1/2 у зазначеному майні, без його реального поділу, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину кожного із перелічених об'єктів.

Також зазначила, що решта переліченого позивачем майна не відноситься до спільної сумісної власності, частина з якого у власності відповідача не перебуває, а тому не може бути об'єктом поділу між подружжям.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання права власності на нежилі приміщення, загальною площею 565,6 кв.м., третя особа ОСОБА_4 зазначав, що між ним та ОСОБА_2 25.03.2013 року було укладено угоду про завдаток, відповідно до якої сторони угоди домовились про наміри купівлі ОСОБА_4 вказаного нежитлового приміщення у ОСОБА_2 та укладення нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу не пізніше 28.06.2013 року.

Він передав ОСОБА_2 завдаток у розмірі 1 198 950 грн., проте відповідач ухиляється від підписання договору купівлі - продажу, незважаючи на сплив крайнього строку, визначеного угодою для укладення нотаріально - посвідченого договору купівлі - продажу. ОСОБА_2 йому пояснила, що не має можливості укласти договір купівлі - продажу майна, обумовленого угодою про завдаток, оскільки вказане майно є предметом позову її колишнього чоловіка ОСОБА_6 У зв'язку з порушенням умов угоди про завдаток ОСОБА_2 повинна повернути ОСОБА_4 завдаток та сплатити неустойку, визначену угодою, що фактично дорівнює ціні майна, яку сторони визначили угодою - 2 397 900 грн. Враховуючи те, що ОСОБА_2 відмовляється повернути грошові кошти, ОСОБА_4 просить визнати за ним право власності на вказане нежитлове приміщення.

Вирішуючи зазначений спір, суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.01.1991 року по 05.12.2012 року , шлюб був розірваний на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.11.2012 року ( а.с. 13, 14, том 1).

Відповідно до копії протоколу № 1 зборів засновників ТОВ «Євростиль» від 14.05.1998 року та свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 № 120651 від 19.05.1998 року, було створено та зареєстровано товариство з обмеженою відповідальністю «Євростиль» в складі засновників ОСОБА_2 (60% у статутному фонді), ОСОБА_10 (30 % ), ОСОБА_11 (10 % ). Директором ТОВ «Євростиль» призначено ОСОБА_2 ( а.с.112 - 114, том 1).

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу нежилого приміщення, орендованого Товариством з обмеженою відповідальністю «Євростиль» (м. Київ-68, вул. Тростянецька/вул. Вербицького, 4/2, літера А) від 26.02.2002 року, Фонд приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва продав у власність покупця - ТОВ «Євростиль» - нежиле приміщення загальною площею 565,6 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_4, літера А, та складається з: приміщення № 4а ІІ поверху: приміщення 1 площею 29,8 кв.м., приміщення 5 площею 1,2 кв.м., приміщення 6 площею 1,0 кв.м., приміщення 7 пл. - 10,0 кв.м., приміщення 8 пл. - 17,4 кв.м., приміщення 9 пл. 23,4 кв.м., приміщення 10 пл. - 3,9 кв.м., приміщення 11 пл. - 12,5 кв.м., приміщення 12 пл. - 14,6 кв.м., приміщення 13 пл. - 71,1 кв.м., приміщення 13а пл. - 46,1 кв.м., приміщення 14 пл. - 10,7 кв.м., приміщення 15 пл. - 35,0 кв.м., приміщення 16 пл. - 14.9 кв.м.; Приміщення № 2: приміщення 1 пл. - 64,3 кв.м., приміщення 2 пл. - 20,7 кв.м., приміщення 3 пл. - 60,9 кв.м., приміщення 4 пл. - 8,9 кв.м., приміщення 5 пл. 6,3 кв.м., приміщення 6 пл. - 11,4 кв.м., приміщення 10 пл. - 22,4 кв.м., приміщення 11 пл. - 12,2 кв.м., приміщення 12 пл. - 1,3 кв.м., приміщення 13 пл. - 1,5 кв.м., приміщення 14 пл. - 1,3 кв.м.; І-й поверх: частину приміщення ІІ/33,2 кв.м. (заг.пл. ІІ/112,2 кв.м.); ІІ-й поверх: частину приміщення І/23,2 кв.м. (заг.пл. 1/46,4 кв.м.), частину приміщення ІІ/6,4 кв.м. (заг.пл. ІІ/12,7 кв.м.).

Вартість приміщення за договором складає 309 200 грн., які покупець зобов'язаний внести на рахунок продавця шляхом безготівкового перерахування всієї суми протягом 30 календарних днів з моменту підписання договору ( а.с. 51 - 53, том 1).

Згідно з договором дарування приміщення від 27.12.2002 року, укладеним між ТОВ «Євростиль», в особі ОСОБА_11, та ОСОБА_2, товариство подарувало, а ОСОБА_2 прийняла у дар нежиле приміщення загальною площею 565,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4. Згідно з реєстраційним посвідченням № 006787 від 28.12.2002 року проведена державна реєстрація права власності на зазначене приміщення за ОСОБА_2 ( а.с. 46, 117, том 1).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання зазначених нежитлових приміщень спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу майна виділення йому у власність, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку ОСОБА_2 як обдарована сторона за договором дарування отримала вказане нежиле приміщення загальною площею 565,6 кв.м., не в дар, а в рахунок погашення боргу за договорами позики на загальну суму 309 200 грн., відповідно ТОВ «Євростиль» отримало зустрічне матеріальне благо в еквіваленті грошової суми в якості погашення заборгованості перед ОСОБА_2

Тому суд дійшов висновку, що нежиле приміщення загальною площею 565,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, є об'єктом права спільної сумісної власності сторін у справі, оскільки вказане приміщення було набуто ОСОБА_2 в рахунок погашення позики в розмірі 309 200 грн., яку вона надала ТОВ «Євростиль» в період перебування з ОСОБА_6 у шлюбі, а відповідно вказані кошти були спільним майном подружжя.

Таких висновків суд дійшов, виходячи зі змісту наданих позивачем доказів : довіреностей, підписаних директором ТОВ «Євростиль» ОСОБА_2 від 12.03.2002 року та 18.04.2002 року, якими вона уповноважила менеджера ОСОБА_11 підписувати договори позики грошових коштів у фізичної особи, а також копії протоколу № 4 від 26.12.2002 року зборів засновників ТОВ «Євростиль» ( ОСОБА_2 - 99 % статутного фонду, ОСОБА_11 - 1% ), відповідно до якого ТОВ «Євростиль» має непогашений борг перед ОСОБА_2 згідно договору позики № 1 від 12.03.2002 року на суму 159 000 грн. та договору позики № 2 від 18.04.2002 року на суму 150 200 грн., тому рішенням зборів товариства було вирішено в рахунок його погашення передати безоплатно (подарувати) ОСОБА_2 належне товариству вищевказане нежиле приміщення ( а.с. 54-56, том 1).

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, вважає висновки такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до правової позиції, зазначеної Верховним Судом України у постанові від 02.10.2013 року у справі № 6-79цс13, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Як вбачається зі змісту розділу 2 договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 26.02.2002 року, укладеного між Фондом приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва та ТОВ «Євростиль», покупець зобов'язаний внести 309 200 грн. за придбане приміщення протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього договору. Термін оплати може бути продовжений ще на 30 календарних днів за умови внесення покупцем не менше 50 відсотків від ціни продажу. Плата за приміщення вноситься на підставі цього договору та приватизаційних платіжних доручень встановленого зразка, які видає продавець.

Розрахунки за придбане приміщення здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування всієї суми зі свого рахунку на рахунок продавця. Розрахунки за об'єкт приватизації здійснюються таким чином: за власні кошти покупця в сумі 309 200 грн. перераховуються відповідно до платіжного доручення Фонду приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва з рахунку покупця (зазначено номер та банківські реквізити) на позабюджетний рахунок продавця.

З акту передачі нежилого приміщення, складеного від 28.02.2002 року між сторонами договору, вбачається, що за нежиле приміщення ТОВ «Євростиль» розрахувалось власними коштами - 309 200 грн.( а.с. 53, том 1).

З викладеного слідує, що за вказаним договором купівлі-продажу ТОВ «Євростиль» за власні кошти здійснило викуп спірного нежилого приміщення для здійснення підприємницької діяльності, а укладаючи договір дарування з ОСОБА_2, товариство діяло виключно як власник цього майна й суб'єкт господарювання.

Таким чином, зміст договору купівлі-продажу від 26.02.2002 року та акту прийому-передачі майна від 28.02.2002 року свідчить про те, що товариство розрахувалось за придбане приміщення власними коштами, і належними письмовими доказами зазначена обставина не спростована, а відповідно до ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», товариство є власником, зокрема, майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність, іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Тому колегія суддів вважає, що протокол № 4 загальних зборів засновників ТОВ «Євростиль» від 26.12.2002 року, у якому викладені обставини щодо укладення договорів позики та боргу товариства перед ОСОБА_2, у даному випадку не є належним доказом придбання нежитлового приміщення, площею 565,6 кв.м., за спільні кошти подружжя.

Крім того, як вбачається з наданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 копій матеріалів, що стали підставою для укладення договору дарування від 27.12.2002 року, наявна у нотаріальній справі копія протоколу № 4 зборів засновників ТОВ «Євростиль» від 26.12.2002 року має інший зміст, з якого вбачається, що учасники вирішили передати безоплатно (подарувати) ОСОБА_2 нежиле приміщення, загальною площею 565,6 кв.м. Зазначений протокол не містить посилань на наявність укладених між товариством та ОСОБА_2 договорів позики ( а.с. 190, том 4).

При цьому, в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_6 визнав, що договір дарування спірного приміщення був укладений формально, з метою зменшити податкове навантаження на ТОВ «Євростиль».

Як вбачається з договору від 31.12.2002 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Євростиль», в особі Клівака В.М., спірне приміщення було передано у безоплатне користування товариства строком на п'ять років ( а.с. 58, том 1).

Статтею 243 ЦК УРСР визначено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдаровуваному.

Відповідно до ст. 24 КпШС України, що був чинним на момент укладення договору дарування, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

За таких обставин посилання суду першої інстанції на наявність укладених між ТОВ «Євростиль» та ОСОБА_2 договорів позики від 12.03.2002 року та від 18.04.2002 року на загальну суму 309 200 грн. для сплати за придбання спірних нежилих приміщень та висновки суду про передачу товариством ОСОБА_2 приміщення не в дар, а в рахунок погашення позики в розмірі 309 200 грн. - не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

З матеріалів справи вбачається і сторони не заперечують, що з часу укладення договору дарування нежилого приміщення на користь одного із подружжя - ОСОБА_2 вказаний правочин ніким не оспорювався.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні докази тих обставин, що для придбання нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 565,6 кв.м., були витрачені спільні кошти подружжя, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання зазначеного приміщення об'єктом спільної сумісної власності подружжя та врахування зазначеного об'єкту при поділі майна подружжя.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 у вказаній частині є необґрунтованими, а тому рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання нежилого приміщення, загальною площею 565,6 кв.м. об'єктом спільної сумісної власності подружжя та виділення його позивачу - підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про відмову у задоволенні цих вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлове приміщення, загальною площею 565,6 кв.м., суд першої інстанції виходив з наступного.

На підтвердження заявлених вимог ОСОБА_4 надав копію угоди про завдаток від

25.03.2013 року, якою визначено істотні умови основного договору: об'єкт нерухомості, що має бути відчуженим; ціна основного договору - сума коштів, за яку має бути проданий об'єкт нерухомості; валюта виконання грошового зобов'язання; строк укладення основного договору - до 28 червня 2013 року, умови забезпечення виконання цього договору та відповідальність за його невиконання, а також зобов'язання сторін укласти в обумовлений строк основний договір на умовах, встановлених цим договором ( а.с. 143, том.1).

Виходячи з положень ст. 635 ЦК України та змісту наданої угоди, вбачається, що вказана угода про завдаток є попереднім договором купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в порушення вимог ч. 1 ст. 635 ЦК України не дотримались нотаріальної форми посвідчення попереднього договору, встановленої ст. 657 ЦК України для основного договору, тому за правилом ч. 1 ст. 220 ЦК України недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору робить такий договір нікчемним і додатково визнанню недійсним в судовому порядку не потребує.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4, вважає правильним висновок про безпідставність його позовних вимог, оскільки з матеріалів справи вбачається, що жодних правочинів, спрямованих на перехід права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_4 між вказаними особами у встановленому законом порядку укладено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про наявність розписки ОСОБА_2 про отримання нею коштів у сумі 1 198 950 грн. у рахунок вартості нежитлового приміщення та її обов'язок за укладеною угодою повернути вказану суму у подвійному розмірі - висновків суду не спростовують, оскільки зазначені обставини не створюють правових підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності на зазначене нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Частина 2 статті 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, якщо в правочині не визначено, що така сума є завдатком.

Відповідно до правової позиції, зазначеної Верховним Судом України у постанові від 25.09.2013 року у справі № 6-82цс13, правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 не ґрунтуються на нормах матеріального права та висновків суду у цій частині рішення не спростовують, а права ОСОБА_4 у визначений ним спосіб захисту не підлягають.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 відповідає вимогам закону і обставинам справи, а тому скасуванню не підлягає.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції встановив і зазначені обставини визнані обома сторонами, що в період перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям було придбане наступне майно :

- гаражний бокс АДРЕСА_5 - зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на гараж багатобоксовий, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА 27.02.2001 року ( а.с. 23, том. 1);

- автомобіль марки «Фольксваген Транспортер», 2002 року випуску, д.н. НОМЕР_1 - зареєстрований за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 ( а.с. 25, т. 1);

- автомобіль марки «Міцубісі Паджеро Вагон», 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_2 - зареєстрований за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 01.10.2008 року серії НОМЕР_4( а.с. 26, т. 1);

- житловий будинок, загальною площею 58,2 кв.м., з надвірними будівлями розташований за адресою: АДРЕСА_6 - зареєстрований за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 26.12.2008 року ( а.с. 32, том 1);

- земельна ділянка за кадастровим № :01:028:0005, площею 0,2074 га, розташована за адресою: АДРЕСА_6, придбана на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.12.2008 року, - зареєстрована за ОСОБА_6 відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку від 07.06.2012 року ( а.с. 34, том1);

- земельна ділянка за кадастровим № :01:028:0004, площею 0,2496 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6, придбана на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.12.2008 року, - зареєстрована за ОСОБА_6 відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку від 07.06.2012 року ( а.с. 35, том 1);

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення автотоварознавчої експертизи № 12969/13-54 від 18.02.2014 року ринкова вартість автомобіля «Фольксваген Транспортер», 2002 року випуску, складає 75 721 грн. 51 коп., ринкова вартість автомобіля «Міцубісі Паджеро Вагон», 2006 року випуску, складає 250 371 грн. 58 коп. (а.с. 173 - 196, том 3).

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 27.08.2014 року ринкова вартість наступних об'єктів спільного майна сторін складає: гаражного боксу АДРЕСА_5 - 264 745 грн.; житлового будинку з надвірними будівлями, в АДРЕСА_6 - 333020 грн.; земельної ділянки , площею 0,2496 га, - 130 566 грн.; земельної ділянки, площею 0,2074 га, - 71823 грн. ( а.с. 208 - 246, том. 3).

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ земельних ділянок, домоволодіння, гаражного боксу та автомобілів, шляхом визначення ідеальних часток у зазначеному майні, без поділу в натурі, суд першої інстанції виходив з того, що обсяг спільного нажитого майна подружжя є значно більшим, і поділ майна в натурі є можливим, тому, враховуючи обсяг майна, задоволення зустрічного позову суперечитиме положенням ч. 1 ст. 71 СК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх такими що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Як вбачається з матеріалів справи, у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі також було придбано на ім'я ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, вартістю 133 250 грн. за договором купівлі-продажу від 03.03.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 ( а.с. 27, т.1).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що вказана квартира не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана за кошти, подаровані їй ОСОБА_8 за договором дарування від 25.10.2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зазначений договір дарування коштів у розмірі 200 000 грн. був укладений за чотири місяці до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, і матеріали справи не містять доказів, що саме подаровані кошти були витрачені на придбання квартири, а не на інші потреби обдарованої.

Крім того, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_2, звертаючись до суду з іншим позовом - про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_7, прямо вказувала у позовній заяві від 03.07.2012 року на те, що квартира АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної сумісної власності. У листі від 08.06.2012 року ОСОБА_2 пропонувала ОСОБА_6 прописатись у квартирі АДРЕСА_1, про яку вказувала, що квартира належить подружжю на праві спільної сумісної власності ( а.с. 14-16, том 3).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що у зазначених позовній заяві та листі викладена позиція не її, а представника ОСОБА_14, колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки з листа від 08.06.2012 року вбачається, що його підписувала особисто ОСОБА_2, а зміст позовної заяви свідчить, що вона подана представником від імені позивача - ОСОБА_2 відповідно до вимог ст. 44 ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_1 належить до об'єктів спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами.

Крім того, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторонами за час шлюбу було набуто у спільну сумісну власність нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_4, а саме :

- нежиле приміщення № 5 ІІ поверху (в літ. А) загальною площею 45 кв.м., придбане на ім'я ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 29.06.2005 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_7 за реєстровим № 3167, укладеним між ТОВ «Євростиль» та ОСОБА_2, продаж вчинено за 58 870 грн. Право власності зареєстроване у Київському міському БТІ 15.07.2005 року ( а.с. 28-29, том 1);

- нежитлове приміщення (в літ. А) № 1 (групи приміщень № 11); № 1 (групи приміщень № 10) загальною площею 64,3 кв.м., придбане на ім'я ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 21.06.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_7 за реєстровим № 4373, укладеним між ТОВ «Євростиль» та ОСОБА_2, продаж вчинено за 120 660 грн. Право власності зареєстроване у Київському міському БТІ 30.06.2006 року (а.с. 30-31, том 1);

- нежитлове приміщення № 12 (в літ. А) загальною площею 271,4 кв.м., придбане ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 27.11.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_7, укладеним між ПП «Лідер» та ОСОБА_2 за реєстровим № 4890, продаж вчинено за 172 800 грн. Право власності зареєстроване у Київському міському БТІ 04.12.2009 року ( а.с. 40-41, том 1);

- нежитлове приміщення № 13 (в літ. А), загальною площею 232,4 кв.м., придбане на ім'я ОСОБА_2 у продавця ПП «Лідер» за 45 600 грн. за договором купівлі-продажу від 27.11.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 4887. Право власності за реєстроване у Київському міському БТІ 04.12.2009 року ( а.с. 36-37, том 1);

- нежитлове приміщення № 14 (в літ. А) загальною площею 88,9 кв.м., придбане на ім'я ОСОБА_2 у продавця ПП «Лідер» за 26400 грн. за договором купівлі-продажу від 27.11.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 4884. Право власності зареєстроване у Київському міському БТІ 04.12.2009 року ( а.с. 38-39, т.1).

Зі змісту вищевказаних договорів купівлі-продажу нежилих приміщень вбачається, що всі договори були укладені за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_6, висловленою у нотаріально посвідчених заявах від 29.06.2005 року, від 21.06.2006 року та від 27.11.2009 року, що свідчить про придбання нежилих приміщень за спільні кошти подружжя.

Згідно з висновком експерта КНДІСЕ за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 27.08.2014 року ринкова вартість об'єктів спільного майна сторін - нежилих приміщень по АДРЕСА_4 складає: приміщення №5 ІІ поверху (в літ. А) загальною площею 45 кв.м. - 773 730 грн.; приміщення (в літ. А) № 1 (гр.пр. № 11); № 1 (гр.пр. № 10) загальною площею 64,3 кв.м. - 1 105 574 грн.

Також із вказаного висновку вбачається, що оскільки на заявлені клопотання експерта від 15.01.2014 року додаткові матеріали, а саме матеріали технічної інвентаризації на дослідження експерту надані не були, обстеження приміщень не забезпечено, надати відповідь на поставлене ухвалою суду питання щодо визначення ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 та інших нежилих приміщень по АДРЕСА_4 : приміщення № 12 (в літ. А), загальною площею 271,4 кв.м.; приміщення № 13 (в літ. А), загальною площею 232,4 кв.м.; приміщення № 14 (в літ. А), загальною площею 88,9 кв.м., є неможливим.

Встановлюючи вартість зазначеного майна при його поділі, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 146 ЦПК України, виходячи із того, що ОСОБА_2 ухилилась від виконання вимог експерта щодо надання технічної документації, не надала доступу до приміщень, які були об'єктами досліджень і які знаходились в безпосередньому її розпорядженні.

Тому суд дійшов висновку про необхідність встановлення ринкової вартості об'єктів спільного майна подружжя, щодо яких виявилось неможливо провести експертне дослідження, на підставі наданого позивачем доказу - довідки, виданої Агенцією нерухомості «Альянс -Брок» за № 31/14 від 01.10.2014 року, відповідно до якої ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 складає - 2925000 грн.; а ринкова вартість нежилих приміщень по АДРЕСА_4 становить: приміщення № 12 (в літ. А), загальною площею 271,4 кв.м. - 4 650 000 грн.; приміщення № 13 (в літ. А) загальною площею 232,4 кв.м., - 2 800 000 грн.; приміщення №14 (в літ. А) загальною площею 88,9 кв.м., - 1 690 000 грн. ( а.с. 64, том 4).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_2 та її представником не було надано до суду доказів на спростування вартості квартири та нежилих приміщень, визначених у довідці агенції нерухомості.

Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не містить заперечень щодо визначення судом вартості вказаного нерухомого майна на підставі зазначеної довідки, висновки суду першої інстанції в цій частині зроблені з дотриманням норм процесуального права та відповідають встановленим по справі обставинам.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_6 в частині включення до обсягу спільно нажитого майна будівельних матеріалів незавершеного будівництвом реконструкції нежилого приміщення АДРЕСА_4 під приміщення кафе, судом першої інстанції було встановлено, що у період шлюбу, 31.05.2012 року ОСОБА_2 як замовник зареєструвала в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві декларацію про початок виконання будівельних робіт із реконструкції зазначеного нежилого приміщення під кафе у Дарницькому районі м. Києві на земельній ділянці, розташованій по АДРЕСА_4, площею 1365,15 кв.м. Зазначені обставини підтверджуються листом заступника начальника Інспекції на запит суду першої інстанції від 21.10.2013 року та копією декларації.

Обставини щодо належності зазначених будівельних матеріалів, використаних в процесі незавершеного будівництвом реконструкції нежилого приміщення АДРЕСА_4, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя були повно встановлені судом першої інстанції, наданим сторонами доказам та запереченням відповідача судом дана належна оцінка, висновки суду щодо прийняття одних доказів та відмови в прийнятті інших доказів повно та послідовно наведені судом у мотивувальній частині рішення.

З висновками суду першої інстанції у цій частині колегія суддів погоджується.

Заперечення відповідача ОСОБА_2 проти позовних вимог у цій частині ґрунтувались на тому, що декларація про початок виконання будівельних робіт із реконструкції нежитлового приміщення під кафе від 31.05.2012 року була скасована Інспекцією, після чого відповідачу була видана декларація, яка належним чином була зареєстрована в Інспекції лише 22.03.2013 року, тобто після розірвання шлюбу.

Проте судом першої інстанції вказані заперечення правильно були відхилені, оскільки з наявних у матеріалах справи доказів (повідомлення Інспекції держархбудконтролю у м. Києві про перевірку з виїздом на місце 08.02.2013 року та відеозапису ДТП, що мала місце 20.03.2013 року на перехресті вулиць Вербицького - Тростянецька, роздруківки з Інстернетсайту про події, що відображені на відеозапису) судом встановлено, що на вказаний період часу реконструкція вказаного нежитлового приміщення шляхом прибудови та будівництва капітальних будівель, які об'єднані спільним металевим накриттям (зали кафе) фактично була здійснена, лише відсутні вікна та двері.

03.06.2013 року Інспекцією було зареєстровано замовнику ОСОБА_2 декларацію про готовність об'єкта до експлуатації із реконструкції нежитлового приміщення АДРЕСА_4 під кафе ( а.с. 145, том 3).

Відповідно до звіту про оцінку майна зазначеного незавершеного будівництвом реконструкції нежитлового приміщення від 29.10.2014 року, його ринкова вартість, без урахування ПДВ, становить 897 000 грн. ( а.с. 20-60, том 4).

Разом з тим, включаючи до розподілу між подружжям вищевказані нежитлові приміщення та будівельні матеріали незавершеного будівництвом реконструкції приміщення АДРЕСА_4, суд першої інстанції належним чином не перевірив заперечення відповідача ОСОБА_2 про те, що вказані об'єкти на час розгляду справи не належать їй на праві власності, не встановивши обставин справи у цій частині в повному обсязі.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги ТОВ «Євростиль+» та поданих ним доказів, 31 травня 2013 року, відповідно до протоколу № 1 загальних зборів учасників товариства, ОСОБА_2 та ОСОБА_11 створили Товариство з обмеженою відповідальністю «Євростиль+», статутний капітал якого формується за рахунок вкладів засновників у розмірі 6 485 625,3 грн. Вкладом ОСОБА_2 є нерухоме майно, вартісна оцінка якого складає 6 355 560 грн. ( а.с. 195, том 4).

Відповідно до зазначеного протоколу та акту прийому-передачі об'єктів нерухомості від 31.05.2013 року, ОСОБА_2 передала як вклад в статутний капітал ТОВ «Євростиль+» п'ять нежилих приміщень, загальною площею 702 кв.м., за адресою АДРЕСА_4, а саме : приміщення № 5 ІІ поверху (в літ. А) загальною площею 45 кв.м., ; приміщення (в літ. А) № 1 (гр.пр. № 11); № 1 (гр.пр. № 10) загальною площею 64, 3 кв.м., приміщення № 12 (в літ. А) загальною площею 271,4 кв.м., приміщення № 13 (в літ. А) загальною площею 232,4 кв.м., та приміщення № 14 (в літ. А) загальною площею 88,9 кв.м.

Державну реєстрацію юридичної особи ТОВ «Євростиль+» було проведено державним реєстратором Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації 03 червня 2013 року ( а.с. 197, том 4).

На підставі зазначеного та відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві на кожне із перелічених нежитлових приміщень було видано свідоцтво про право власності від 15 серпня 2013 року, відповідно до яких вказані об'єкти нерухомого майна належать на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Євростиль+» ( а.с. 199-203, том 4).

Також із протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Євростиль+» та акту прийому-передачі об'єктів нерухомості від 31.05.2013 року вбачається, що до статутного фонду було передано і приміщення № 14 (в літ. А), загальною площею 88,9 кв.м., яке на той час було реконструйоване, а декларація про готовність об'єкта до експлуатації зареєстрована 03.06.2013 року.

Як встановлено із пояснень представника ТОВ «Євростиль+» та вбачається із наданої копії свідоцтва про право власності, нежитлове приміщення № 14, загальною площею 88,9 кв.м, внаслідок реконструкції збільшилося за групою приміщень з № 1 по № 14 та площею до 468,9 кв.м.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві 20 вересня 2013 року, нежилі приміщення з АДРЕСА_4 належать на праві приватної власності ТОВ «Євростиль+» ( а.с. 204, том 4).

Таким чином, оскільки судом першої інстанції заперечення відповідача ОСОБА_2 належним чином перевірені не були, а ОСОБА_2 та її представник зазначених обставин суду не повідомили, суд включив до розподілу між подружжям майно, яке на час розгляду справи було передано у власність ТОВ «Євростиль+».

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» , рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява ОСОБА_6 надійшла до суду 23 травня 2013 року, провадження по справі було відкрито 04 червня 2013 року, а зустрічний позов ОСОБА_2 пред'явила 22 серпня 2013 року, не повідомляючи обставин щодо передачі нею 31 травня 2013 року нежилих приміщень, що належать подружжю на праві спільної сумісної власності, до статутного фонду ТОВ «Євростиль+».

Таким чином, в порушення вимог ст. 68 СК України ОСОБА_2 використала зазначені нежилі приміщення на свій розсуд, у власних інтересах, не повідомляючи ОСОБА_6 як іншого з подружжя та не отримуючи його згоди на розпорядження майном, а тому, виходячи із обставин справи та повноважень апеляційного суду, визначених ст. 309 ЦПК України при розгляді апеляційних скарг на рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що вартість зазначених нежилих приміщень та будівельних матеріалів повинна бути врахована при поділі майна подружжя.

Посилання представника позивача ОСОБА_6 на те, що обставина належності приміщень на праві власності ТОВ «Євростиль+» не повинна враховуватись судом апеляційної інстанції, оскільки ОСОБА_2 протягом усього часу розгляду справи ( з червня 2013 року по листопад 2014 року) приховувала ці обставини, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки за рішенням суду першої інстанції нежитлові приміщення та будівельні матеріали виділені у власність ОСОБА_2, тоді як з моменту внесення майна до статутного фонду товариство є єдиним власником майна і це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб. (Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 02.10.2013 року у справі № 6-79цс13).

Також, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 19.02.2014 року по справі № 6-5цс14, аналіз норм права: ст. ст. 63, 65 СК України, ст. ст. 66, 67 ГК України дає підстави для висновку про те, що у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, учасником якого є один із подружжя, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Враховуючи, що на час розірвання шлюбу та на час звернення позивача до суду з позовом про поділ майна зазначені нежилі приміщення та будівельні матеріали були об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і лише під час розгляду даної справи відповідач ОСОБА_2 передала майно до статутного фонду ТОВ «Євростиль+», у зв'язку з чим зазначене майно не може бути предметом розподілу між подружжям, у позивача ОСОБА_2 виникло право на отримання від ОСОБА_2 половини вартості внесеного майна.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасувати рішення суду в частині вирішення позову ОСОБА_6 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким поділити в натурі спільне майно подружжя, що знаходиться у власності сторін на даний період часу, а також стягнути з відповідача на користь позивача половину вартості майна, яким розпорядилась ОСОБА_2

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що до об'єктів спільної сумісної власності подружжя, які підлягають розподілу, належать :

- гаражний бокс АДРЕСА_5, вартістю 264 745 грн.,

- автомобіль марки «Фольксваген Транспортер», д.н. НОМЕР_1, вартістю 75 721 грн. 51 коп.; - автомобіль марки «Міцубісі Паджеро Вагон», д.н. НОМЕР_2, вартістю 250 371 грн. 58 коп.;

- житловий будинок, загальною площею 58,2 кв.м., з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_6, вартістю 333 020 грн.;

- дві земельні ділянки за цією ж адресою : ділянка, площею 0,2074 га, вартістю 71 823 грн., та ділянка, площею 0,2496 га, вартістю 130 566 грн.;

- квартира АДРЕСА_1, вартістю 2 925 000 грн.

Також при розподілі майна з вищевикладених підстав слід враховувати вартість нежилих приміщень, розташованих по АДРЕСА_4: вартість приміщення №5 ІІ поверху (в літ. А) загальною площею 45 кв.м., в сумі 773 730 грн.; приміщення (в літ. А) № 1 (гр.пр. № 11); № 1 (гр.пр. № 10) загальною площею 64, 3 кв.м., в сумі 1105 574 грн.; приміщення № 12 (в літ. А) загальною площею 271,4 кв.м., в сумі 4 650 000 грн.; приміщення № 13 (в літ. А) загальною площею 232,4 кв.м., в сумі 2 800 000 грн.; приміщення № 14 (в літ. А) загальною площею 88,9 кв.м., в сумі 1 690 000 грн. та вартість будівельних матеріалів - 897 000 грн. , а всього - 11 916 304 грн.

Отже , половина вартості зазначених приміщень становить 5 958 152 грн.

Виходячи із вартості наявного майна, встановленої частиною 1 статті 70 СК України презумпції рівності часток чоловіка та дружини при поділі майна, а також необхідності стягнення з відповідача на користь позивача половини вартості відчуженого майна, колегія суддів вважає правильним здійснити розподіл, при якому виділити у власність відповідачу ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, вартістю 2 925 000 грн., а позивачу ОСОБА_6 - гараж, два автомобілі, будинок та дві земельні ділянки, загальною вартістю 1 126 247 грн. 09 коп.

Враховуючи, що вартість виділеної відповідачу квартири перевищує вартість майна, виділеного позивачу, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 підлягає стягненню компенсація у розмірі: ( 2 925 000 грн. + 1 126 247 грн. 09 коп.) / 2 = 2 025 623 грн. 55 коп. ;

2 025 623 грн. 55 коп. - 1 126 247 грн. 09 коп. = 899 376 грн. 45 коп.

Таким чином, загальний розмір компенсації, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 становить : 5 958 152 грн. + 899 376 грн. 45 коп. = 6 857 528 грн. 45 коп.

Посилання представника позивача ОСОБА_6 на те, що позивач наполягає на розподілі майна в натурі, при якому виділити йому із зазначених нежилих приміщень приміщення, загальною площею 565,6 кв.м. та 1/2 частину приміщення № 12 (в літ. А) загальною площею 271,4 кв.м., а відповідачу - решту нежилих приміщень, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки приходить до висновку, що нежитлове приміщення, загальною площею 565,6 кв.м., не належить до спільної сумісної власності подружжя і у цій частині позовних вимог ОСОБА_6 необхідно відмовити, а приміщення, площею 271,4 кв.м. перебуває у власності ТОВ «Євростиль+», тому не може бути предметом розподілу між подружжям.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими посилання представника позивача на те, що у разі стягнення компенсації будуть порушені вимоги ч. 4, 5 ст. 71 СК України про необхідність згоди подружжя на отримання компенсації замість частки у майні, оскільки , виходячи з положень ст. 71 СК України «Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя», зазначені вимоги застосовуються при розподілі наявного майна та виділення грошової компенсації одному із подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності.

Натомість у даному випадку на час розгляду справи право спільної сумісної власності подружжя на об'єкти нерухомого майна (тобто речове право) відсутнє, оскільки ні один із подружжя вже не є власником цих об'єктів, проте у позивача наявне право на отримання половини вартості майна, переданого відповідачем у статутний фонд товариства.

Доводи представника апелянта ОСОБА_2 про те, що ні нежитлові приміщення, ні їх вартість не можуть бути у даній справі предметом розподілу, оскільки на час розгляду справи приміщення вже належали на праві власності іншій особі, а про стягнення компенсації позивач не заявляв позовних вимог, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки на момент пред'явлення позову зазначені нежилі приміщення належали до спільної сумісної власності подружжя та були зареєстровані за ОСОБА_2, про їх розподіл були заявлені позовні вимоги, проте доказів щодо передачі приміщень у статутний фонд товариства ОСОБА_2 до суду не подавала та суд не повідомляла.

Тому, з врахуванням правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 19.02.2014 року по справі № 6-5цс14 та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 30 Постанови № 11 від 21.12.2007 року, вирішення позовних вимог про розподіл майна подружжя шляхом стягнення компенсації половини вартості майна, яким на власний розсуд розпорядилась ОСОБА_2 під час розгляду справи, колегія суддів вважає обґрунтованим та проведеним у межах заявлених позовних вимог, з дотриманням положень ст. 11, 303, 309 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_6 підлягають стягненню судові витрати у сумі сплаченого судового збору при зверненні з позовом до суду ( 3441 грн.) та на проведення судових експертиз (20 700 грн. 80 коп.), а всього на суму 24 141 грн. 80 коп.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про включення до спільного майна подружжя доходів, отриманих ОСОБА_2 від здачі в оренду нерухомого майна, на суму 347 748,6 грн., та їх розподілу шляхом виділення ОСОБА_2 - сторонами не оскаржувалось, обов'язкових підстав для скасування рішення в цій частині не вбачається, а тому колегія суддів рішення в цій частині не перевіряє.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-315, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євростиль+» - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року - в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя та позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно - залишити без змін.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року - в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про виділ ОСОБА_2 доходів, отриманих від здачі в оренду нерухомого майна, - залишити без змін.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року - в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення наступного змісту:

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя виділити у власність ОСОБА_6 наступне майно :

- гаражний бокс АДРЕСА_5, вартістю 264 745 грн.,

- автомобіль марки «Фольксваген Транспортер», 2002 року випуску, д.н. НОМЕР_1, вартістю 75 721 грн. 51 коп.,

- автомобіль марки «Міцубісі Паджеро Вагон», 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_2, вартістю 250 371 грн. 58 коп.,

- житловий будинок, загальною площею 58,2 кв.м., з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_6, вартістю 333 020 грн.,

- земельну ділянку за кадастровим № :01:028:0005, площею 0,2074 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_6, вартістю 71 823 грн.,

- земельну ділянку за кадастровим № :01:028:0004, площею 0,2496 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6, вартістю 130 566 грн.

В порядку поділу майна подружжя виділити у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, вартістю 2 925 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 компенсацію вартості частини майна в розмірі 6 857 528 ( шість мільйонів вісімсот п'ятдесят сім тисяч п'ятсот двадцять вісім) грн. 45 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 24 141 ( двадцять чотири тисячі сто сорок одна) грн. 80 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_6 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: