АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 689/150/15-ц
Провадження № 22-ц/792/1178/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Костенка А.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Грох Л.М.,

при секретарі : Гриньовій А.М.

з участю позивача ОСОБА_1.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 689/150/15ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 12 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобовязанні).

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом вказував, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2010 року на його користь було стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 800000 грн., три проценти річних за час прострочення виконання зобов'язання в сумі 68000 грн., 1700 грн. судового збору, 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 430 грн. вартості оголошення, а всього 870250 грн. Зазначав, що 9 квітня 2013 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого останній отримав право вимоги до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу згідно вищевказаного судового рішення. Також для виконання вказаного договору 25 квітня 2013 року надав довіреність ОСОБА_2 і його представникам. В свою чергу ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання сплатити вказану суму коштів протягом 3-х днів. Однак, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав. У зв'язку з неможливістю виконати свої зобов'язання ОСОБА_2 надав позивачу розписку в якій вказав, що договір про відступлення права вимоги від 9 квітня 2013 року є недійсним з 1 червня 2013 року. При цьому, в подальшому стало відомо, що ОСОБА_2, діючи недобросовісно, звернувся до суду позов та рішенням Тетіївського районного суду було ухвалено стягнуто з нього ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 870250 грн. кошти в сумі 870250 грн. Позивач вказував, що такі дії відповідача ОСОБА_2 є неправомірними, а при укладенні договору відступлення права вимоги не було дотримано вимог щодо письмової форми. Тому просив суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 9 квітня 2013 року, стягнути з відповідача судовий збір.

Рішенням Ярмолинецького районного суду від 12 травня 2015 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

_________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_4 провадження № 22-ц/792/1178/15

Доповідач Костенко А.М. Категорія № 19

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду, ухвалити нове, яким задоволити позов посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Вказує, що під час розгляду справи, суд не застосував норми, які підлягали застосуванню, зокрема, ст. 203, 215 ЦК України. Таким чином суд не з'ясував, що при укладенні договору відступлення права вимоги не були дотримані вказані положення. Суд не досліджував дійсні наміри сторін та чи були вони спрямовані на настання наслідків, обумовлених договором. Необ'єктивно перевірив всі обставини укладення договору, не перевірив чи мали право укладати вказаний договорі на стадії виконання та чи не були порушені укладенням такого договору, між позивачем та відповідачем, який є представником боржника, права самих сторін.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що 17 серпня 2007 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 позику в сумі 800000 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2010 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за вищевказаним договором позики в сумі 800000 грн., три проценти річних за час прострочення виконання зобов'язання в сумі 68000 грн. та 2250 грн. судових витрат, а всього 870250 грн.

09 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні) за договором позики від 17 серпня 2007 року, відповідно до умов якого останній отримав право вимоги до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за вищевказаним договором позики, борг за яким стягнуто рішенням суду.

В січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні) за договором позики з підстав укладення даного договору без його волевиявлення та введенням його в оману з боку ОСОБА_2 щодо умов договору.

Рішенням Ярмолинецького районного суду від 26 червня 2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 12 серпня 2014 року в задоволенні позову було відмовлено.

Звертаючись до суду з цим позовом в січні 2015 року позивач, зазначив підставами визнання недійсним договору відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні) недодержання сторонами письмової форми правочину та визнання самим ОСОБА_2 в розписці від 8 липня 2013 року оспорюваного договору недійсним з 1 червня 2013 року.

У відповідності до ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Нормами ст. 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ч.1 ст.215 вказаного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Згідно з п. п. 7, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК України.

Зідно до ч.1 ст. 13 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було укладено в простій письмовій формі договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 позику в сумі 800 000 грн.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 9 квітня 2013 року уклали договір про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні) за договором позики від 17 серпня 2007 року теж в простій письмовій формі.

Тобто, договір про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні) від 9 квітня 2013 року був укладений в тій же простій письмовій формі, що і договір позики від 17 серпня 2007 року на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові, а тому в даному випадку відсутні підстави для визнання оспорюваного правочину недійним з підстав недодержання сторонами письмової форми спірного договору.

Не заслуговують на увагу і доводи позивача в позовній заяві з посиланням на розписку ОСОБА_2 від 8 липня 2013 року про визнання самим ОСОБА_2 в розписці оспорюваного договору недійсним з 1 червня 2013 року.

Так, як видно з розписки від 8 липня 2013 року, ОСОБА_2 в цей день написав розписку в якій зазначив, що зобовязується повернути ОСОБА_1 згідно договору від 9 квітня 2013 року борг ОСОБА_3 у розмірі 1 000 000 грн. до 31 грудня 2013 року, у разі неповернення ним вказаної суми він з 1 січня сплачує 1 % пені від суми за кожний день прострочення, договір від 9 квітня 2013 року про відступлення права вимоги вважати недійсним з 1 червня 2013 року (він повинен був розрахуватись з ОСОБА_1 до 1 червня 2013 року) і не мати до ОСОБА_1 ніяких претензій по даному договору в майбутньому.

Таким чином, як вбачається з розписки, вона була написана через три місяці після укладення оспорюваного правочину від 9 квітня 2013 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу.

Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що підставою недійсності правочину є недодержання сторонами (стороною) вимог, які встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину.

З аналізу норм цивільного законодавства та розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України слід прийти до висновку, що суд для визнання правочину недійсним повинен перевіряти обставини, які існували на час вчинення правочину, в даній цивільній справі станом на 9 квітня 2013 року.

Як видно з вказаної розписки, вона була написана 8 липня 2013 року, через три місяці після укладення правочину. При цьому, ОСОБА_2 зобовязався вважати оспорюваний правочин недійсним з 1 червня 2013 року, а не з моменту укладення правочину, а тому вказана розписка не може бути підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Даному зобовязанні ОСОБА_2 може бути надана правова оцінка при розгляді інших цивільних справ між сторонами щодо виконання зобовязань по оспорюваному правочину та його дії в часі.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, давши належну оцінку зібраним по справі доказам, прийшов до правильного висновку, про відмову в задоволенні позову за необґрунтованістю та безпідставністю позовних вимог.

При цьому у відповідності до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції ст. ст. 512, 515 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що після рішення суду про стягнення боргу за договором позики в силу вимог ч. 3 ст. 512 ЦК України заміна кредитора є неправомірною і суперечить вказаним нормам Цивільного кодексу.

Однак вказані доводи апелянта слід відхилити.

Такі його твердження в апеляційній скарзі не були підставою позовної заяви та відповідно не були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, суд першої інстанції не міг дати і не давав оцінку таким доводам позивача.

Крім того, як видно з договору про відступлення права вимоги (заміни кредитора у зобов'язанні), за договором позики від 17 серпня 2007 року, ОСОБА_2 отримав право вимоги до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу саме за вищевказаним договором позики, борг за яким стягнуто рішенням суду в примусовому порядку.

Згідно ст.ст. 512, 515 Цивільного кодексу України кредитор у зобовязанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Заміна кредитора не допускається у зобовязаннях, нерозривно повязаних з особою кредитора, зокрема у зобовязаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю.

Отже, в цьому випадку фактично було замінено кредитора у зобовязанні, яке виникло з договору позики, а не з рішення суду, що не суперечить вимогам закону чи умовам договору позики.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ярмолинецького районного суду від 12 травня 2015 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: (підпис) Судді: (підписи)

З оригіналом згідно : Суддя А.М. Костенко