Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 320/2350/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кучеренко Н.В.
№ провадження 22-ц778/5765/15 Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Стрелець Л.Г.,

суддів Гончар М. С.,

Каракуші К.В.,

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначала, що у період з 18 липня 1998 року по 25 вересня 2014 року перебувала у шлюбі з відповідачем по справі, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У період шлюбу та на сумісні кошти, вони разом з відповідачем, 22.03.2006 року придбали автомобіль НОМЕР_1, вартістю 200 00 грн., який зареєстрований за відповідачем.

Крім того, 04.09.2007 року вони на сумісні кошти придбали причет-бортовий, державний номер НОМЕР_2, вартість 5 000 грн., який зареєстрований за відповідачем.

Вищевказаний автомобіль та бортовий-причеп, після припинення шлюбних відносин знаходяться у користуванні відповідача.

Також у період шлюбу та на сумісні кошти вони придбали: у 2001 році - телевізор вартістю 2 000 грн., у 2006 - році холодильник «Індезіт» вартістю 5 000 грн., шафу купе вартістю 5 000 грн., кухонний гарнітур (4 верхніх шафи та 4 нижніх тумб) вартістю 1 500 грн., м'який кут вартістю 500 грн., 2 табуретки по 50 грн. кожна на суму 100 грн., кухонний стіл вартістю 4 000 грн., у 2007 році - 2-х спальне ліжко вартістю 4 000 грн., у 2008 році - бойлер вартістю 1 000 грн., у 2009 році - пральну машину «Занусі» вартістю 3 000 грн., у 2010 році - мікрохвильову піч «Самсунг» вартістю 800 грн., у 2011 році 2 швейні машини вартістю 5 000 грн. кожна на суму 10 000 грн., 2 швейні машини вартістю 3 500 грн. кожна на суму 7 000 грн., пилосос «Самсунг» вартістю 700 грн., у 2012 році - швейну машину вартістю 4 000 грн., швейну машину вартістю 7 000 грн., праску вартістю 600 грн., всього на загальну суму 52 600 грн.

Зазначає, що вона як подружжя, має право на 1/2 частину зазначеного сумісного майна, що в грошовому еквіваленті становить 128 800 грн.

Відповідач в добровільному порядку не бажає поділити сумісне майно.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину сумісного майна подружжя та виділити у її користування майно: холодильник «Індезіт», вартістю 5000 грн., швейну машину, вартістю 5000 грн., швейну машину, вартістю 3500 грн., швейну машину, вартістю 7000 грн., шафу купе, вартістю 5000 грн., меблевий кухонний гарнітур (складається з 4 верхніх шаф та 4 нижніх тумб), вартістю 1500 грн., пилосос «Самсунг», вартістю 700 грн., праску, вартістю 600 грн., а всього на суму 28 300 грн.; визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, виділивши у користування відповідачу: швейну машину, вартістю 5000 грн., швейну машину, вартістю 3500 грн., швейну машину, вартістю 4000 грн., 2-х спальне ліжко, вартістю 4000 грн., м'який кут, вартістю 500 грн., 2 табуретки, вартістю 100 грн., кухонний стіл, вартістю 400 грн., телевізор, вартістю 2000 грн., пральну машину «Занусі», вартістю 3000 грн., мікрохвильову піч «Самсунг», вартістю 800 грн., бойлер, вартістю 1000 грн., а всього на суму 23 300 грн., стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію за різницю у вартості виділеного майна в сумі 3000 грн.; визнати за нею право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, а саме: 1/2 частину автомобіля марки HONDA, модель CIVIC, 1/2 частину бортового причепу; визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, а саме: 1/2 частину автомобіля марки HONDA, модель CIVIC, 1/2 частину бортового причепу; стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 квітня 2015 року накладено арешт на майно: автомобіль HONDA, модель CIVIC, державний номер НОМЕР_1 та бортовий причеп, державний номер НОМЕР_2, що зареєстровані за ОСОБА_3

Накладено арешт на майно: холодильник «Індезіт», вартістю 5000 грн., 2 швейні машини вартістю 5000 грн. кожна, 2 швейні машини, вартістю 3500 грн. кожна, швейну машину, вартістю 4000 грн., швейну машину вартістю 7000 грн., 2-х спальне ліжко, вартістю 4000 грн., шафу купе, вартістю 5000 грн., кухонний гарнітур (складається з 4 верхніх шаф та 4 нижніх тумб), вартістю 1500 грн., м'який кут вартістю 500 грн., кухонний стіл, вартістю 400 грн., телевізор, вартістю 2000 грн., пральну машину «Занусі», вартістю 3000 грн., мікрохвильову піч «Самсунг», вартістю 800 грн., бойлер, вартістю 1000 грн., які знаходяться у житловому будинку № 41 по вул. Цюрупи в м. Мелітополь Запорізької області.

Заочним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 липня 2015 року позов задоволено.

Розділено майно, набуте під час спільного сумісного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, виділивши у користування ОСОБА_4: холодильник «Індезіт», вартістю 5000 грн., швейну машину, вартістю 5000 грн., швейну машину вартістю 3500 грн., швейну машину, вартістю 7000 грн., шафу купе, вартістю 5000 грн.,меблевий кухонний гарнітур (складається з 4 верхніх шаф та 4 нижніх тумб), вартістю 1500 грн., пилосос «Самсунг», вартістю 700 грн., утюг, вартістю 600 грн., а всього на суму 28 300 грн.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, виділивши у користування ОСОБА_3 швейну машину, вартістю 5000 грн., швейну машину, вартістю 3500 грн., швейну машину, вартістю 4000 грн., 2-х спальне ліжко, вартістю 4000 грн., м'який кут, вартістю 500 грн., 2 табуретки, вартістю 100 грн., кухонний стіл, вартістю 400 грн., телевізор вартістю 2000 грн., пральну машину «Занусі», вартістю 3000 грн., мікрохвильову піч «Самсунг», вартістю 800 грн., бойлер, вартістю 1000 грн., а всього на суму 23 300 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за різницю у вартості виділеного майна в сумі 3000 грн.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, а саме: 1/2 частину автомобіля марки HONDA, модель CIVIC, державний номер НОМЕР_1, 1/2 частину бортового причепу, державний номер НОМЕР_2, що зареєстровані за ОСОБА_3.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, а саме: 1/2 частину автомобіля марки HONDA, модель СІVIC державний номер НОМЕР_1, 1/2 частину бортового причепу, державний номер НОМЕР_2, що зареєстровані за ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору сумі 1 653 грн. 40 коп..

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким розділити майно, набуте під час спільного сумісного проживання подружжя, виділивши у власність ОСОБА_4, холодильник «Індезит», шафу-купе, меблевий кухонний гарнітур, пилосос «Самсунг», утюг, всього на суму 12 800 грн., виділити йому у власність: 2-х спальне ліжко, м'який кут, табуретки, кухонний стіл, телевізор, пральну машинку «Занусі», мікрохвильову піч, бойлер, всього на сумі 11 800 грн., визнати по 1/2 частині автомобіля та причепу за кожним, стягнути з ОСОБА_4 на його користь компенсацію у різниці виділеного майна у сумі 1 000 грн., в іншій частині позовних вимог відмовити.

ОСОБА_4, будучи своєчасно та належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням, яке приєднане до справи до апеляційного суду не з"явилась, про причини суд не повідомила. У відповідності з вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає її розглядові.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 18 липня 1998 року між сторонами відділом реєстрації актів громадянського стану Мелітопольського міськвиконкому Запорізької області було укладено шлюб, актовий запис № 451 /а.с.15/.

Від спільного життя сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.16/.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 вересня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 06 жовтня 2014 року /а.с.17/.

Судом також встановлено, що у період шлюбу на сумісні кошти сторонами спільно було придбано майно: холодильник "Індезіт", вартістю 5000 грн., швейну машину, вартістю 5000 грн., швейну машину, вартістю 3500 грн., швейну машину, вартістю 7000 грн., шафу купе, вартістю 5000 грн., меблевий кухонний гарнітур (складається з 4 верхніх шаф та 4 нижніх тумб), вартістю 1500 грн., пилосос "Самсунг", вартістю 700 грн., утюг, вартістю 600 грн., швейну машину, вартістю 5000 грн., швейну машину, вартістю 3500 грн., швейну машину, вартістю 4000 грн., 2-х спальне ліжко, вартістю 4000 грн., мякий кут, вартістю 500 грн., 2 табуретки, вартістю 100 грн., кухонний стіл, вартістю 400 грн., телевізор, вартістю 2000 грн., пральну машину "Занусі", вартістю 3000 грн., мікрохвильову піч "Самсунг", вартістю 800 грн., бойлер, вартістю 1000 грн.

Крім того, судом встановлено, що сторонами спільно у період шлюбу за сумісні кошти був придбаний автомобіль марки HONDA, модель CIVIC, державний номер НОМЕР_1 та бортовий причеп, державний номер НОМЕР_2, що зареєстровані за ОСОБА_3 /а.с.15/.

Ніяких договорів про правовий та юридичний статус сумісного майна або його поділ сторони не укладали.

При вирішенні даного спору судом першої інстанції було вірно застосовано норми ст. 60 СК України з якої вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя у відповідності до ч. 1 ст. 61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Судом першої інстанції вірно взято до уваги норму ст. 70 СК України, яка передбачає, що у разі .поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюбного договору між сторонами укладено не було.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 зводяться до того, що суд у порушення норм матеріального і процесуального права не взяв до уваги надані ним письмові докази, а саме накладну від 27.10.2011 року та накладну від 15.03.2012 року на ім'я ОСОБА_6, які на його думку підтверджують право власності ОСОБА_6 на 6 штук швейних машинок не є переконливими.

Оскільки у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Колегія суддів не може прийняти до уваги твердження апелянта про те, що швейні машинки у кількості 6 штук під час існування шлюбу сторони не придбавали, а швейні машинки були придбані та належать ОСОБА_6, тому вказане майно не є сумісним майном подружжя, і не може бути поділено між ними.

Судом першої інстанції під час розгляду даної справи були ретельно перевірені вказані обставини і у відповідності до ст. 212 ЦПК України всім наданим сторонами доказам була дана належна оцінка.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч. 1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Так, заперечуючи проти позову в частині поділу швейних машинок відповідач посилався на те, що вказані машинки були придбані та належать його брату ОСОБА_6, який передав йому вказані машинки на зберігання, на підтвердження вказаних пояснень надав суду накладну від 27.10.2011 року та накладну від 15.03.2012 року на ім'я ОСОБА_6

В суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які пояснили, що подружжям ОСОБА_6 спірні швейні машинки придбавались для зайняття бізнесом, а саме пошиття халатів. Брат відповідача ОСОБА_6 ніякого відношення до швейного обладнання не має.

Відповідач ОСОБА_3 в суді першої інстанції не надав переконливих доказів тому, що швейні машинки придбані під час шлюбу з ОСОБА_4 не за їх сумісні кошти.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України зазначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

У разі порушення цивільного права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України ).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України ).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 „Про судове рішення у цивільній справі", оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК ), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Проте, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6 до суду за захистом порушеного саме його права не звертався. Хоча у відповідь на заяву ОСОБА_6 від 12.04.2015 року та на виконання ч.4 ст. 10 ЦПК України судом було роз'яснено його право звернутися до суду за захистом порушеного права. ( а.с.49)

Крім того за положеннями статей 55,124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Однією з основних засад судочинства відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, і таким чином закріплені гарантії перевірки в апеляційному порядку судових рішень, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" за № 12 від 24 жовтня 2008 року , право на апеляційне оскарження мають також особи, які не брали участі у справі, за умови, що суд вирішив питання про їх права та обов'язки. У цьому разі зазначені особи відповідно до частини дев'ятої статті 6 ЦПК мають право отримувати в суді, який ухвалив рішення, усну або письмову інформацію про результати розгляду відповідної справи, знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії документів, долучених до справи, одержувати копії рішень і ухвал, а при розгляді справи в апеляційній інстанції - набувають права осіб, які беруть участь у справі, зокрема, брати участь у розгляді справи, заявляти клопотання, знайомитися з матеріалами справи, подавати докази тощо.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України ). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України ).

З матеріалів справи вбачається, що з апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення суду першої інстанції також не звернувся.

Розглядачи позов ОСОБА_4 в частині поділу транспортного засобу та причепу суд правильно виходив з того, що хоч в розумінні ч.2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, однак в зв"язку з тим, що сторони не дійшли згоди щодо вартості вказаного майна, тому суд вважає можливим розділити майно, набуте під час спільного сумісного проживання сторін, а саме: автомобіль марки HONDA, модель CIVIC, державний номер НОМЕР_1 та бортовий причеп, державний номер НОМЕР_2, визнавши за кожним по 1/2 частині вказаного майна. Таке вирішення спору не позбавляє позивачку звернутися до суду з позовом про стягнення компенсації після визначення вартості вказаного майна ( ст.364 ЦК України).

Крім того позивач рішення суду не оскаржила.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що судове рішення є законним і не підлягає скасуванню, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

У судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального прав, які призвели, або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313. 314. 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 липня 2015 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: