Номер провадження: 22-ц/785/5373/15
Головуючий у першій інстанції Асанова З.І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Оверіної О.В., Фальчука В.П.

при секретарі: Книгиницькому О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Южного міського суду Одеської області від 27 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про визнання частково недійсним кредитного договору, визнання недійсними договорів поруки та договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2009 року Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" звернулося до Южного міського суду Одеської області з позовом в подальшому уточненим (т.1 а. с. 123-125)до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи це тим, що 25.04.2007 року між сторонами був укладений кредитний договір № 014/0079/74/73735, відповідно до якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності та цільового характеру у користування 114 130 доларів США на строк до 25.04.2024 року зі сплатою 13,25 відсотків річних. З метою виконання зобов'язань позичальником ОСОБА_2 між позивачем та ОСОБА_3 25.04.2007 року було укладено договір поруки №014/0079/74/73735/1 та додаткова угода №1 до договору поруки, згідно п. 1.2. договору поруки, згідно яких поручитель зобов'язався відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору №014/0079/74/73735 від 25.04.2007 року. В якості забезпечення кредиту 25.04.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, згідно п. 1.2., предметом іпотеки є нерухоме майно: ізольована трьохкімнатна квартира під АДРЕСА_1.

В обумовлені строки позичальник своїх зобов'язань по поверненню кредиту і сплаті відсотків не виконав, у зв'язку з чим виникла прострочена заборгованість відповідача, яка станом на 23.02.2011 року після уточнення розміру заявлених вимог складає 201556,90 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ (1долар США = 7,9378 грн.) складає 1599918,36 грн., яка складається з:

- заборгованості за кредитом в розмірі 107952,70 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 23.02.2011 року (1 долар США = 7,9378 грн.) 856906,94 грн.,

- заборгованості по відсоткам в розмірі 31035,32 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 23.02.2011 року (1 долар США = 7,9378 грн.) складає 246352,16 грн.,

- пені за прострочення тілу кредиту в розмірі 2360,10 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 23.02.2011 року (1 долар США = 7,9378 грн.) складає 18743 грн.,

- пені за прострочення відсотків по кредиту в розмірі 60208,78 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 23.02.2011 року (1 долар США = 7,9378 грн.) складає 477925,25 грн.

На вимогу Банку про погашення простроченої заборгованості та про дострокове повернення кредиту, сплаті процентів у разі не погашення простроченої заборгованості протягом 30 календарних днів , тобто до 23.07.2009 року позичальник та поручитель не відреагували, що вимусило позивача звернутися до суду з даним позовом.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з зустрічним позовом до ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції АТ "Райффайзен Банк Аваль" про визнання частково недійсним кредитного договору, визнання недійсними договорів поруки та договору іпотеки, мотивуючи це тим, що договір поруки від 25.04.2007 року укладено з порушенням діючого законодавства, без відома і без підписів та без згоди дружини ОСОБА_5, з якою ОСОБА_3 перебував у шлюбі про що було відомо Банку. Кредитний договір від 15.05.2008 року №14к-379, договір поруки від 15.05.2008 року 3896/08, які позивачем невірно поставляються в основу його вимог з самого початку їх укладання не є дійсними, бо суперечать положенням статей 63,65 ЦК України, статей 3, 21, 63, 65, 67 СК України. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Кредитний договір виражений неправомірно в іноземній валюті в доларах США, а повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Крім того, неможливо виконати умови кредитного договору у зв`язку з виникненням непереборної сили - форс мажорних обставин, які виразилися у значному коливанні курсу гривні до долару США і знеціненні національної валюти.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 27 листопада 2014 року позов ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за кредитом в розмірі 107 952,70 доларів США, що в еквіваленті станом на 23.02.2011 року складає 856 906,94 грн., заборгованість по відсоткам в розмірі 31 035,32 доларів США, що в еквіваленті станом на 23.02.2011 року складає 246 352,16 грн., пеню в розмірі 62 568,88 доларів США, що в еквіваленті станом на 23.02.2011 року складає 496 659,25 грн., а всього 201 556,90 доларів США, що в еквіваленті станом на 23.02.2011 року складає 1 599 918,35 грн.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль" судові витрати в розмірі 1820 грн.

В решті вимог - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль" про визнання недійсним кредитного договору частково, про визнання недійсними договорів поруки та договору іпотеки - відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою звернулися ОСОБА_2, ОСОБА_3. В апеляційній скарзі апелянит просять скасувати рішення Южного міського суду Одеської області від 27 листопада 2014 року та ухвалити нове, яким заявлені ПАТ Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль" позовні вимоги задовольнити частково - в частині стягнення заборгованості по кредитному договору з ОСОБА_2 в сумі 84000 доларів США за курсом 5.05 грн. за один долар США, в іншій частині позову відмовити, зустрічний позов задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

17.04.2014 року ОСОБА_2 звернувся до ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» з заявою про надання споживчого кредиту в сумі 114296 доларів США.

25.04.2007 року між сторонами був укладений кредитний договір № 014/0079/74/73735, відповідно до якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності та цільового характеру використання 114 130 доларів США на строк до 25.04.2024 року зі сплатою 13,25 відсотків річних.

25.04.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору №014/0079/74/73735, відповідно до якої, з метою забезпечення належного та своєчасного виконання зобов'язань позичальника по погашенню кредиту, нарахованих відсотків, комісій, штрафних санкцій, у разі їх застосування та інших витрат, у разі їх виникнення, позичальник надає банку право здійснювати договірне списання коштів з поточного рахунку НОМЕР_1, який відкрито позичальником в ООД ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 328351, за умови настання строків виконання позичальником грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором. Передбачене цим пунктом договірне списання здійснюється банком меморіальним ордером у відповідності до Інструкції банку України №22 від 21.01.2014 року.

25.04.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода №2 до кредитного договору № 014/0079/74/73735, відповідно до якої, позичальник зобов'язується передати у заставу кредитору майно, що буде забезпеченням по кредиту (квартира за адресою: АДРЕСА_1) та застрахувати життя та об'єкт, що передається у заставу. Страхування життя та об'єкту застави щорічно. Ця додаткова угода є невід'ємною частиною кредитного договору.

В якості забезпечення кредиту 25.04.2007 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №014/0079/74/73735/1 та додаткова угода №1 до договору поруки, згідно п. 1.2. договору поруки, ОСОБА_3 на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед банком по борговим зобов'язанням боржника - ОСОБА_2, які виникають з кредитного договору №014/0079/74/73735 від 25.04.2007 року, а саме: повернути кредит в розмірі 114130 доларів США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі.

В якості забезпечення кредиту 25.04.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, згідно п. 1.2., предметом іпотеки є нерухоме майно: ізольована трьохкімнатна квартира під АДРЕСА_1.

Як вбачається з вимог від 23 червня 2009 року адресованих боржнику ОСОБА_2 та поручителю ОСОБА_3 банк вимагає погашення простроченої заборгованості та дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором від 25 квітня 2007 року у строк до 23.07.2009 року (т. 1 а. с. 29-30).

Судова колегія приходить до наступного.

Зі змісту договору поруки від 25.04.2007 року вбачається, що:

- відповідальність поручителя і боржника є солідарною (п. 3.1);

- цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором . Також порука припиняється, ящо Банк в межах трирічного строку з дня настання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (п. 4.1).

Строк виконання зобов`язань боржника за договором про надання споживчого кредиту від 25.04.2007 року встановлено 25.04.2024 року.

Тобто строк виконання основного зобов`язання, що передбачений кредитним договором, не настав.

Проте, враховуючи, що боржник порушив свої зобов`язання щодо сплати процентів згідно умовами кредитного договору та виникла прострочена заборгованість по тілу кредиту та сплаті процентів, банк у відповідності до п.6.5 кредитного договору та ст. 1050 ЦК України використав своє право та 23.06.2009 року направив боржнику та поручителю письмове повідомлення про дострокове погашення заборгованості протягом 30 календарного дня з дати відправлення позичальнику відповідного повідомлення, тобто до 23.07.2009 року, де Банк виклав вимогу про дострокове виконання боржником та поручителем зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі.

Отже, Банком використано право вимоги про дострокове повернення кредиту та сплати процентів за договором про надання споживчого кредиту, тобто змінено строк виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 546 ЦК України, передбачено виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно,які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у ст. 526 цього Кодексу. Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Як вбачається з матеріалів справи, договором поруки не визначено строк, після закінчення ;якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором (п. 3.1 договору поруки).

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості з боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Умовами кредитного договору № 014/0079/74/73735 від 25.04.2007 року передбачено погашення кредиту періодичними (щомісячними) платежами.

Відповідно до п. 4.1 договору поруки договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання.

Порука припиняється, якщо кредитор в межах трьохрічного терміну з дня настання строку виконання зобов`язання не пред`явить вимогу до поручителя.

Отже, договором поруки встановлено строк її припинення після спливу трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання.

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору договір набуває чинності з часу надання позичальнику кредитних коштів (частини коштів) та діє до повного погашення заборгованості (суми кредиту, відсотків за користування, штрафів та пені).

Згідно з п. 6.5 цього договору кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції у випадку невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави,інших договорів, що забезпечують погашення кредиту/

Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості за кредитом станом на 23.02.2011 року вбачається, що останній платіж з повернення тіла кредиту позичальником здійснений 18.11.2008 року. Проте за рахунок існувавшого випередження графіку повернення тіла кредиту, вперше відхилення від графіку та виникнення простроченої заборгованості по тілу кредиту відбулося 15.02.2010 року. Тобто на час звернення до суду з позовом про дострокове повернення кредиту у серпні 2009 року, у позичальника ОСОБА_2 простроченої заборгованості по тілу кредита не було.

Що стосується сплати процентів, то прострочена заборгованість зі сплати процетів за користування кредитними коштами виникла 17.06.2008 року, оскільки за період з 16.05.2008 року до 16.06.2008 року позичальник не сплатив проценти в сумі 1232,89 грн. Після цього позичальник у графік платежів не входив і прострочена заборгованість зі сплати процентів по кредиту існує до сьогодні і з урахуванням наростаючого підсумку на час уточнення вимог станом на 23.02.2011 року 31035,32 доларів США.

Як вже заначалося 23.06.2009 року Банк надіслав на адресу позичальника і поручителя повідомлення про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, тобто змінив дату виконання основного зобов`язання.

До суду Банк звернувся з позовом до позичальника і поручителя про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором 17.08.2009 року.

Договором поруки передбачено припинення поруки якщо кредитор в межах трьохрічного терміну з дня настання строку виконання зобов`язання не пред`явить вимогу до поручителя.

З часу настання строку виконання зобов`язання зі сплати процентів - 17.06.2008 року до часу звернення до суду з позовом спливло 14 місяців. Тобто трирічний строк, передбачений п. 4.1. договору поруки для звернення кредитора до поручителя, як підстава припинення поруки у разі не звернення до поручителя з вимогою, Банком не пропущений.

Так само немає підстав вважати, що такий строк кредитором пропущений після зміни ним строку основного зобов`язання - 23.06.2009 року, оскільки до суду, позивач звернувся з позовом до боржника та поручителя 17.08.2009 року, тобто в межах строку передбаченого договором поруки та ч.4 ст. 559 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, кредит видавався на споживчі цілі -для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка забезпеченням зобов`язань позичальника за кредитним договором (т.1 а. с14 зворотний бік).

Згідно з Іпотечним договором від 25.04.2007 року ОСОБА_2 передав ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 для забезпечення вимог Іпотекодержателя за кредитним договором № 014/0079/74/73735 від 25.04.2007 року. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 25.04.2007 року.

Крім того, ОСОБА_2 частково виконав умови кредитного договору добровільно повернувши тіло кредиту в загальній сумі 8547,49 доларів США та сплачуючи проценти за користування кредитними коштами у період з 25.04.2007 року до 16.05.2008 року (т. 2 а. с. 126-130).

Дані обставини підтверджують, що ОСОБА_2 25.04.2007 року дійсно отримав в ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» грошові кошти за кредитним договором від 25.04.2007 року.

Відповідно розрахунку заборгованості ОСОБА_2 не виконав свого обов`язку щодо своєчасного повернення тіла кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, у відповідності із графіком, передбаченим кредитним договором.

Доказів про оплату та про відсутність простроченої заборгованості по сплаті процентів станом на час звернення кредитора до позичальника і поручителя з вимогою про дострокове виконання обов`язків за кредитним договором і договором поруки, суду не предоставлено.

При таких обставинах суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості по тілу кредиту та по процентам за користування кредитними коштами у розмірах наведених Банком у відповідному розрахунку.

Судова колегія враховує, що в уточненому позові пеня за несвоєчасне повернення тіла кредиту, розрахована Банком станом на 23.02.2011 року за період з 15.03.2010 року до 15.02.2011 року та пеня за несвоєчасну сплату процентів за період з 17.06.2008 року до 16.02.2011 року відповідає положенням ст. ст. 258, 259 ЦК України, оскільки у п. 12.5. кредитного договору від 25.04.2007 року сторони передбачили збільшення позовної давності до трьох років до всіх правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням цього договору.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що сума заявлена до стягнення - 201 556,90 доларів США, що в еквіваленті станом на 23.02.2011 року складає 1 599 918,36 грн., в той час як правильний розмір сумарної заборгованості складає 1599918,35 грн., що відповідає математичному розрахунку всіх складових заборгованості з урахуванням еквіваленту у гривні станом на 23.02.2011 року. Тому рішення було задоволено частково.

Судова колегія звертає увагу, що про застосування судом при ухваленні рішення гривневого еквіваленту Банк заявив, як у первісному так і в уточненому позові.

Позивач в апеляційному порядку рішення суду не оскаржив.

Як роз`яснено у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами (п. 10);

- У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору (п. 11);

- Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним (п. 13);

- Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач (п. 16).

Судова колегія приходить до наступного.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Установивши, що ПАТ (колишнє ВАТ) «Райффайзен Банк Аваль» на момент укладення кредитного договору мав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, а саме право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснювати кредитування в іноземній валюті, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що видача Банком кредиту громадянину України ОСОБА_2 у доларах США не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Тому суд першої інстанції набув правильного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову про визнання кредитного договору таким, що не відповідає ст. 524 ЦК України у зв`язку з видачею Банком кредиту в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії.

Погоджується судова колегія і з висновком міського суду в частині відмови у зустрічному позові з підстав несправедливості умов кредитного договору, укладеного у валюті без роз`яснення позичальнику всіх ризків та недотримання банком при укладенні кредитного договору положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", оскільки кредитний договір укладений у 2007 році, тобто до набуття вказаним законом чинності і у відповідності до Прикінцевих положень даного закону, його положення не застосовуються до кредитних договорів укладених до набрання ним чинності.

Крім того, оспорюваний кредитний договір був укладений 25.04.2007 року до набуття чинності Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808, які передбачають обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 були зрозумілі умови кредитного договору та додатків до нього, про що він особисто розписався.

При цьому у самому кредитному договорі (п. 8.3.) сторони передбачили, що у разі зміни курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе Позичальник. З підписанням Договору, Позичальник свідчить, що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної одиниці України може привести до значних збитків та погіршення фінансового стану Позичальника.

Також узгоджується з матеріалами справи встановлені судом обставини про те, що ОСОБА_2 добровільно уклав кредитний договір саме у доларах США і при цьому не виявляв бажання кредитуватися в національній валюті України.

Судом обгрунтовано наведено, що ОСОБА_2 певний період часу повертав тіло кредиту та проценти в доларах США, а тому придбаючи дану іноземну валюту для виконання своїх обов`язків за кредитним договором, знав або в будь-якому разі мав знати чи принаймні допускати про можливість коливання курсу гривні до доларів США.

Тому у визнанні з цих підстав кредитного договору частково недійсним із одночасним застосуванням до вимог Банку до ОСОБА_2 курсу гривні до долару США, що діяв на час видачі валютного кредиту - 5,05 грн. за 1 долар США, міським судом відмовлено на законних підставах.

Крім того, суд першої інстанції в цьому ж контексті у відповідності до встановлених у справі обставин, правомірно вважав, що немає підстав для задовлення вимог зустрічного позову про визнання виникнення непереробної сили, форс-мажорних обставин у вигляді кризових явищ в сфері фінансово-кредитних відносин, визнання неможливості виконання зобов`язань за кредитним договором від 25.04.2007 року.

Судова колегія звертає увагу, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не навів коректних самостійних обставин недійсності іпотечного договору, наполягаючи про похідний характер даного договору від дійсності кредитного договору.

Таким чином, висновки суду про відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору таким, що не відповідає вимогам ст. 524 ЦК України у зв`язку із його укладенням у доларах США, про визнання кредитного договору частково недійсним із одночасним застосуванням до вимог Банку до ОСОБА_2 курсу гривні до валюти кредиту, що діяв на час укладення кредитного договору - 5,05 грн. за 1 долар США та про визнання виникнення непереробної сили, форс-мажорних обставин у вигляді кризових явищ в сфері фінансово-кредитних відносин, про визнання неможливості виконання зобов`язань за кредитним договором від 25.04.2007 року, про визнання недійсним іпотечного договору від 25.04.2007 року - відповідають встановленим у справі обставинам і засновані на законі.

Згідно ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Отже, ч. 2 ст.65 СК регулює права подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної власності подружжя.

Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову в частині вимог про визнання недійсним договору поруки внаслідок відсутності письмової згоди дружини поручителя на підставі ст. 65 СК України, є правильним, оскільки поручитель ОСОБА_3, взявши на себе відповідно до укладеного ним договору поруки зобов`язання відповідати за належне виконання позичальником ОСОБА_2 обов`язків за кредитним договором, не розпоряджався, таким чином, будь-яким спільним сумісним майном подружжя.

Аналогічне роз`яснення викладено у п. 25 Постанови № 5 від 30.03.2012 року Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Будь-яких обґрунтованих та конкретних посилань на збільшення кредитором основного зобов`язання щодо тіла кредиту, процентів, інших можливих платежів за кредитним договором з ОСОБА_2 від 25.04.2007 року, у зустрічному позові не наведено, належних доказів про існування такого збільшення, як підстави припинення поруки, не надано.

Що стосується самого позичальника та одночасно іпотекодавця ОСОБА_2, то відповідно до поданої ним до ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» анкети при вирішенні питання про надання кредиту в іноземній валюті, то ОСОБА_2 у графі «сімейний стан» зазначив відомості, що він є розлученим та не зазначав про перебування у іншому зареєстрованому шлюбі.

Також відповідає обставинам справи остаточний висновок суду першої інстанції про відсутність порушення норм діючого законодавства, в момент укладання договору кредитування, додаткових угод до кредитного договору та в момент укладення іпотечного договору та договору поруки.

Судом першої інстанції при розподіленні судових витрат, правильно зазначено про стягнення з відповідачів у рівних частках судового збору, сплаченого позивачем за подання позову до суду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, фактично дублюють доводи зустрічного позову з урахуванням його неодноразових уточнень та зведені до переоцінки доказів, які судом першої інстанції оцінені належним чином і відповідають встановленим у справі обставинам. При цьому апелянти будь-яких належних доказів на підтвердження своїх вимог до апеляційної скарги не додали і в засідання судової колегії не представили.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 27 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Оверіна

В.П. Фальчук