АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8115/15 Справа № 204/2376/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Черкез Д. Л. Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Глущенко Н.Г.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Красногвардійський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про виділення частки в праві власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

14 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05.03.2013 року стягнуто з ОСОБА_4 на його користь 2 397 900,00 грн. Рішення на теперішній час не виконано. Позивач зазначає, що відповідачам по справі належить квартира АДРЕСА_1 на праві спільної власності, на підставі розпорядження органу приватизації від 23.12.1996 року № 8/293 96. Право власності на квартиру зареєстровано в БТІ, про що внесено відповідний запис № 190 п 97. У свідоцтві про право власності на житло не зазначені частки співвласників, які відповідно ст. 357 ЦК України є рівними. Посилаючись на ст. 371 ЦК України просив суд припинити право спільної сумісної власності на вищезазначену квартиру, встановити, що долі співвласників є рівними, по 1/4 частині за кожним співвласником, встановити, що ОСОБА_4 на праві спільної власності належить 1/4 частина квартири, та виділити цю частку шляхом поділу в натурі.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2015 року ухвалено: в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2- відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання апеляційної інстанції надійшло клопотання ОСОБА_2, за яким він просить апеляційний суд розгляд справи перенести, посилаючись на те, що він буде знаходитись за кордоном, але бажає приймати участь в розгляді справи. Клопотання ОСОБА_2, колегія суддів не задовольняє, оскільки не визнає поважності причини неявки в судове засідання, враховуючи те, що у справі приймає участь його представник, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Розгляд справи неодноразово відкладався. З урахуванням положень статті 305 ЦПК України та строків розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутності апелянта по справі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05.03.2013 року по справі № 419/7595/2012 з відповідача, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто суму боргу у розмірі 2397900 грн. Згідно свідоцтва про право власності виданого виконавчим комітетом міської ради народних депутатів від 23 грудня 1996 року, квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності громадянам ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7. Згідно технічного паспорту на квартиру право власності на квартиру зареєстровано у Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 190п-57. Згідно відповіді КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 4924 від 12.05.2015 року, станом на 31.12.2012 року кожному з відповідачів належить по 1/4 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що ані позивачем в позовній заяві, ані його представником у судовому засіданні не доведено обставин, які свідчать про порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів, що зумовило звернення позивача з даним позовом до суду з метою їх захисту. Кредитором, який наділений правом звернути стягнення на частку в майні, що є в спільній частковій власності, може бути будь-яка особа, що має право на стягнення з боржника певної суми, у тому числі, інший співвласник спільного майна, на яке звертається стягнення. Волевиявлення кредитора на звернення стягнення на частку в майні, що є в спільній частковій власності, може виражатися в пред'явленні ним: 1) позову про виділ частки боржника зі спільного майна в натурі з подальшим зверненням стягнення на неї; 2) вимоги про продаж боржником своєї части в праві спільної часткової власності, у тому числі іншим співвласника; 3) вимоги або позову про продаж з публічних торгів; 4) вимоги або позову про переведення на кредитора прав та обов'язків співвласника-боржника. Позивачем обраний у якості способу захисту своїх прав, саме виділ частки майна боржника та її поділ в натурі, який можливий лише у випадку наявності згоди на це інших співвласників майна. В той же час, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того факту, що інші співвласники квартири не заперечують проти виділу частки майна в натурі. А тому, суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог і застосувати інший спосіб захисту прав, передбачений ст. 366 ЦК України. Виділ частки в натурі неможливий тоді, коли він не допускається згідно із законом, тому що спільне майно є неподільною річчю. Для визначення в натурі частки, що підлягає виділу зі спільного майна, може бути призначена відповідна судова експертиза. Слід зазначити, що представнику позивача роз'яснювалися права та обов'язки, відповідно до положень ст. 131 ЦПК України щодо подання доказів, положення ст. 10 ЦПК щодо сприяння судом у отриманні доказів, але він не скористався наданим йому правом та не заявляв у суді клопотання про призначення відповідної експертизи. За загальним правилом вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ст. 370, 372 ЦК України). Позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав. Суд зазначає, що застосування до виниклих правовідносин положень статті 371 ЦК України можливе лише у разі недостатності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення. Але позивачем не доведено факту недостатності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, та не надано доказів відсутності іншого майна у відповідача, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги позивача, шляхом звернення на нього стягнення. Натомість, відповідачем в судовому засіданні надано суду докази наявності в нього іншого майна, за рахунок якого можуть бути задоволені вимоги кредитора (а.с. 94-104). Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження факту не можливості виконання рішення суду щодо стягнення суми за договором позики.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову.

Згідно ст. 371 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому ст. 366 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 366 ЦК України, яка має бути застосована до спірних правовідносин, кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Позивачем обраний у якості способу захисту своїх прав, саме: виділ частки майна боржника та її поділ в натурі з припиненням права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, із встановленням, що долі співвласників є рівними по 1/4 частині за кожним, із встановленням належність ОСОБА_4. 1/4 частини спірної квартири.

Виділ частки в натурі неможливий тоді, коли він не допускається згідно із законом, тому що спільне майно є неподільною річчю.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що згідно відповіді КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 4924 від 12.05.2015 року, станом на 31.12.2012 року кожному з відповідачів належить по 1/4 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, в тому числі і боржнику ОСОБА_4. на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.12.1996 року згідно відомостей, які містяться в інвентаризаційній справі (а.с. 20).

Предметом спору є 1/4 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, належної боржнику ОСОБА_4.

Вказана квартира розміщена на першому поверсі 5-типоверхового будинку і складається з 3-кімнат, житловою площею 37,3 кв.м, в тому числі: кімната, площею 10,9 кв.м; кімната, площею14,5 кв.м; кімната, площею 11,9 кв.м; кухня, площею 6,3 кв.м; ванна кімната, площею 2,6 кв.м; вбиральня (суміщена) - 1,2 кв.м; коридор - 7,5 кв.м; вбудовані шафи - 0,8 кв.м та загальна площа цієї квартири -55,7 кв.м, що підтверджується технічним паспортом на квартиру (а.с. 6).

Згідно із роз'ясненнями наданими у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Суду не надано належних доказів на підтвердження факту можливості виділу частини відповідача ОСОБА_4 в натурі.

Позивачем не доведено факту недостатності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, та не надано доказів відсутності іншого майна у відповідача, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги позивача, шляхом звернення на нього стягнення.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді Н.Г. Глущенко

З.М. Пономарь