У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Журавель В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ в натурі домоволодіння та визначення порядку користування земельною ділянкою;

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Третя Херсонська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 11 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 1 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ в натурі домоволодіння та визначення порядку користування земельною ділянкою.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину вона є власником належних їй 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці 600 кв. м. Власником іншої частини зазначеного житлового будинку є відповідач. Враховуючи те, що між сторонами виникають спори щодо користування будинком та земельною ділянкою, після уточнення позовних вимог ОСОБА_3 просила поділити в натурі домоволодіння та встановити порядок користування земельною ділянкою.

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_3, третя особа - Третя Херсонська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що домоволодіння АДРЕСА_1 належало її дідові ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина на вищезазначене майно. Спадкоємцем першої черги була його дружина ОСОБА_7, яка фактично прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. ІНФОРМАЦІЯ_2

ОСОБА_7 померла, після смерті якої відкрилася спадщина на 1/2 частини вищезазначеного домоволодіння. Спадкоємцями ОСОБА_6 та ОСОБА_7 стали їх онуки: позивач за зустрічним позовом -

ОСОБА_4 та її брат - ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина на 1/2 частини спірного домоволодіння, та спадкоємцем першої черги стала його донька

ОСОБА_3 - відповідач за зустрічним позовом. Враховуючи те, що ОСОБА_3 спадщину після смерті ОСОБА_8 не прийняла, з заявою до нотаріальної контори не зверталась, не брала участі в утриманні житлового будинку, та зважаючи на те, що відповідачу за зустрічним позовом на порушення вимог чинного законодавства було видане свідоцтво про право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, просила визнати свідоцтво про право на спадщину за законом недійсним та визнати право власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 11 липня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ в натурі домоволодіння та визначення порядку користування земельною ділянкою відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Третя Херсонська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 березня 2013 року, видане на імʼя

ОСОБА_3 Третьою Херсонською державною конторою за реєстровим № 1-169 після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, на спадкове майно у вигляді 1/2 частини житлового будинку № 14 з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 1 грудня 2014 року рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 11 липня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги

ОСОБА_3 задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_3 в порядку, передбаченому ст. 549 ЦК УРСР

у редакції 1963 року) спадщину не прийняла, а ОСОБА_4 є спадкоємцем другої черги, яка фактично прийняла спадщину в порядку, передбаченому ст. 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 року).

Проте погодитись із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що згідно зі свідоцтвом про смерть від 26 жовтня 2000 року НОМЕР_1, виданим міським відділом РАГС,

ОСОБА_8 помер.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на 1/2 частини домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Спадкоємцем першої черги за законом майна ОСОБА_8 є його донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на час відкриття спадщини була неповнолітньою.

ОСОБА_4 є рідною сестрою ОСОБА_8 та власницею 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 2 вересня 2009 року, виданого державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори Черкашиною Н.І.

26 березня 2008 року ОСОБА_3 звернулася до нотаріальної контори з заявою, в якій вона повідомляла про смерть свого батька - ОСОБА_8 та його статус спадкоємця після смерті ОСОБА_6, після смерті якого залишилося ціле домоволодіння.

29 березня 2013 року з заявою, яка була прийнята державним нотаріусом, від імені ОСОБА_3 звернулася її мати ОСОБА_12

29 травня 2013 року державним нотаріусом посвідчено та видано свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та ст. 529 ЦК УРСР, відповідно до якого ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, успадкувала 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, спадкоємцем якого був ОСОБА_8

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від

30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України

2003 року правила Книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, за змістом указаної норми ЦК України 2003 року застосовується до спадщини, яка відкрилася, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року; якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року, застосовується ЦК УРСР (у редакції 1963 року).

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном та (або) подання нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Спадкоємець, який на час відкриття спадщини був неповнолітньою особою, для прийняття спадщини не повинен вчиняти будь-яких дій; його бездіяльність (якщо він не заявив відмову від спадщини) є юридичним фактом і свідчить про прийняття спадщини.

З огляду на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не надав належної оцінки обставинам справи, не визначився в повній мірі з характером правовідносин, не звернув уваги на те, що на час відкриття спадщини донька померлого була неповнолітня, та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_13

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, всупереч вимогам ст. 303 ЦПК України на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не перевірив законність ухваленого рішення та не усунув у межах своїх повноважень допущених судом першої інстанції недоліків.

Допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права мають суттєве значення для правильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 11 липня 2014 року та ухвала апеляційного суду Херсонської області від 1 грудня 2014 року підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 11 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 1 грудня

2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко В.І. Журавель