Справа № 465/5212/14 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/3907/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, його представника -

ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до генерального директора ТзОВ науково-виробничого підприємства «Кітва» ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням у позові ОСОБА_2 до генерального директора ТзОВ науково-виробничого підприємства «Кітва» ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації,стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Дане рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального закону.

Зазначає, що відповідач надіслав листа до генерального директора ДК «Укроборонпром» ОСОБА_6, в якому вказав, що позивач «…який раніше працював на ДП «Львівський БТРЗ» і займався постачанням матеріалів та за таку успішну роботу і непорядність був звільнений з підприємства… Ми здивовані, як людина без відповідної кваліфікації і знань в галузі електронної техніки може виконувати відповідні функції. По нашій інформації п. ОСОБА_2 спонукав своїми діями наших працівників до передачі йому конструкторсько - технологічної інформації за відповідну винагороду.

Враховуючи викладене стосовно конструкторсько-технологічної інформації, дії п. ОСОБА_2 при прикритті п. ОСОБА_7 вважаємо злочинними».

Апелянт зазначає, що відповідач у судовому засіданні у відповідності з ч. 3 ст. 10 та ч.1 ст.60 ЦПК України не довів, що поширені ним відомості відповідають дійсності і що дані відомості не носили характеру, які принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача і ним не додано жодного підтвердження. В суді було встановлено, що позивач працював на ДП «Львівський БТРЗ» з 08.11.2004 року до 27.01.2011 року на посаді заступника директора заводу, не мав жодного дисциплінарного стягнення і був звільнений за власним бажанням, а не «за успішну роботу і не порядність», як було стверджено відповідачем у листі при зверненні до генерального директора ДК «Укроборонпром» ОСОБА_6, отже розповсюджені відповідачем відомості є неправдивими та такими, що не відповідають дійсності.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що генеральний директор ТзОВ науково - виробничого підприємства «Кітва» ОСОБА_5 звернувшись з листом за вих. №81 від 31.07.2014 р. до генерального директора ДК «Укроборонпром» ОСОБА_6, в якому зазначив: «Керуючись незрозумілими нам аргументами п.ОСОБА_7 (в.о. генерального директора ДП «Завод імені В.О. Малишева» м. Харків) направляє на наше підприємство свого представника п.ОСОБА_2, який раніше працював на ДП «Львівський БТРЗ» і займався постачанням матеріалів та за таку успішну роботу в непорядність був звільнений з підприємства. В обов'язки п.ОСОБА_2 входило би проводити приймання готових виробів ПРХР-М1 на нашому підприємстві для підтвердження якості виробів, що не передбачено договором. Ми здивовані, як людина без відповідної кваліфікації і знань в галузі електронної техніки може виконувати відповідні функції. По нашій інформації п. ОСОБА_2 спонукав своїми діями наших працівників до передачі йому конструкторсько - технологічної документації за відповідну винагороду. … Враховуючи вищевикладене стосовно конструкторсько - технологічної документації, дії п. ОСОБА_2 при прикритті п. ОСОБА_7, вважаємо злочинними», наводить певні обставини з висловлення своєї думки (надає оцінку певним діям позивача).

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено факт недостовірності інформації, яка зазначена в листі генерального директора ТзОВ науково - виробничого підприємства «Кітва» ОСОБА_5, адресованого генеральному директору ДК «Укроборонпром» ОСОБА_6 та вважає це наведенням певних обставини з висловлення своєї думки (надання оцінки певним діям позивача).

Так, частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Згідно положень ст.277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації (п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Разом із тим, за змістом зазначеного законодавства, кожному гарантується право на свободу вираження поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав.

Як зазначається в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

З огляду на приписи ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їхньої відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

Стаття 10 (Свобода вираження поглядів) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.XI.1950) визначає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Як вбачається із заперечень на позовну заяву, яким була дана належна оцінка судом першої інстанції, представник відповідача вказує на те, що відповідач не визнає вимоги позивача і заперечує проти них, оскільки вони є надуманими, безпідставними і не ґрунтуються на нормах права. Зазначає, що позовні вимоги суперечать положенням ст. 30 Закону України «Про інформацію», відповідно до якої ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином не заслуговують на увагу твердження апелянта, що суд першої інстанції повністю проігнорував те, що відповідач у судовому засіданні у відповідності до ч. 3 ст. 10 та ч.1 ст.60 ЦПК України не довів, що поширені ним відомості відповідають дійсності, і що дані відомості не носили характеру, які принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, і ним не додано жодного підтвердження, оскільки суд дав належну правову оцінку усім доказам та прийшов до правильних висновків про недоведеність недостовірності відомостей у листі, адресованого генеральному директору ДК «Укроборонпром» ОСОБА_6, встановивши, шо це було наведенням певних обставини з висловлення своєї думки (надання оцінки певним діям позивача).

Згідно ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до абз.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Також слід зазначити, що ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не представлено жодного належного доказу на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, які втрати немайнового характеру та яких моральних і фізичних страждань він зазнав, якими критеріями він керувався, оцінюючи завдану йому моральну шкоду саме в розмірі 20 000 гривень.

Згідно поданого до апеляційного суду клопотання, ОСОБА_2 відмовився від частини позову про стягнення моральної шкоди (а.с.102).

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті й справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Будь- яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень або неправильного застосування норм матеріального або процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 4 ст.309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.