У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, у якому просив стягнути з відповідачів (солідарно) на користь позивача суму боргу у розмірі еквівалентному 16 448 дол. США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі та суму неустойки за прострочення виконання зобов'язань у розмірі 366 тис. грн, за договором позики від 02 липня 2010 року в редакції додаткового договору від 05 січня 2011 року № 1 та з урахуванням акта від 22 квітня 2013 року про визначення і узгодження суми боргу за договором позики у виді позичених коштів, процентів за користування ними та 3 % річних від простроченого повернення боргу станом на 24 жовтня 2014 року.

Позивач посилався на те, що 02 липня 2010 року між позивачем та відповідачами укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., відповідно до умов якого ОСОБА_8 позичив ОСОБА_5, ОСОБА_6 7 750 дол. США, а відповідачі зобов'язалися повернути позичені кошти у визначених за договором порядку та строки не пізніше 17 лютого 2013 року.

На забезпечення виконання відповідачами зобов'язань за договором позики від 02 липня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., відповідно до умов якого ОСОБА_6 передала позивачу в іпотеку належну їй на праві власності нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1.

05 січня 2011 року між позивачем та відповідачами укладено додатковий договір № 1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., відповідно до умов якого відповідачі додатково позичили у позивача 5 000 дол. США та домовилися про продовження розстрочення остаточного розрахунку до 17 жовтня 2013 року.

Протягом дії договору позики від 02 липня 2010 року та додаткового договору № 1 від 05 січня 2011 року відповідачі неодноразово порушували терміни часткових повернень позичених коштів, просили і отримували від представників позивача у збільшення повернення здійснених часткових платежів, а також додаткове запозичення коштів в рахунок отриманої позики.

У зв'язку з цим, 22 квітня 2013 року між сторонами договору позики від 02 липня 2010 року було складено акт про визначення і узгодження суми боргу, відповідно до якого заборгованість відповідачів за договором позики від 02 липня 2010 року, станом на 22 квітня 2013 року становить 15 500 дол. США та узгоджено остаточний термін повернення цієї суми до 17 жовтня 2013 року. Відповідачі свої зобов'язання за договором позики від 02 липня 2010 року та за укладеним до нього додатковим договором № 1 від 05 січня 2011 року в обумовлений актом строк не виконали, позичені кошти у повному обсязі не повернули, тому позивач звернувся до суду з позовом про примусове стягнення з відповідачів суми боргу.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 259 346 грн 17 коп., та суму неустойки за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 129 673 грн 07 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідачів на користь позивача 9 500 дол. США боргу та 10 тис. грн неустойки.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, за ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний оплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що відповідачі свої зобов'язання щодо повернення позивачу грошових коштів у встановлений строк не виконали, сума боргу становить 16 448 дол. США, яка за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі становить 259 346 грн 17 коп. Вказана сума підлягає примусовому стягненню з відповідачів, солідарно, на користь позивача, з урахуванням суми процентів за користування позиченими коштами 3 % річних від простроченої поверненням суми боргу, що становить 259 346 грн 17 коп.

Статтею 546 ЦК України визначені види забезпечення виконання зобов'язання, зокрема, за частиною першою вказаною статті виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, при цьому відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про зменшення неустойки в сумі 366 тис. грн, оскільки нарахована сума неустойки є неспівмірною із сумою заборгованості і значно перевищує її розмір, що не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, що визначені у п. 6 ч. 1 ст. 3; ч. 3 ст. 509 ЦК України, а саме щодо справедливості, добросовісності та розумності.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком судів попередніх інстанцій та з їх оцінкою.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами попередніх інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Леванчук А.О. Нагорняк В.А. Писана Т.О.