АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9754/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Гаращенка Д.Р., Кравець В.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 червня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованост,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у серпні 2012 року.

Зазначав, що 18.05.2007 року між сторонами укладено кредитний договір №014/2556/85/55603, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 112 959,00 доларів США, строком на 240 місяців. У зв'язку з неналежним виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 22.12.2014 року в розмірі 171 020,34 доларів США, яка складається з заборгованості по тілу кредиту в сумі 121 230,58 доларів США та заборгованості за відсотками у сумі 49 789,76 доларів США, а також пеню в розмірі 168 629,23 доларів США.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 червня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 171 020,34 доларів США, яка складається з заборгованості по тілу кредиту в сумі 121 230,58 доларів США та заборгованості за відсотками в сумі 49 789,76 доларів США, а також пеню в розмірі 200 000 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 18.05.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №014/2556/85/55603, відповідно до п.п. 1.1. - 1.4. якого, позивач надає відповідачу грошові кошти в сумі 112 959 доларів США на строк користування до 18.05.2027 року, а відповідач зобов'язується повернути наданий кредит, сплатити відсотки у розмірі 14,1% річних та платежі за кредитом у встановлений у договорі строк в повному обсязі. Погашення кредиту та оплата відсотків за його користування здійснюється в порядку та строки згідно графіку повернення кредиту і сплати відсотків, наведеному у Додатках № 1 та 2, які є невід'ємною частиною даного договору.

Пунктом 10.1 кредитного договору сторони погодили, що за порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісії, передбачених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню в розмір 0,5 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.

З матеріалів справи також вбачається, що 16.07.2008 року між сторонами укладено Додаткову угоду №1 від 16.07.2008 року, відповідно до умов якої з 17.07.2008 року було змінено відсоткову ставку на 12,85% річних, 30.03.2009 року Додаткову угоду №2 якою сторони тимчасово на строк з 30.03.2009 року по 29.03.2010 року включно встановили проценту ставку за користування кредитом в розмірі 11,85% річних, 23.09.2010 року Додаткову угоду № та 19.04.2011 року Додаткову угоду №014/2556/85/55603/4 про зміни умов погашення (реструктуризації) кредиту.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого позивачем, відповідно до умов кредитного договору, станом на 22.12.2014 року нарахована заборгованість на загальну суму 339 649,57 доларів США, яка складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 121 230,58 доларів США, заборгованості за відсотками в сумі 49 789,76 доларів США та пені в розмірі 168 629,23 доларів США.

Відповідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.3. ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Так, задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення з позичальника зазначеної суми кредитної заборгованості, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та наявності правових підстав для їх задоволення з урахуванням затосування до вимог про стягнення пені вимоги ст. 551 ЦК України.

Доводи апелянта про те, що наданий банком розрахунок заборгованості по кредиту є необґрунтованим, не заслуговують на увагу, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних доводів відповідач суду не надав і в чому саме неправильність розрахунку пояснити не зміг.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції незаконно здійснив розгляд справи з урахуванням наданих представником позивача уточнень, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на наступне.

Згідно п.2 ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково.

До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Відповідно до ст. 173 ЦПК України розгляд справи по суті розпочинається доповіддю головуючого про зміст заявлених вимог та про визнання сторонами певних обставин під час попереднього судового засідання, після чого з'ясовується, чи підтримує позивач свої вимоги, чи визнає відповідач вимоги позивача та чи не бажають сторони укласти мирову угоду або звернутися для вирішення спору до третейського суду.

Як вбачається з матеріалів справи заява про уточнення позовних вимог була подана представником позивача 23.12.2014 року, а розгляд справи по суті відбувся 04.06.2015 року.

Враховуючи що заява була подана до початку розгляду справи по суті то у відповідності до приписів ч. 2 ст. 31 ЦПК України, порушень судом першої інстанції норм процесуального права не вбачається.

Необгрунтованими також є доводи апеляційної скарги щодо незаконності стягнення заборгованості за кредитним договором у іноземній валюті.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» має ліцензію НБУ та дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, надав кредит ОСОБА_2 в іноземній валюті - в доларах США, а тому і заборгованість за таким зобов'язанням підлягає стягненню у валюті кредиту - у доларах США.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України №6-145цс14 від 24 вересня 2014 року.

Посилання апелянта на пропущення позивачем строків позовної давності колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Так, при укладенні Додаткової угоди №014/2556/85/55603/4 від 19.04.2011 року до Кредитного договору №014/2556/85/55603 від 18.05.2007 року пунктом 6 сторони домовились, що до всіх правовідносин, пов'язаних з укладенням та виконанням кредитного договору, застосовується строк позовної давності тривалістю 70 років.

Враховуючи, що з даним позовом банк звернувся у 2012 році відсутні підстави вважати строк позовної давності пропущеним.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, фактично повторюють заперечення відповідача, які були досліджені в суді першої інстанції, з яких було зроблено висновки суду, з якими погодилась колегія суддів, а тому вони не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: