Провадження №22-ц/784/1818/15
Головуюча першої інстанції: Павлова Ж.П.
Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 вересня 2015 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Серебрякової Т.В.

ОСОБА_2

із секретарем: Лівшенком О.С.

з участю

позивачки - ОСОБА_3

представників:

відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5

третьої особи - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.06.2015 р., постановлене у справі за

позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_7 ( треті особи ОСОБА_8, ОСББ «Наш Дом») про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням,

встановила:

16.12. 2014 р. ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_7 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позивачка зазначала, що відповідач є її сином та був разом з нею та дочкою ОСОБА_9, зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1.

З початку 2004 р. по 16.05.2007 р. відповідач був відсутній в квартирі без поважних причин.

Посилаючись на ці обставини та вимоги ст.. ст. 71, 72 ЖК України позивачка просила про задоволення позову.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.06.2015 р. постановлено про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах оскарження, відповідно до правил ст. 303 ЦПК України, судова колегія приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сімї наймача мають рівні з наймачем права щодо користування житловим приміщенням.

До членів сімї наймача належать його дружина, чоловік, їх діти та батьки, а також інші особи, які постійно проживають разом та ведуть спільне господарство.

Відповідно до приписів ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців, а для осіб, які взяті під варту на увесь період перебування під слідством, судом та відбування покарання.

Таким чином, встановлена статтею 64 ЖК презумпція наявності у члена сімї рівних прав щодо користування житловим приміщенням існує до тих пір, доки вона не буде спростована рішенням суду за позовом наймача, інших членів сімї або наймодавця, предявленим з підстав, передбачених ст. 71 ЖК України.

Право на такий позов виникає не лише у звязку з порушенням майнового права, а й з наявністю у особи іншого інтересу, який повязаний з прагненням до користування конкретним матеріальним, або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту з метою задоволення індивідуальних потреб, які не суперечать Конституції і законам України.

Саме таке тлумачення змісту поняття «охоронюваний законом інтерес», яке було вжито у частині першій ст. 4 ЦПК України, дав Конституційний суд України у рішенні від 01.12.2004р.

В статтях 3 та 4 ЦПК України ( в редакції від 18.03.2004 р.), який набрав чинності з 01.01.2005 р. підставою звернення до суду з позовом є не тільки порушення законних прав, а й невизнання чи оспорення інтересів фізичних та юридичних осіб.

Таким чином, законодавець розширив право субєктів цивільних правовідносин на судовий захист, повязуючи його наявність з порушенням чи оспорюванням будь-якого інтересу, якщо він повязаний з прагненням до користування конкретним матеріальним правом,або має на меті задоволення індивідуальної потреби, що не суперечить Конституції чи законам України.

З матеріалів справи вбачається, що після ухвалення Заводським районним судом м. Миколаєва заочного рішення від 08.02.2012 р. за позовом ОСОБА_3 про визнання члена її сімї - ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивачка разом з ОСОБА_9 приватизувала квартиру без участі у приватизації відповідача, та за договором купівлі-продажу від 11.12.2012 р. продала квартиру ОСОБА_8

В подальшому за заявою ОСОБА_7 заочне рішення було скасовано, а позов залишено без розгляду за заявою ОСОБА_3

В свою чергу, ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про визнання приватизації та відповідного правочину недійсним.

Судове вирішення такої вимоги ОСОБА_7 створює загрозу інтересам позивачки, який вона вправі захищати відповідно до положень ст. ст. 3, 4 ЦПК України шляхом звернення до суду з позовом з підставі ст. 71, 72 ЖК України.

Вирішуючи спір суд цих обставин не врахував, безпідставно пославшись на те, що наявність у відповідача права користування спірною квартирою ніяким чином не порушує її майнові права.

При цьому суд ухилився від оцінки доказів наданих позивачкою щодо відсутності відповідача у квартирі та поважності причин відсутності, тобто фактично не розглянув позовні вимоги по суті.

Встановлене свідчить про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового.

Ухвалюючи нове рішення колегія виходить з таких фактів та вимог закону.

Відповідно до приписів ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців, а для осіб які взяті під варту на увесь період перебування під слідством, судом та відбування покарання.

З матеріалів справи та наданих доказів вбачається, що з грудня 2004 р. відповідач був взятий під варту, а в подальшому засуджений за здійснення кримінальних злочинів.

В місцях позбавлення волі перебував до 26.11.2006 р., а 16.05.2007 р. знову був взятий під варту та у звязку з черговим засудженням перебував у місяцях позбавлення волі до 14.09.2012 р.

Таким чином період перебування на волі з 26.11.2006 р. до 16.05.2007 р. складає менше шести місяців.

Що стосується періоду з початку 2004 р. до 23.12.2004 р., то у цій справі доказів відсутності відповідача у квартирі з початку 2004 р. позивачкою не надано і підчас судового розгляду не встановлено.

Так із змісту акту про непроживання відповідача у спірному жилому приміщенні, складеного у 2011 році ( а.с. 5) вбачається зі слів свідків, що він був відсутній у квартирі з 2004 р. без зазначення періоду відсутності.

Ухвалою від 26.03.2015 р. та 03.03.2015 р. 03.06.2015 р. (а. с. 39,53, 67) суд задовольнив клопотання позивачки та представника третьої особи про допит свідків, але вони не зявилися.

Інших клопотань з метою перевірки інформації викладеній в акті, чи витребування або надання інших доказів позивачка не заявляла.

З огляду на встановлене зазначений письмовий доказ не можна вважати достовірним, оскільки він в порушення вимог ст. 159 ЦПК України не перевірений безпосередньо в судовому засіданні за клопотанням позивача.

В той же час, довідкою № 58 від 08.12.2014 р. за підписом голови правління ОСББ «Наш дом» підтверджується початок фактичної відсутності відповідача у квартирі лише з вересня 2004 р.

Інших доказів, які свідчать про початок періоду відсутності в судовому засіданні не встановлено.

Таким чином, при розгляді справи не доведено факту відсутності відповідача у спірному жилому приміщенні в період з 2004 р. по 2007 р. без поважних причин.

Встановлене є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про відсутність поважних причин відсутності відповідача у період з 26.11.2006 р. після першого звільнення з місць позбавлення волі, не заслуговують на увагу, оскільки тривалість цього періоду є меншою ніж зазначено у диспозиції ч.1 ст. 71 ЖК України, адже з 16.05.2007 р. відповідача знову було заарештовано, що у відповідності до положень ч. п.7 ст.71 ЖК України є підставою збереження права на житло до звільнення з під варти чи відбуття покарання.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються наявними доказами, щодо початку періоду відсутності та наявності поважних причин такої відсутності.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.06.2015 р.- скасувати. Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Т.В. Серебрякова

ОСОБА_2