У х в а л а

іменем україни

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,

суддів: Кузнєцова В.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Бетон», товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Житло», про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_6, який діє від імені ОСОБА_7, на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 7 вересня 2012 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 9 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернулося до суду з указаним позовом. Зазначало, що 14 липня 2008 року між банком та товариством з обмеженою відповідальністю «Гарант Житло» (далі - ТОВ «Гарант Житло») укладено договір невідновлювальної кредитної лінії, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у межах максимального ліміту заборгованості 2 000 000 доларів США зі сплатою за користування ним 14 % річних із строком повернення до 13 липня 2011 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору 30 квітня 2009 року між банком та відповідачами були укладені договори застави часток у статутному капіталі (фонді) товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант Бетон» (далі - ТОВ «Гарант Бетон»). Враховуючи те, що позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, просило задовольнити позов.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 7 вересня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 9 жовтня 2014 року, позов задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 100.2.3-01/193к-08 від 14 липня 2008 року у розмірі 3 224 635,51 доларів США та 538 000 грн звернуто стягнення на предмет застави, визначений договором застави корпоративних прав № 100.2.3-01/34з09 від 30 квітня 2009 року, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1, шляхом переведення на ПАТ «ВТБ Банк» корпоративних прав у вигляді частки у статутному капіталі (фонді) у розмірі 5 % статутного капіталу (фонду) ТОВ «Гарант Бетон», що становить 5 000 грн. Звернуто стягнення на предмет застави, визначений договором застави корпоративних прав № 100.2.3-01/30з09 від 30 квітня 2009 року, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2, шляхом переведення на ПАТ «ВТБ Банк» корпоративних прав у вигляді частки в статутному капіталі (фонді) у розмірі 51 % статутного капіталу (фонду) ТОВ «Гарант Бетон», що становить 821 328 грн 60 коп. Звернуто стягнення на предмет застави, визначений договором застави корпоративних прав № 100.2.3-01/31з09 від 30 квітня 2009 року, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_7, шляхом переведення на ПАТ «ВТБ Банк» корпоративних прав у вигляді частки в статутному капіталі (фонді) у розмірі 25 % статутного капіталу (фонду) ТОВ «Гарант Бетон», що становить 5 977 673 грн. Звернуто стягнення на предмет застави, визначений договором застави корпоративних прав № 100.2.3-01/32з09 від 30 квітня 2009 року, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4, шляхом переведення на ПАТ «ВТБ Банк» корпоративних прав у вигляді частки у статутному капіталі (фонді) у розмірі 14 % статутного капіталу (фонду) ТОВ «Гарант Бетон», що становить 14 500 грн. Звернуто стягнення на предмет застави, визначений договором застави корпоративних прав № 100.2.3-01/33з-09 від 30 квітня 2009 року, укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_5, шляхом переведення на ПАТ «ВТБ Банк» корпоративних прав у вигляді частки у статутному капіталі (фонді) у розмірі 5 % статутного капіталу (фонду) ТОВ «Гарант Бетон», що становить 5 000 грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

ОСОБА_6, який діє від імені ОСОБА_7, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення у частині задоволення позову до ОСОБА_7 скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 квітня 2009 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_7 був укладений договір застави №100.2.3-01/31з-9, яким забезпечувались вимоги заставодержателя, що випливають з договору про надання невідновлювальної відкличної кредитної лінії від 14 липня 2008 року № 100.2.3-01/193к-08, укладеного банком з ТОВ «Гарант-Житло».

У договорі застави вчинено підпис від імені ОСОБА_7 як сторони договору.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Заперечуючи проти позову про звернення стягнення на предмет застави, ОСОБА_7 посилався на те, що підпис у договорі йому не належить.

Чинним законодавством не встановлено нікчемність правочину при доведенні неналежності підпису у ньому особі (стороні договору), від імені якої він вчинений.

Такий правочин є оспорюваним, він може бути визнаний недійсним судом у разі подання відповідного позову в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

Такий позов ОСОБА_7 не подавався і предметом розгляду не був.

З врахуванням викладеного та положень ст. 204 ЦК України, згідно яких договір є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, суди обгрунтовано відхилили заперечення відповідача на позов та задовольнили його.

Доводи касаційної скарги не спростовують наведеного і зроблених у судових рішеннях висновків, у зв'язку з чим підстави для їх скасування і задоволення касаційної скарги відсутні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення судових рішень без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє від імені ОСОБА_7, відхилити.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 7 вересня 2012 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 9 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Наумчук
Судді:В.О. Кузнєцов Г.І. Мостова