АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2015 року по справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення способу і порядку виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики та розписки недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про встановлення способу і порядку виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2013 року, яким з ОСОБА_3 стягнуто на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 2 797 550 грн.

Оскільки з часу відкриття виконавчого провадження ( 20.10.2014 року) рішення суду боржником не виконане, стягувач просить встановити спосіб і порядок виконання рішення суду шляхом визнання за нею права власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частину домоволодіння в АДРЕСА_2, що належать ОСОБА_3

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2015 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість.

Вказувала, що висновок суду порушує її законні права та інтереси, оскільки ОСОБА_3 не повертає їй значну суму боргу та ухиляється від виконання своїх грошових зобов'язань. Оскільки законом передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів, цінностей чи рухомого майна, достатніх для задоволення вимог, стягнення звертається на будинок, квартиру, інше приміщення, земельну ділянку, що є нерухомим майном, тому суд першої інстанції повинен був вжити всіх необхідних заходів щодо захисту її прав. Крім того вказувала, що законом не заборонено право суду встановити спосіб і порядок виконання рішення суду у разі невиконання боржником своїх грошових зобов'язань.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення способу і порядку виконання рішення, ОСОБА_2 посилалась на те, що боржник ОСОБА_3 тривалий час не виконує рішення суду про стягнення з нього 2 797 500 грн. за договорами позики.

Іншим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року за ОСОБА_3 визнано право власності на Ѕ частину домоволодіння в АДРЕСА_2. Також ОСОБА_4 належить на праві власності 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.09.1999 року. Загальна вартість нерухомого майна, яке належить ОСОБА_3 становить 936 130 грн.

Оскільки на даний період часу рішення боржником не виконано, то стягувач просила встановити спосіб і порядок виконання рішення суду шляхом визнання за нею права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину домоволодіння по вул. Солов'яненка, (вул. Леніна), 149 в смт. Козин, Обухівського району.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2014 року, було задоволено зустрічний позов ОСОБА_2, стягнуто з ОСОБА_3 на її користь борг за договорами позики на суму 2 797 550 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 вересня 2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.04.2013 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 28.01.2014 року залишені без змін.

Постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 20 жовтня 2014 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-75/11, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 08 жовтня 2014 року на підставі вказаного рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що майно, яке виділене ОСОБА_3 у власність рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року на даний період часу не зареєстровано в Державному реєстрі об'єктів нерухомого майна. У разі встановлення способу і порядку виконання рішення суду у вигляді визнання права власності на ј частину квартири по АДРЕСА_1 та на Ѕ частину домоволодіння в АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 фактично буде змінено зміст рішення Дніпровського районного суду м. Києві від 01.04.2013 року та порушено право ОСОБА_3 на володіння та розпорядження своєю власністю.

З висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про встановлення способу і порядку виконання рішення шляхом визнання права власності на нерухоме майно колегія суддів погоджується, вважає, що висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 373 ЦПК України, за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення ( хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони, суд , який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

Також частиною першою ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Отже,за змістом ст. 373 ЦПК України та ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» питання про встановлення способу і порядку виконання рішення суду може бути розглянуто у виняткових випадках, що обумовлюють об'єктивні ускладнення при виконанні судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим.

Спосіб виконання рішення суду визначається на підставі ст. 16 ЦК України. При вирішенні питання про зміну способу виконання рішення суду суд має з'ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення суду. При цьому у будь-якому випадку при зміні способу і порядку виконання рішення суд не може змінювати останнє по суті.

Як вбачається зі змісту рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, зазначеним рішенням за ОСОБА_3 визнано право власності на майно:

- 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_2, придбаного за договором купівлі-продажу від 14.05.2004 року на ім'я ОСОБА_2, вартістю 718 250 грн., яке складається з 1/2 земельної ділянки, площею 0,049 га; 1/2 земельних поліпшень ( узаконених будівель і споруд), що входять до складу домоволодіння і припадають на житловий будинок ( літера «А»), загальною площею 164,2 кв.м.;

- автомобіль марки «Mitsubishi Grandis» 2.4 Sport AT, 2007 року випуску, придбаний 16.07.2007 року д.н. НОМЕР_1, зареєстрований на ім'я ОСОБА_2;

- 1/2 - 70 691 простих іменних акцій ВАТ «Ковельський м'ясокомбінат», придбаних на ім'я ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу цінних паперів від 22.08.2001 року, у кількості 35 345 акцій.

Також вказаним рішенням визнано спільним майном подружжя грошові кошти на загальну суму 750 000 доларів США, внесені за договорами банківських вкладів у ТОВ КБ «Фінансова ініціатива», АКБ «Форум» та здійснено поділ коштів шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на 375 000 доларів США.

Із відповіді державного виконавця ВДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 13.07.2015 року на звернення ОСОБА_2 вбачається, що у ході виконавчого провадження з'ясовано, що боржника відсутні рахунки у банківських установах.

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, за боржником відсутнє зареєстроване нерухоме майно. Проте встановлено, що на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.06.2014 року ОСОБА_3 належить вищеперелічене майно. Тому повідомлено, що подальше виконання буде організовано у відповідності до вимог чинного законодавства ( а.с. 202-203, том 3).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 16.09.1999 року, квартира АДРЕСА_1, була придбана в рівних частинах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника та передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Відповідно до ч. 8 ст. 52 вказаного Закону, державний виконавець проводить перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання. У подальшому така перевірка проводиться державним виконавцем кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Таким чином, виконання рішення суду про стягнення заборгованості відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» має виконуватись за рахунок усього майна, що належить боржнику, у порядку, передбаченому вказаним законом.

Частиною першою ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що заходами примусового виконання рішення є звернення стягнення на нерухоме майно, висновків суду не спростовують, оскільки порядок звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку визначений ст. 52, 63 Закону України «Про виконавче провадження» та полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви, оскільки визнання права власності на нерухоме майно статтею 373 ЦПК України не передбачено. Порядок набуття і захисту права власності врегульований главами 24, 29 ЦК України, при цьому за змістом положень п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, ст. 118 ЦПК України, визнання права власності на майно в судовому порядку здійснюється шляхом пред'явлення позову до суду, а не у порядку, встановленому ст. 373 ЦПК України.

Крім того, із відповіді начальника ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 23.10.2015 року на заяву ОСОБА_2 вбачається, що на даний період часу відсутні підстави для звернення до суду з заявою про зміну способу і порядку виконання рішення, оскільки за боржником зареєстроване рухоме майно, на яке першочергово звертається стягнення, як передбачено ст.63 Закону України «Про виконавче провадження».

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення заяви.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотримання норм чинного законодавства, висновки суду відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: