Номер провадження: 22-ц/785/7060/15
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Ісаєвої Н.В.

при секретарі Абалдовій О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. З дозволу позивачки у вказаній квартирі були зареєстровані ОСОБА_5 та його неповнолітня донька ОСОБА_6, однак відповідачі тривалий час у вказаній квартирі не проживають, особистих речей в ній не мають, а теперішнє місце мешкання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позивачці невідоме. Всі обов'язки, що випливають з найму житлового приміщення несе позивачка, в тому числі за відповідачів.

На підставі вищевикладеного, позивачка просила суд визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

В судове засідання позивачка не з'явилася, до суду від представника позивачки надійшла заява, в якій вона просила розглянути справу за її відсутністю в заочному порядку.

В судове засідання відповідачі не з'явилися, про слухання справи були повідомлені належним чином.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволений, визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1

ОСОБА_2, представник ОСОБА_3, яка є матір'ю неповнолітньої ОСОБА_6, звернулась з заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2014 року, в частині наданих повноважень, відносно ухвалення рішення в частині визнання ОСОБА_6, такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2015 року, заяву ОСОБА_7, законного представника ОСОБА_6, залишено без задоволення.

На рішення суду ОСОБА_2, представник ОСОБА_3, сторони, яка не була залучена судом до участі у справі, однак вважає, що оскаржуване рішення суду порушує права доньки ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають істотне значення для справи, а також, що судом порушені норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, в частині, що оскаржується ОСОБА_2, представником ОСОБА_3, з наступних підстав.

ОСОБА_5, не було оскаржено рішення, в частині, що стосується його інтересів у відповідності до ст.. 232 ЦПК України.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Статтею 11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до вимог частини другої ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу та норм ст. 303 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд не робить висновків щодо судового рішення по суті в частині, яка не оскаржується, та бере до уваги відповідні пов'язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, та визначаючи такою, що втратила право користуванням квартирою АДРЕСА_1 м. Одесі неповнолітню ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до ст.. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод в користуванні своєю власністю.

З таким висновком суду, колегія суддів не погоджується, з наступних підстав.

Судом встановлено, та матеріалами підтверджується, що ОСОБА_4, є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу № 23995 від 04 08.1999 року, зареєстрованим на Одеській товарній біржі (а.с. 5-6).

Відповідно до довідки про склад сім`ї, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані родичі позивачки, а саме: батьки ОСОБА_8 та ОСОБА_9, брат ОСОБА_10 зі своєю донькою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Згідно зі складеним актом ОСОБА_5 зі своєю донькою ОСОБА_6 з 30.07.2012 року за місцем своєї реєстрації не проживають (а.с. 3).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_4 ставила питання про визнання осіб такими, що втратили право на користування квартирою за ст. 71, 72, 169 ЖК України, під час розгляду справи позивачем позовні вимоги не змінювались.

У відповідності до ст.. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Але суд першої інстанції, розглядаючи позов ОСОБА_4, вийшов за межи позовних вимог, застосував норми права, на яки позивачка не посилалась, а також застосував норми, які були зазначені у позові, які є саме по собі взаємовиключними.

Посилання в позовній заяві на вимоги ст. 71, 72 ЖК України є безпідставними, оскільки квартира належить не до державного житлового фонду, а є власністю позивачки і питання визнання члена сім`ї власника таким, що втратив право на користування цим житлом регулюються іншими нормами, зокрема ст. 405 ЦК України та Главою VI Розділу ІІІ ЖК України.

Справа колегією суддів розглянута відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які знаходяться в матеріалах справи, належність та допустимість яких перевірена судом та їм надана оцінка в рішенні суду.

Таким чином колегія суддів вважає, що на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду в частині визнання ОСОБА_6, такою що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 м. Одесі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цієї частині.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2014 року - в частині визнання ОСОБА_6, такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 м. Одесі - скасувати.

В цієї частині ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6 про визнання такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 м. Одесі - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий______________________________________О.С. Комлева

Судді ______________________________________О.Г. Журавльов

______________________________________Н.В. Ісаєва