У Х В А Л А

5 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвали Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Златобанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановила:

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 4 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року, позов задоволено частково.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4 лютого 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року залишити без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвалу Апеляційного суду м. Києва та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, а саме статті 169 ЦПК України та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Частково задовольняючи позовні вимоги банка суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що 16 жовтня 2012 року письмова вимога про усунення порушень зобов'язань за кредитним договором була надіслана іпотекодавцю ОСОБА_4 суд дійшов вірного висновку, що банк мав право звернути стягнення на предмет іпотеки, окрім того матеріалами справи підтверджується належне повідомлення сторін про час та місце розгляду справи.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2012 року суд касаційної інстанції виходив із того, що у справі відсутні відомості про повідомлення належним чином ОСОБА_2, як солідарного боржника, про дату та час судового розгляду справи у апеляційному суді;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять жодного документа, що може підтвердити факт отримання ОСОБА_8 судових повісток.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами процесуального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 25 березня 2015 року суд виходив із того, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 7 червня 2014 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції, з огляду на вищезазначене, самі по собі не можуть бути підставою для скасування рішення суду апеляційним судом. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону.

Надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Златобанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки за заявою ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвали Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

А.Г. Ярема