ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/8417/15-ц
провадження № 2/753/4743/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"26" серпня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

представника позивача Чередніченко Г.О.;

відповідачі не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» до Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» та ОСОБА_2 про стягнення збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «ПРОСТО-страхування» (далі по тексту - позивач, ПрАТ «ПРОСТО-страхування») звернулось до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» (далі по тексту - відповідач 1, ВАТ НАСК «Оранта») та ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач 2, ОСОБА_2.) про стягнення збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 14 грудня 2013 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір добровільного страхування «ПРОСТО-КАСКО» серії ПК №004982, предметом якого є страхування транспортного засобу LEXUS RX 350, державний номерний знак НОМЕР_1.

03 серпня 2014 року в м. Чернігові по вулиці Шевченка відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу LEXUS RX 350, державний номерний знак НОМЕР_1, яким керувала ОСОБА_4, внаслідок якої було пошкоджено застрахованих автомобіль.

Посилаючись на виплату страхового відшкодування у розмірі 7 481,21 грн. та на винуватість ОСОБА_2 у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди, на думку позивача, саме до нього перейшло право зворотної вимоги до винної особи. А оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача 2 - ОСОБА_2, як водія транспортного засобу ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_2, застрахована ВАТ НАСК «Оранта», позивач просить суд стягнути зі страховика виплачену суму страхового відшкодування у розмірі по 6 971,21 грн. за вирахуванням франшизи у розмірі 510 грн., яку стягнути з відповідача 2 відповідно.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач 1 в судове засідання свого представника не направив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відповідач 2 також у судове засідання не з'явився, надіславши при цьому заяву в якій вказав про свою невинуватість у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та ухвалити заочне рішення відповідно до стст. 169 ч. 4, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні представника позивача, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 грудня 2013 року між ПрАТ «ПРОСТО-страхування» та ОСОБА_3 укладено договір добровільного страхування «ПРОСТО-КАСКО» серії ПК №004982 (далі по тексту - договір), предметом якого є страхування транспортного засобу LEXUS RX 350, державний номерний знак НОМЕР_1.

03 серпня 2014 року в м. Чернігові по вулиці Шевченка відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу LEXUS RX 350, державний номерний знак НОМЕР_1, яким керувала ОСОБА_4, внаслідок якої було пошкоджено застрахованих автомобіль.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 станом на 03.08.2014 року була застрахована в ВАТ НАСК «Оранта» згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ 01816129, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну, становить 50 000 грн., франшиза 510 грн.

Згідно зі ст. 979 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За змістом ч. 3 ст. 988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно зі ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно вимог ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу, страховиком відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу потерпілого транспортного засобу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

На підставі страхового акту від 09 жовтня 2014 року за №100347 позивачем здійснено страхове відшкодування у розмірі 7 481,21 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 31 жовтня 2014 року за №28064.

Частиною 3 статті 22 ЦК України передбачено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Водночас, частиною 1 ст. 1166 ЦК України встановлено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. А згідно з ч. 1 ст. 1188 цього Кодексу шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Тобто, за аналізом наведених правових норм, відшкодування збитків, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, можливо лише за встановлення винуватості особи у завданні матеріальної шкоди застрахованому транспортному засобу.

Разом з тим, позивач у якості доказу наявності вини відповідача 2 посилається на довідку Управління Державтоінспекції ГУ МВС України за №9419907 у якій зазначено, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_2 правил маневрування. Однак дана довідка не може бути належним та допустимим доказом вказаних обставин, оскільки: по-перше, вона не відповідає вимогам щодо її складення (відсутні номер і дата її вчинення, а також прізвище, ім'я та по-батькові особи, яка її підписала), а по-друге, у ній також вказано, що за наслідком виявлених у ній порушень складено адміністративний протокол серії АА2 №971670, який у свою чергу, направлено на розгляд до Чернігівського районного суду задля встановлення вини особи у дорожньо-транспортній пригоді.

Водночас, Чернігівським районним судом Чернігівської області 07 листопада 2014 року розглянуто складений відносно ОСОБА_2 протокол, про що ухвалено відповідну постанову, якою закрито провадження відносно нього та винним його не визнано. При цьому, під час розгляду вказаної справи ОСОБА_2 був присутнім в судовому засіданні та вину у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди не визнавав.

Відтак, суд критично оцінює посилання представника позивача на вказану вище довідку Управління Державтоінспекції ГУ МВС України за №9419907 як на доказ наявності вини ОСОБА_2, оскільки вона, як встановлено вище, не може бути належним та допустимим доказом, а викладені у ній обставини спростовуються постановою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 листопада 2014 року та не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Інших доказів наявності вини відповідача 2 у вчиненні 03 серпня 2014 року в м. Чернігові по вулиці Шевченка дорожньо-транспортної пригоди та у заподіянні шкоди застрахованому транспортному засобу позивачем не надано.

А відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Отже, за аналізом наведених правих норм, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів, в розумінні стст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження вини ОСОБА_2 у заподіянні шкоди застрахованому транспортному засобу позивачем не надано, відтак і підстави для його відповідальності так і відповідальності його страховика відсутні, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

На підставі викладеного та керуючись стст. 10, 60, 61, 79, 88, 208, 209, 212, 218, 224-226 Цивільного процесуального кодексу Украйни, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, відповідно до якого рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.