У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П., Карпенко С.О., Савченко В.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з додатковою відповідальністю «Миколаївський ДІПРОМІСТ», товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-торгстрой», товариства з обмеженою відповідальністю «Істок-2001», товариства з обмеженою відповідальністю «Гіпроград» про визнання договорів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов'язання вчинити дії та за зустрічним позовом товариства з додатковою відповідальністю «Миколаївський ДІПРОМІСТ» до ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-торгстрой», товариства з обмеженою відповідальністю «Істок-2001», про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_7, який діє від імені ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 6 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2007 року було затверджено мирову угоду між ним, ОСОБА_8 та товариством з обмеженою відповідальністю «Гіпроград» (далі - ТОВ «Гіпроград») внаслідок чого за позивачем було визнано право власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. Підставою для затвердження зазначеної мирової угоди та визнання за позивачем права власності на нежитлові приміщення було наявність спору між позивачем, ОСОБА_8 та ТОВ «Гіпроград» про розірвання договору про спільну діяльність та стягнення на користь позивача суми вкладу в сумісну діяльність, тобто на відшкодування розміру заборгованості за договором про спільну діяльність за позивачем було визнано право власності на спірні нежитлові приміщення, які належали ТОВ «Гіпроград». Позивач зазначав, що він не здійснював реєстрацію прав власності на спірні житлові приміщення на своє ім'я, оскільки очікував від ТОВ «Гіпроград» грошову компенсацію за внесену ним суму вкладу в спільну діяльність. У зв'язку із тим, що ТОВ «Гіпроград» грошові кошти позивачу не виплатило, ОСОБА_6 вирішив зареєструвати право власності на спірні нежитлові приміщення та в подальшому здійснити відчуження нерухомого майна. Під час проведення процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, позивач дізнався, що ТОВ «Гіпроград» здійснив відчуження належних йому на праві власності нежитлових приміщень.

Оскільки права ОСОБА_6, як власника нежитлових приміщень були порушені, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень АДРЕСА_1 від 18 травня 2007 року, укладеного між ТОВ «Гіпроград» та товариством з обмеженою відповідальністю «Істок-2001» (далі - ТОВ «Істок-2001»), визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень АДРЕСА_2 від 20 червня 2007 року, укладений між ТОВ «Гіпроград» та товариством з обмеженою відповідальністю «АТБ-торгстрой» (далі - ТОВ «АТБ-торгстрой»), витребувати із чужого незаконного володіння товариства з додатковою відповідальністю «Миколаївський ДІПРОМІСТ» (далі - ТзДВ «Миколаївський ДІПРОМІСТ») на користь позивача нежитлові приміщення АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та зобов'язати реєстраційну службу зареєструвати за позивачем право власності на вищезазначені нежитлові приміщення.

У квітні 2014 року ТзДВ «Миколаївський ДІПРОМІСТ» звернулось до суду із зустрічним позовом, мотивуючи його тим, що підприємство на підставі договорів купівлі-продажу та на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно є власником нежитлових приміщень АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. Оскільки ОСОБА_6 оспорює та не визнає право власності ТзДВ «Миколаївський ДІПРОМІСТ» на спірні нежитлові приміщення, позивач за зустрічним позовом з підстав, передбачених ст. 392 ЦК України, просив суд визнати за ним право власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 травня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень АДРЕСА_1 від 18 травня 2007 року, укладеного між ТОВ «Гіпроград» та ТОВ «Істок-2001».

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень АДРЕСА_2 від 20 червня 2007 року, укладений між ТОВ «Гіпроград» та ТОВ «АТБ-торгстрой».

Витребувано із незаконного володіння ТзДВ «Миколаївський ДІПРОМІСТ» на користь ОСОБА_6 нежитлові приміщення АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ТзДВ «Миколаївський ДІПРОМІСТ» відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 6 серпня 2014 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 травня 2014 року в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення з ТзДВ «Миколаївський ДІПРОМІСТ» судових витрат скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарги підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції виходив із того, що мирова угода, на підставі якої за позивачем було визнано право власності на нежитлові приміщення, не була виконана її сторонами, реєстрацію прав власності на спірні нежитлові приміщення позивач не здійснив, таким чином у ОСОБА_6 не виникло право власності на спірне нерухоме майно.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи та з порушенням норм процесуального та матеріального закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки апеляційного суду не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судами встановлено, що 11 травня 2007 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва затверджено мирову угоду в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ТОВ «Гипроград» про розірвання договору про спільну діяльність (договір простого товариства) та стягнення грошових коштів (а. с. 5). На підставі зазначеної мирової угоди, розірвано договір про спільну діяльність (договір простого товариства) від 10 листопада 2006 року, укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ТОВ «Гипроград». На відшкодування розміру вкладу внесеного позивачем у спільну діяльність, визнано за останнім право власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

18 травня 2007 року між ТОВ «Гипроград» та ТОВ «Істок-2001» було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень АДРЕСА_1 (а. с. 6-7).

Також, 20 червня 2007 року між ТОВ «Гипроград» та ТОВ «АТБ-торгстрой» було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень АДРЕСА_2 (а. с. 12-13).

В подальшому, ТОВ «Істок-2001» та ТОВ «АТБ-торгстрой» на підставі договорів купівлі-продажу відчужили вищезазначені нежитлові приміщення Закритому акціонерному товариству «Миколаївський Дніпроміст», правонаступником якого є ТзДВ «Миколаївський Дніпроміст» (а. с. 8-9, 14-15).

13 грудня 2011 року ТзДВ «Миколаївський Дніпроміст» отримало свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (а. с. 10, 16).

Судами встановлено, що 30 листопада 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (далі - АППБ «Аваль») та ТОВ «Гипроград» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ТОВ «Гипроград» отримало в кредит 2 500 000 грн зі сплатою 16 % річних за користування кредитними коштами та зі строком повернення кредиту до 30 листопада 2009 року (а. с. 218-221).

На забезпечення належного виконання вищезазначеного кредитного договору, 30 листопада 2005 року між АППБ «Аваль» та ТОВ «Гипроград» було укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлове приміщення АДРЕСА_3 (а. с. 222-224). На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 квітня 2007 року № 816 нежитловому приміщенню АДРЕСА_3 надано нові адреси - АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (а. с. 230).

Отже, на момент затвердження Заводським районним судом м. Миколаєва мирової угоди, спірні нежитлові приміщення перебували в іпотеці банку.

Відповідно до ст. 175 ЦПК України, в редакції на момент визнання судом мирової угоди, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Статтею 208 ЦПК України передбачено, що судові рішення викладаються у формі ухвали, рішення, постанови.

Виходячи зі змісту зазначених норм та правової природи мирової угоди вона є підставою виникнення прав та обов'язків між її сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо). Право користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка тощо).

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції чинній на момент затвердження судом мирової угоди, передбачено, що підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, зокрема, є: рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, апеляційний суд не врахував вищезазначених положень матеріального закону, не з'ясував момент виникнення права власності на нерухоме майно на підставі затвердженої судом мирової угоди. Не з'ясував чи пов'язувало законодавство, що діяло на момент затвердження судом мирової угоди, виникнення права власності на нерухоме майно з його державною реєстрацією.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, який діє від імені ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 6 серпня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

В.О. Савченко