АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7353/2015 Доповідач - Музичко С.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - судді Музичко С.Г.,

суддів: Прокопчук Н.О., Саліхова В.В.

при секретарі Івановій А.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора м.Києва Тимченка С.М. на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом Заступника прокурора Оболонського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_3 ОСОБА_7 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними державного aктy на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу, земельної ділянки відновлення становища, яке існувало до порушення,

встановила

У жовтні 2014 року заступник прокурора м.Києва звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 24.12.2009 року № 1148/3217 «Про передачу громадянину ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1». Визнати недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 362346, зареєстрований 06.05.2010 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради за № 04-7-02506; . Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 07.06.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, посвідчений приватним і нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С., зареєстрований в реєстрі за № 677 та відновити становище, яке існувало до порушення.

Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Київської міської ради від 24.12.2009 року, про передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1, ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. На підставі зазначеного рішення, ОСОБА_3 видано державний акт ЯД № 362346 право власності на земельну ділянку. Вказує, що 07.06.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, відповідно до умов якого право власності на земельну ділянку перейшло до останнього. Зазначав, що вказана земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення. Крім того, земельну ділянку передано без зміни цільового призначення, проект землеустрою не погоджено з природоохоронним органом, обов'язкову державну експертизу проекту відведення земельної ділянки проведено не було.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 квітня 2015 року у задоволені позову Заступника прокурора Оболонського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_3 ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними державного aктy на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу, земельної ділянки відновлення становища, яке існувало до порушення, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Заступник прокурора м.Києва Тимченко С.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов прокурора задовольнити. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує, що за розпорядженням Ради міністрів Української РСР 72-р від 14.03.1991, право користування указаною земельною ділянкою Управлінню внутрішніх справ Київської області не припинялось. Київська міська рада порушила встановлений законом порядок передачі ОСОБА_9 спірну земельну ділянку без проведення вилучення її у попереднього землекористувача. Крім того, земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення. Рішення про передачу у власність земельної ділянки площею 0,10 га у АДРЕСА_1 було прийняте без зміни її цільового призначення, а тому в силу вимог ст. 20 Земельного кодексу України, є підставою для визнання його недійсним.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2009 року №1148/3217 " Про передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1» ОСОБА_3 надано у приватну власність земельну ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд АДРЕСА_1 площею 0,10 га (а.с.9-10).

На підставі зазначеного рішення Київської міської ради відповідачу було видано державний акт на право власності на земельну ділянку ЯДЗ62346, зареєстрований 06 травня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за №04-7-02506 (а.с.11-12).

07 червня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С., зареєстрований у реєстрі за №677, відповідно до умов якого ОСОБА_7 придбав земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться у АДРЕСА_1. (а.с.47-48).

04 жовтня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу зареєстрований у реєстрі за №1791, відповідно до умов якого останній придбав земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер НОМЕР_1, , яка знаходиться у АДРЕСА_1. (а.с.74).

Відмовляючи у задоволені позову, суд виходив з недоведеності в встановленому законом порядку віднесення спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, а при складанні проекту відведення земельної ділянки були отримані усі необхідні дозволи (погодження), передбаченими положеннями статей 118, 123 Земельного кодексу України.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду з огляду на наступне.

У порушення ст. 212 ЦПК України судом невірно встановлено процесуальний статус спірної земельної ділянки, надано неналежну оцінку допустимості та достовірності кожного доказу окремо та в їх сукупності, та, як наслідок, необгрунтовано надано перевагу одним доказам перед іншими та прийнято незаконне рішення.

Згідно з визначенням ст. 51 Земельного кодексу України до земель рекреаційного призначення належать, зокрема, земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, інших аналогічних об'єктів.

Рекреаційне призначення спірної земельної ділянки підтверджується даними статистичної звітності за формою №6-зем, які судом безпідставно не взято до уваги.

Так, згідно з інформацією на земельну ділянку за формою №6-зем спірна земельна ділянка до її передачі у приватну власність відносилась до категорії земель рекреаційного призначення графа - «57», а вже після її передачі ОСОБА_3 цільове призначення землі змінено з рекреаційного на землі житлової та громадської забудови, про що свідчить графа «35».

Відповідно до Інструкції із заповнення державної статистичної звітності кількісного обліку земель (форма №№ 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), вердженої наказом Державного комітету статистики України 377 від 05.11.1998, у графі «57» зазначаються землі під кемпінгами, )базами, піонерськими таборами, пансіонатами, будинками для відпочинку; земельні ділянки під садовими та дачними будинками з господарськими будівлями і дворами; натомість, у графі «35» - землі під житловими будинками прибудинковими територіями, господарськими будівлями і спорудами та мельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Враховуючи системний аналіз приписів ст. 51, 203 Земельного кодексу України та наказу Держкомстату України від 05.11.1998 № 377 «Про твердження форм державної статистичної звітності з земельних ресурсів та іструкції про заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми №№ 6-зем, ба-зем, 6б-зем, 2-зем)», з огляду на дані державної статистичної звітності з кількісного обліку земель за формою 6-зем, спірна земельна ділянка на момент прийняття Київською міською радою оспорюваного рішення відносилась до земель рекреаційного призначення.

Однак, судом не враховано, що дані державної статистичної звітності про правовий режим земель мають суттєве юридичне значення для вирішення спору, оскільки згідно з нормами ст.ст. 181-184, 202-204 Земельного кодексу України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» вони є документальним підтвердженням відомостей про цільове призначення земель, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, які грунтуються на підставі землевпорядної документації.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14.05.2014 у справі №6-35цс14.

Крім того, судом не взято до уваги, що розпорядженням Ради Міністрів Української РСР № 72-р від 14.03.1991 прийнято пропозицію Київського міськвиконкому про вилучення з користування Бучанського лісгоспу 84 га земель, розташованих м. Києві на вул. Вишгородській, 85-а, і надання їх у довгострокове користування без права вирубування дерев Управлінню внутрішніх справ Київської області для організації реабілітаційного центру лікування співробітників міліції, пожежної охорони м. Києва та області, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, і зайнятих на службі в цій зоні.

Таким чином, враховуючи приписи ст. 51 Земельного кодексу України, спірна земельна ділянка ще з 1991 року відносилась до земель рекреаційного призначення.

Приналежність спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, крім вказаного додатково підтверджується листом комунальної організації «Центр містобудування та архітектури» № 15-3179 від 04.12.2009, де указано, що спірна земельна ділянка згідно Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради в:д 28.03.2002 № 370/1804, відноситься до території рекреаційної забудови, що межує з територією лісів та лісопарків, а також вказаним розпорядженням Ради Міністрів Української РСР № 72-р від 14.03.1991. яке

є чинним і право користування указаною земельною ділянкою Управлінню внутрішніх справ Київської області не припинялось.

Так, у порушення вимог ст.ст. 92, 116, 141, 149, п. 7 Перехідних зложень Земельного кодексу України, суд дійшов висновку про те, що така ділянка передавалась відповідачу за рахунок міських земель не наданих у власність чи користування.

Посилання суду на дані генерального плану м. Києва є помилковими, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план є містобудівною документацією, що визначає принципові питання вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту і, при цьому, не доводить віднесення встановленому законодавством порядку землі до тієї чи іншої категорії.

Крім того, згідно з п. 5 ч. 1 ст. 2, ст. 10 Закону України «Про планування та забудову територій», п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення державної експертизи містобудівної документації» № 522 від 20.05.2009, зміни до містобудівної документації міста Києва виносяться рішенням ради, яка затвердила містобудівну документацію, після проведення Мінрегіонбуд містобудівної експертизи та надання ними відповідного погодження.

Водночас, така експертиза містобудівного обгрунтування Мінрегіонбудом не проводилась, погодження спеціально-уповноваженого органу з питань охорони навколишнього природного середовища не надавалось, що підтверджується листами ЦО «Центр містобудування та архітектури» № 15-3179 від 04.12.2009.

Крім того, судом не враховано, що земельні ділянки, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними, що передбачено ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України.

Отже, оскільки розпорядження Ради міністрів Української РСР № 72-р від 14.03.1991 є чинним, а право користування указаною земельною ділянкою Управлінню внутрішніх справ Київської області не припинялось, неправомірною є передача ОСОБА_9спірної земельної ділянки без проведення у встановленому законом порядку вилучення її у попереднього землекористувача.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної ради та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень (ст. 20 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За правиламист. 21 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Однак, рішення Київської міської ради № 1 148/3217 від 24.12.2009, в рушення вимог ст. 20 Земельного кодексу України без прийняття відповідного рішення про зміну цільового призначення землі, ОСОБА_10 передано у власність земельну ділянку площею 0,1 га у АДРЕСА_1 що відповідно до вимог ст. 21 Земельного кодексу України, є підставою для визнання його недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" та ст. 118 ЗК України, обов'язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Однак всупереч вказаним законодавчим положенням обов'язкова державна експертиза проекту відведення земельної ділянки площею 0,10 га, що розташована у АДРЕСА_1 здійснена не була.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При цьому, за приписами ст. 210 ЗК України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.

Зважаючи на те, що земельна ділянка площею 0,10 га, кадастровий номер НОМЕР_1, була набута у власність ОСОБА_3на підставі рішення Київської міської ради від 24.12.2009 року №1148/3217, яке є незаконним, суд приходить до висновку про необхідність визнати недійсним укладений між ОСОБА_3та ОСОБА_7договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 07.06.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С. та зареєстрований в реєстрі за №677.

Таким чином, суд вважає, що слід відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться в АДРЕСА_1

На ці обставини суд першої інстанції уваги не звернув, як наслідок, не правильно застосував норму матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду в порядку ст.309 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора м.Києва Тимченка С.М. задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Заступника прокурора Оболонського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними державного aктy на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу, земельної ділянки відновлення становища, яке існувало до порушення задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 24.12.2009 року № 1148/3217 «Про передачу громадянину ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1».

Визнати недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 362346, зареєстрований 06.05.2010 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради за № 04-7-02506.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 07.06.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, посвідчений приватним і нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С., зареєстрований в реєстрі за № 677.

Відновити становище, яке існувало до порушення шляхом повернення у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га у АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: