АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:22-ц/790/6668/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа №646/976/13-ц Салайчук( Олізаренко) С.М.
Категорія: інші. Доповідач - Міненкова Н.О
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Міненкової Н.О.

Суддів - Кругової С.С.,Зазулинської Т.П.

За участю секретаря - Красношапка К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення суми боргу, інфляційних витрат, 3% річних та моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 липня 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_2.

Не погодилися з рішенням ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 й у апеляційних скаргах просять рішення скасувати в частині відмови в задоволенні їх позовних вимог.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив в застосуванні ст. 216 ЦК, не надав оцінку доводам позивача за основним позовом та безпідставно прийшов до висновку про безгрошовість укладеної угоди .

ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилались на те, що суд не привів належних обгрунтувань відмови в позові. Вважає, що ними за зустрічним позовом доведений факт того, що відповідачі своїми діями по відчуженню будинку спричинили їм моральну шкоду.

Пред'являючи позовні вимоги ОСОБА_5 посилався на те, що 02 червня 2009 року він придбав у ОСОБА_2 у власність будинок АДРЕСА_1, згідно з укладеним між ними договором купівлі - продажу. Договір було посвідчено нотаріально та проведений запис в реєстрі правочинів за №-3468722 від 02.06.2009 року.

За пунктом 3 договору він сплатив ОСОБА_2 вартість квартири в сумі 114 000,00 грн., яку вона отримала повністю, ще до підписання цього договору.

Право власності за ОСОБА_5 було зареєстровано в КП «ХТМ» за №3172578 від 01.07.2009 року.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.06.2012 року було відмовлено в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним та визнання права власності на будинок.

Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 Визнано недійсним договір купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та відновлено право власності на будинок за ОСОБА_2 Скасовуючи рішення та задовольняючи позовні вимоги суд апеляційної інстанції не застосував ст. 216 ЦК та не повернув сторони первісний стан, тому він звернувся з такими вимогами та просив застосувати норму ст. 216 ЦК.

Пред'являючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_6 посилались на те, що ОСОБА_2 02.06.2009 року уклала з ОСОБА_5 договір позики. За розпискою останній передав їй 15000 дол. США. На забезпечення виконання договору позики вони того ж дня уклали договір купівлі - продажу спірного будинку. 02 березня 2010 року ОСОБА_5 продав будинок гр. ОСОБА_7, але гроші за розпискою вона повернула разом з відсотками. Тому вважала, що договір було укладено внаслідок обману з боку відповідача ОСОБА_5

В уточнених позовних вимогах посилалась на те, що ОСОБА_5 після реєстрації будинку на себе повідомив про те, що право вимоги за договором позики отримав ОСОБА_7, який погасив борг ОСОБА_2 перед ОСОБА_5 тому був укладений попередній договір між нею та ОСОБА_7 за яким вона передала йому 600 дол. США. Вважала такі дії відповідачів обманом.

До вирішення апеляційним судом її позову про визнання правочину недійсним та визнання права власності, її родина знаходилася у нервовому стані, вони переживали, що залишаться без житла, що вплинуло на їх життєвий уклад та моральний стан. Просили відшкодувати моральну шкоду, яку оцінили в 100 000 грн.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши сторони судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 суд першої інстанції послався на недоведеність позовних вимог щодо отримання грошей за договором купівлі - продажу, та вказав, що зазначення в договорі про отримання грошей до підписання цього договору не можна приймати як доказ, у зв'язку з тим, що договір купівлі - продажу було скасовано судовим рішенням. Судова колегія не може погодитися із зазначеними підставами відмови в позові.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції також послався на недоведеність позовних вимог. Судова колегія в цій частині з рішенням суду погоджується та вважає його обґрунтованим.

Згідно зі ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Скасовуючи рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 червня 2012 року та постановляючи нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі - продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в ухвалі від 10 вересня 2013 року зазначила, що той факт, що на день укладення договору купівлі - продажу, що оспорюється, сім'я ОСОБА_2 не була зареєстрована у спірному будинку, а також в будь - якому іншому місті в період з 2009 по лютий 2013 року, в даному випадку вирішального значення не має, оскільки зазначений будинок є єдиним місцем проживання родини та іншого житла ані ОСОБА_2, ані її чоловік не мають. А тому, відповідно до норм ст.ст. 29,405 ЦК України судова колегія прийшла до висновку, що малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають право на користування житлом у спірному будинку, а договір купівлі - продажу, укладений 02 червня 2009 року без додержання вимог ч.6 ст. 203 ЦК, що є підставою за ч. 1 ст. 215 цього Кодексу для визнання його недійсним. Суд поновив право власності на будинок за ОСОБА_2.( а.с.93).

Відповідно до ч.6 ст. 203 ЦК правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судова колегія виходила саме з цих вимог, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог. Оцінка доводів позивачки щодо застосування норми ст. 230 ЦК в даному судовому рішенні відсутня. Між тим, за вказаною нормою ЦК під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому особа, яка діяла під впливом обману повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Не заявлялися позивачкою також вимоги про безгрошовість договору купівлі - продажу спірного будинку.

Відповідно до ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна сторона зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь - якою заінтересованою стороною.

У силу статті 215 і ст. 216 ЦК України суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності та встановлювати нікчемність правочину і застосування наслідків його недійсності.

Вимоги про застосування наслідків недійсності правочину можуть бути пред'явлені як одночасно з позовом про визнання оспорюваного правочину недійним або з позовом про визнання нікчемності правочину, так і у вигляді самостійної вимоги.

Тобто, в статті 216 ЦК України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю і тим самим захищає майнове право, враховуючи принцип добросовісності, справедливості та розумності.

Реституція - це той спеціальний спосіб захисту цивільних прав, який характеризується насамперед «прив'язкою» до суб'єктів правочину, його сторін, адже в силу ст. 216 ЦК виключно сторони несуть юридичний тягар наслідків недійсності правочину у вигляді обов'язку з повернення одна одній усього одержаного за недійсним правочином.

При застосуванні правил реституції не має правового значення й не береться до уваги добросовісність сторони правочину - набувача, який одержав певне майно у власність за недійсним договором. До реституційних зобов'язань не застосовуються ст. 388,389 ЦК.

На підставі приписів ст. 216 ЦК для застосування реституції правове значення має факт виконання правочину його сторонами чи однією з них і стан виконання, адже за наслідками визнання правочину недійсним сторони повинні повернути одна одній усе, що було фактично ними одержане.

Реституція можлива лише в чітко визначених межах і полягає в поверненні лише одержаного.

Як вже було зазначено, та що підтверджується рішеннями судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 10.09.2013р. та ухвалою судової колегії з розгляду цивільних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року підставою для визнання договору купівлі - продажу квартири по АДРЕСА_1 стало недотримання в момент вчинення правочину вимог, що пов'язані із захистом інтересів і прав малолітніх дітей. Згідно зі ст. 224 ЦК нікчемним є правочин вчинений без дозволу органу опіки і піклування( ч.1 ст. 224ЦК). За даною нормою та ст. 215 ЦК правочин, вчинений без дозволу органу опіки і піклування, належить до категорії нікчемних. У разі визнання такого правочину недійсним у судовому порядку мають застосовуватися правові наслідки, визначені ст. 216 ЦК, оскільки у ст. 224 ЦК спеціальні правові наслідки не передбачені.

З договору купівлі - продажу, укладеного 02 червня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, вбачається, що згідно з п.3 договору ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_5 до підписання цього договору гроші в сумі 114000 грн., а тому саме зазначена сума підлягає поверненню за рішенням суду, а у зв'язку з тим, що ОСОБА_6 стороною договору не був, відсутні підстави для стягнення зазначеної суму з нього.

Крім того, судовим розглядом було встановлено, що ОСОБА_5 02 березня 2010 року передав у власність житловий будинок з надвірними будівлями під АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_7. Продаж вчинено за 148 614,00 грн.( а.с. 294). Гроші отримані до підписання договору. Право власності за ОСОБА_7 було зареєстровано 21.10.2010 року за реєстраційним номером 27427209( а.с. 298).

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_5 пояснив, що гроші ОСОБА_7, отримані за договором купівлі - продажу, його довіритель не віддав, але має з останнім домовленість про те, що після отримання грошей від відповідачки він розрахується з ОСОБА_7

Судова колегія вважає, що ці обставини не є перешкодою для задоволення вимог ОСОБА_5, так як ОСОБА_7 не позбавлений права пред'явити вимоги до ОСОБА_5 щодо повернення суми сплаченої за спірне майно, враховуючи те, що реєстрація права власності за ним на це майно була скасована за рішенням суду.

Додатковим рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.12.12 року було відмовлено ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_5 ОСОБА_7 про витребування будинку з незаконного володіння( а.с.22)

В рішенні судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2013 року зазначено, що дане рішення відповідно до ст. 303 ЦПК України судовою колегією не переглядалося, так як не було оскаржене, а також з урахуванням акту постійного проживання родини ОСОБА_2 у спірному будинку.( а.с. 93). Тобто, рішення про відмову в позові про витребування будинку із незаконного володіння судами не переглядалося. Судова колегія визнала договір купівлі продажу будинку, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 недійсним, поновила право власності ОСОБА_2 на будинок та скасувала реєстрацію права власності ОСОБА_7 на цей будинок.( а.с. 94).( рішення набрало законної сили та не скасоване).

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ОСОБА_5 просив застосувати норму ч.1 ст. 216 ЦК.

Відповідно до ч.2 ст. 216 цього Кодексу у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Судова колегія вважає, що за даними правовідносинами, що виникли між сторонами можливо застосувати норму ст. 216 ЦК щодо зобов'язань кожної із сторін договору повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Тобто зазначена норма передбачає те, що за недійсним правочином кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину. Двостороння реституція застосовується незалежно від наявності чи відсутності вини у діях учасників правочину щодо його недійсності.

У зв'язку з тим, що реституція є повернення до первинного стану, то відсутні підстави для застосування до даних правовідносин вимог ст. 625 ЦК так як дана стаття передбачає відповідальність за порушення грошового зобов'язання . Правовідносини, що виникли не відносяться до зобов'язань, що виникають між кредитором та боржником, а регулюються спеціальною нормою, яка передбачає приведення сторін в первісний стан.

Судова колегія вважає, що не підлягають задоволенні вимоги ОСОБА_5 щодо застосування індексу інфляції, так як вказана норма статті 216 ЦК передбачає, як було зазначено вище, повернення сторін в первісний стан та повернення усього одержаного за недійсним договором.

Нормою ч.2 ст. 216 ЦК передбачено, що якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Порядок такого відшкодування може здійснюватися також за статтями 22,23 ЦК та правилами, встановленими для зобов'язань, що виникають із факту заподіяння шкоди, тобто за правилами позадоговірної( деліктної) відповідальності, оскільки положення норм про недійсність правочинів такого порядку не встановлюють.

Відповідно до ч. п.1,2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права( реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене( упущена вигода). Такі вимоги позивачем не заявлялися і докази на їх підтвердження не надавалися.

Пред'являючи позовні вимоги про стягнення з відповідачів суми моральної шкоди, позивач, між тим ці вимоги в суді не довів і належним чином не обґрунтував. Так, за даними правовідносинами можливе застосування ст. 23 ЦК, яка передбачає, що моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

На розмір моральної шкоди впливають багато критеріїв, які передбачені в абзаці 2 ч.3 ст. 23 ЦК, такі як характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізувати, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, інші обставини, які мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі - продажу, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено 02 червня 2009 року. За рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 10.09.2013р. договір визнано недійсним.

ОСОБА_5 02 березня 2010 року передав у власність житловий будинок з надвірними будівлями під АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_7. Продаж вчинено за 148 614,00 грн.( а.с. 294).

При таких обставинах, судова колегія вважає, що позивачем не доведені підстави позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, а тому відмова в позові є обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Судова колегія вважає, що частково підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_5 про відшкодування витрат на сплату судового збору як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено судове рішення відшкодовуються судові витрати пропорційно задоволеним вимогам. У зв'язку з чим на користь ОСОБА_5 за розгляд в суді першої інстанції повинна бути повернута сума сплаченого судового збору в розмірі 1114,0 грн. та сума судового збору сплачена при подачі апеляційної скарги в розмірі 1827,00 грн. А всього 2941 грн. 00 коп.

Судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_6 задоволенню не підлягає. Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Позивачі за зустрічним позовом в обґрунтування позовних вимог посилались на те, що діями відповідачів їм була заподіяна моральна шкоди, так як вони переживали за свою власність, за дітей. Між тим, матеріали справи підтверджують, що підставою для визнання договору купівлі - продажу недійсним було саме неврахування інтересів дітей позивачки. ЇЇ доводи про визнання правочину недійсним з підстав передбачених ст. 230 ЦК не знайшли підтвердження в жодному судовому рішенні, а тому говорити про вину відповідача при укладенні угоди та його подальші дії щодо продажу квартири, власником якої він став не можна. Судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог, заявлених за зустрічним позовом.

Керуючись ст.ст. 303,3054,307,308, 313,317,319 ЦПК України судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 липня 2015 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 114000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2941,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили після його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -