УХВАЛА

іменем україни

25 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства фірми «Гармаш» про скасування дисциплінарного стягнення, визнання характеристики незаконною, стягнення коштів: середнього заробітку у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки і моральної шкоди та зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з травня 2005 року він працював у відповідача охоронцем м'ясокомбінату. Наказом директора приватного підприємства фірми «Гармаш» від 11 березня 2013 року № 4п йому було оголошено догану, наказом від 11 березня 2013 року № 59ок було звільнено з роботи, а трудову книжку видано 27 червня 2013 року. Трудової дисципліни він не порушував, свої трудові обов'язки виконував сумлінно, тому вважав накладене на нього дисциплінарне стягнення безпідставним і незаконним.

Ураховуючи викладене та уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати незаконним указаний наказ про дисциплінарне стягнення та зобов'язати відповідача скасувати його; видати наказ про його звільнення з 27 червня 2013 року в день видачі трудової книжки; внести відповідний запис до його трудової книжки шляхом видачі дублікату; стягнути з відповідача на його користь 5 505 грн 84 коп. середнього заробітку у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки; визнати надану відповідачем до суду характеристику відносно нього станом на 2013 року як неправдиву, необ'єктивну та безпідставну; стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію у розмірі 57 350 грн і витрати на лікування у розмірі 4 716 грн 43 коп. за заподіяння моральної шкоди внаслідок незаконного затримання видачі трудової книжки та судові витрати.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 жовтня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3. відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив із того, що заявлені позивачем позовні вимоги є безпідставними та не доведено порушення роботодавцем норм трудового законодавства.

З такими висновками районного суду погодився й апеляційний суд. При цьому послався також на те, що роботодавець видав позивачу трудову книжку із затримкою через його винні дії, а, крім того, для цих вимог він пропустив строк звернення до суду.

Проте повністю погодитися із висновками апеляційного суду в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки і моральної шкоди не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки і моральної шкоди не відповідає.

Судом встановлено, що з травня 2005 року по березень 2013 року ОСОБА_3 працював у приватному підприємстві фірми «Гармаш» охоронцем м'ясокомбінату. Наказом директора цього підприємства від 11 березня 2013 року № 59ок ОСОБА_3 було звільнено з роботи, трудову книжку видано 27 червня 2013 року.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 16 КЗпП України.

Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач посилався на те, що звільнений він був 11 березня 2013 року та з вини відповідача трудову книжку йому видано лише 27 червня 2013 року.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки і моральної шкоди апеляційний суд зазначив, що саме з вини працівника роботодавець не міг своєчасно видати йому трудову книжку.

Проте у трудових правовідносинах виконання вимог трудового законодавства доводить роботодавець, а не звільнений працівник, чим апеляційний суд порушив вимоги ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів апеляційної скарги не перевірив, зокрема про те, що звільнення позивача відбулось 11 березня 2013 року, а лист про отримання трудової книжки роботодавцем був направлений йому лише 4 червня 2013 року, фактичних обставин справи не з'ясував, не послався у рішенні на обставини і докази, які спростовують зазначені доводи, не дав правової оцінки поданим сторонам доказам, а також не послався на докази про неможливість роботодавця вручити звільненому трудову книжку у день звільнення.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Зазначених положень закону апеляційний суд не врахував та помилково зазначив про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки і моральної шкоди.

У зв'язку із цим підлягає скасуванню судове рішення в частині відшкодування моральної шкоди, яка залежить від доведення вимог про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки. Крім того, вирішуючи цю вимогу апеляційний суд порушив вимоги закону, оскільки одночасно керувався як ст. 237-1 КЗпП України, так і ст. 1167 ЦК України, тобто не визначився із характером правовідносин між сторонами.

Колегія суддів вважає, що суди правильно вважали необґрунтованими інші заявлені позивачем вимоги щодо незаконності указаного наказу про дисциплінарне стягнення, про зобов'язання відповідача внести відповідний запис до його трудової книжки шляхом видачі дублікату, визнання наданої відповідачем характеристики відносно позивача неправдивою та недостовірною.

Під час розгляду справи у цій частині позовних вимог судами не було порушено норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими та правильність висновків суду не спростовують, тому колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги у цій частині.

Крім того, згідно зі ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ураховуючи те, що всі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду в частині вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки і моральної шкоди не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 жовтня 2014 року в частині вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки і моральної шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко