Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Нагорянка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 1997 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше, ніж Ѕ неоподаткованого мінімуму доходів громадян на кожну дитину починаючи з 18 серпня 1997 року і до досягнення дитиною повноліття. Внаслідок систематичної несплати ОСОБА_7 аліментів за період з 01 січня 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 утворилась заборгованість у розмірі 45 501 грн. Сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів становить: за 2001 рік - 38 687,30 грн, за 2002 рік - 46 398,50 грн, за 2003 рік - 52 232,70 грн, за 2004 рік - 75 923,40 грн, за 2005 рік - 63 215,10 грн, за 2006 рік - 85 271,90 грн, за 2007 рік - 63 102,80 грн, за 2008 рік - 84 199,97 грн, за 2009 рік - 72 111 грн, за 2010 рік - 49 202,10 грн, за 2011 рік - 32 158,90 грн, за 2012 рік (по ІНФОРМАЦІЯ_2) - 7 845,60 грн. Загальна сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів становить 670 349,10 грн. Враховуючи викладене, просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_8 за період з 01 січня 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 50 тис. грн, судовий збір у розмірі 243,60 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 500 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 липня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що сума заборгованості зі сплати аліментів, яка вказана позивачем, визначена невідомо з яких доходів відповідача.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Статтею 180 СК України <nau://ukr/2947-14|st180> встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України <nau://ukr/2947-14|st196> при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

За змістом ст. 549 ЦК України <nau://ukr/435-15|st549> неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України <nau://ukr/435-15> неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Судами встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 1997 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини з усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше, ніж Ѕ неоподаткованого мінімуму доходів громадян на кожну дитину, починаючи з 18 серпня 1997 року і до досягнення дитиною повноліття.

На виконанні у відділі державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції перебувають виконавчі документи: виконавчий лист Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 квітня 2013 року № 2/263/180/2013 про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини з усіх видів заробітку починаючи з 18 жовтня 2012 року на період навчання сина, але не пізніше досягнення ним 23-х років (постанова про відкриття виконавчого провадження від 17 жовтня 2013 року); дублікат виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2013 року № 263/9293/13-ц про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж Ѕ неоподаткованого мінімуму доходів громадян на кожну дитину починаючи з 18 серпня 1997 року і до повноліття дитини.

Під час проведення виконавчих дій державним виконавцем встановлено, що відомості про джерела доходів боржника та відкриті рахунки у банківських установах відсутні, на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у Києво-Святошинському районі ОСОБА_7 не перебуває.

Згідно з розрахунком позивача сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів становить: за 2001 рік - 38 687,30 грн, за 2002 рік - 46 398,50 грн, за 2003 рік - 52 232,70 грн, за 2004 рік - 75 923,40 грн, за 2005 рік - 63 215,10 грн, за 2006 рік - 85 271,90 грн, за 2007 рік - 63 102,80 грн, за 2008 рік - 84 199,97 грн, за 2009 рік - 72 111 грн, за 2010 рік - 49 202,10 грн, за 2011 рік - 32 158,90 грн, за 2012 рік (по ІНФОРМАЦІЯ_2) - 7 845,60 грн. Загальна сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів становить 670 349,10 грн.

Разом з тим суди дійшли висновку про недоведеність даного розрахунку та з цих підстав відмовили у задоволенні позову.

Однак даний висновок не свідчить про вирішення спору по суті, суди повинні були встановити наявність чи відсутність заборгованості відповідача щодо сплати аліментів або зазначити, якими доказами спростовано наданий позивачем розрахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, в якості доказів ОСОБА_6 надала суду довідку-розрахунок, складену 21 липня 2014 року державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, про те, що за період з 01 січня 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 нараховано 48 921 грн аліментів на користь позивача на утримання сина ОСОБА_8, з яких отримано лише 3 420 грн (а. с. 10-13), і постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04 вересня 2014 року, якою накладено арешт на майно відповідача у зв'язку із заборгованістю зі сплати аліментів (а. с. 17).

Відхиляючи доводи позивача, суди не вказали, якими доказами підтверджено відсутність заборгованості зі сплати аліментів, не перевірили факту працевлаштування відповідача та розмір його доходів.

У матеріалах справи наявні копії фіскальних чеків про відправлення на прізвище позивача електронних переказів, які відповідач надав на підтвердження сплати аліментів у повному обсязі.

Між тим ОСОБА_6 факт отримання грошових сум за переказами заперечувала та звертала увагу судів на інше призначення платежів та інших платників у чеках.

Суди оцінки цим доказам взагалі не надали.

Крім того, суди вважали необґрунтованим розрахунок розміру аліментів позивача, який не відповідає довідкам про доходи з місця роботи відповідача за 2007-2012 роки (а. с. 42-49), де зазначено загальну суму доходів за винятком аліментів, внаслідок чого суди дійшли висновку, що підприємство, на якому працював ОСОБА_7, аліменти відраховувались.

Однак такий висновок ґрунтується на припущеннях, оскільки у вказаних довідках графа «сплачені аліменти» незаповнена, розмір відрахованих аліментів підприємством не вказаний та судом не встановлений. Не встановлено також дати перерахування підприємством аліментів.

Так, відповідно до ст. 69 Закону України «Про виконавче провадження» підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти стягувачу у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а якщо такий строк не встановлено - до десятого числа кожного місяця, наступного за звітним. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці кожні шість місяців надсилають державному виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України. У разі припинення перерахування коштів стягувачу у зв'язку із зміною боржником місця роботи, проживання, перебування чи навчання або з інших причин підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці не пізніш як у триденний строк повідомляють державному виконавцю про причину припинення виплат та зазначають нове місце роботи, проживання чи навчання боржника, якщо воно відоме. Посадові особи, винні у ненаданні таких відомостей без поважних причин, можуть бути притягнуті до відповідальності, передбаченої законом.

У матеріалах справи відсутні докази перерахування підприємствами аліментів та подання звітів до виконавчої служби про такі перерахування.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі <nau://ukr09>», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Суди зазначеного не врахували та, піддавши сумніву розрахунки державного виконавця щодо заборгованості зі сплати аліментів та позивача щодо суми неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, не вказали, якими доказами спростовано наявність заборгованості по сплаті аліментів. При цьому суди усунулися від виконання своїх процесуальних повноважень та обов'язків, не виконали вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України та не здійснили правильного розрахунку пені з урахуванням наданого державним виконавцем розрахунку заборгованості зі сплати аліментів.

За таких обставин суди у порушення вимог ст. 214 ЦПК України фактично спір по суті не вирішили, право позивача на судовий захист, гарантований їй статтями 55, 124 Конституції України та передбачений статтями 3, 4 ЦПК України, не забезпечили.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлено, ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана