Справа №591/3157/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Кривцова Г. В.
Номер провадження 22-ц/788/1879/15 Суддя-доповідач - Рибалка В. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Рибалки В. Г.,

суддів - Попруги С. В. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 серпня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа - Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк»

про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків правочину недійсним,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 31 серпня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків правочину недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 серпня 2014 року та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 травня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 1801/0508/71 - 074, за умовами якого банком було надано позичальнику кредит у сумі 40 000 доларів США строком по 12 травня 2019 року. 05 серпня 2009 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» було укладено договір про внесення змін до кредитного договору № 1801/0508/71 - 074 від 12 травня 2008 року. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі - продажу прав вимоги, згідно якого ПАТ «Дельта Банк» придбав право вимоги до боржників ПАТ «Сведбанк», в тому числі до ОСОБА_3 ОСОБА_3 була повідомлена листом ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 05 червня 2012 року про відступлення прав вимоги. 07 грудня 2007 року Національним Банком України видано ВАТ «Сведбанк» банківську ліцензію № 38 на право здійснювати банківські операції та Дозвіл № 38 - 2 від 07 грудня 2007 року на право здійснювати операції з валютними цінностями. 20 квітня 2006 року Національним Банком України видано ТОВ «Комерційний Банк «Дельта» банківську ліцензію № 225 на право здійснювати банківські операції, 08 жовтня 2009 року Національним Банком України видано ПАТ «Дельта Банк» банківську ліцензію № 225 на право здійснювати банківські операції та Дозвіл № 25 від 04 лютого 2009 року на право здійснювати операції з валютними цінностями.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень

При розгляді справи суд першої інстанції належним чином з`ясував та перевірив доводи та заперечення сторін, дав належну оцінку зібраним у справі доказам та обґрунтував висновки викладені в рішенні.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Доводи ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що предмет кредитного договору визначений у іноземній валюті і не містить грошового еквіваленту в національній валюті, а використання долару США як засобу платежу за кредитним договором суперечить законодавству, оскільки відповідач не має документів, які б підтверджували наявність індивідуальної ліцензії є непереконливими. Відповідні дозволи на здійснення операцій в іноземній валюті відповідачем є у матеріалах справи.

Крім того, при укладенні кредитного договору в доларах США, позивач, беручи на себе певні обов'язки по погашенню кредиту саме в даній іноземній валюті повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти України до долару США є змінним та те, що зміна курсу можливо настане.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року роз'яснено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Відповідно п. 11 Постанови Пленуму спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Ствердження апеляційної скарги про те, що відповідачем було порушено «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а саме спірний договір не містить інформації про сукупну вартість кредиту із змістом та у формі, як це передбачають вказані Правила висновків суду не спростовують та спростовуються доказами, наявними у справі. З п. 11.1 Договору від 05 серпня 2009 року про внесення змін та доповнень № 1 до Кредитного Договору № 1801/0508/71 - 074 від 12 травня 2008 року вбачається, що укладаючи цей договір Позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього Договору Позичальник свідчить, що він до підписання цього Договору ознайомився з усіма умовами, на яких АТ «Сведбанк» (публічне) здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю (у тому числі з умовами типових кредитних договорів Банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в АТ «Сведбанк» (публічне), та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому Договорі.

З огляду на вищевикладене, та беручи до уваги той факт, що Вказаний кредитний Договір та доповнення до нього оформлені належним чином та підписані позивачкою у суду немає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків визнання правочину недійсним.

Доводи позивачки в апеляційній скарзі про те, що Банком, всупереч ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачі», згідно якої Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь - які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначені вказаного Закону є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки норма, на яку посилається позивачка діє з 22 вересня 2011 року, тобто після укладення кредитного договору між сторонами по справі.

Інші доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування рішення суду.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалено, з додержанням вимог матеріального та процесуального права

У зв'язку з цим апеляційну скаргу на рішення необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315, ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: