Єдиний унікальний номер 728/1172/15-ц
Номер провадження 2/728/347/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2015 року Бахмацький районний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді - О.Ф. Костенко

при секретарі - Л.І. Кулик

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмачі справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ „ПриватБанк про визнання недійсним кредитного договору і договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

02 листопада 2006 року між ПАБ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № CNBWGK 00320133, відповідно до якого банк зобовязався надати позичальникові ОСОБА_3 кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 02 листопада 2006 року по 01 листопада 2026 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 20 000 доларів США на придбання житла, а також 3600 доларів США на сплату страхових платежів, із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового кредиту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту згідно п.3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 договору. Періодом сплати визначений період з 20 по 25 число кожного місяця. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку щомісячний платіж у сумі 263 долари США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Кредит надавався позичальнику в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків, винагороди в зазначені Договором строки. Забезпеченням виконання позичальником за даним договором зобовязань виступає іпотека двокімнатної квартири, загальною площею, 44.60 кв. м., житловою площею 30.90 кв. м., що знаходиться за адресою: м.Бахмач, Чернігівська область, вул. Першотравнева, № 31/40, відповідно до договору іпотеки від 03.11.2006 року, посвідченого Бахмацькою районною державною нотаріальною конторою, реєстровий № 2-1957.

Останній платіж по кредитному договору був внесений 26.08.2014 року.

У травні 2015 року позивачка звернулась до Бахмацького районного суду з позовною заявою про розірвання кредитного договору від 02.11.2006 року і іпотечного договору від 03.11.2006 року, в якій просила визнати недійсним кредитний договір, укладений між позивачем і відповідачем 02.11.2006 року, з моменту його укладення, а також визнати недійним договір іпотеки від 03.11.2006 року, з моменту його укладення і зобовязати нотаріуса державної нотаріальної контори у Бахмацькому районі виключити із реєстру іпотеки та заборон відчудження запис про іпотеку та заборону відчудження нерухомого майна, а саме квартири під № 40 в будинку №31 по вулиці Першотравневій в м. Бахмачі, Чернігівської області, посилаючись на те, що при підписанні даних договорів відповідачем було порушено законні права позивача. Кредитний договір від 02.11.2006 року за своїм змістом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача, порушує його права та законні інтереси. Кредит, який є предметом кредитного договору, відповідає ознакам продукції, передбаченим ЗУ „Про захист прав споживачів. Зміст кредитного договору суперечить ч.2 ст.11 ЗУ „Про захист прав споживачів, так як ні перед укладенням Договору, ні протягом його дії, банк не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон, а саме: про існуючі форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними; тип процентної ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту ( в процентному значенні та грошовому виразі); строк, на який кредит може бути отриманий; варіанти повернення кредиту ( кількість платежів, їх частоту та обсяги); необхідність здійснення оцінки майна (ким вона здійснюється); податковий режим сплати відсотків і державні субсидії; переваги і недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідачем недобросовісно виконувались вимоги цього Закону, а тому позивачка змушена була звернутися 22.01.2015 року до відповідача з вимогою надати графік погашення заборгованості за кредитним договором. При отриманні позивачкою графіка від 27.01.15 року було виявлено ряд суттєвих порушень з боку відповідача. Так, здійснення платежів повинно починатися з 25.11.06 року, а закінчуватися 01.11.2026 року. А в наданому графіку початок здійснення платежів вказаний з 25.03.2007 року, а закінчення - 01.11.2026 року, тобто, не враховано 4 місяці, протягом яких здійснювалося внесення платежів. У графік включена сплата винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11 Кредитного договору та винагорода за проведення додаткового моніторингу відповідно до п. 6.2 Кредитного договору, що складає 40 доларів щомісячно, однак, при щомісячному погашенні кредиту позивачем не було здійснено ні дострокового погашення кредиту, ні заборгованості погашення кредиту. Всупереч ст. 11 ЗУ „Про захист прав споживачів перед укладенням кредитного договору банком не було повідомлено позивача ні у письмовій формі, ні в усній формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними. Правовий аналіз Договору кредиту свідчить про порушення принципу рівності сторін Договору на шкоду споживачу. Обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Валютний кредит є небезпечним для майнових інтересів споживача, так як схильний до різких і значних коливань, криє ризик для майна позивача. Вартість кредиту визначено всупереч Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування від 10.05.2007 року № 168. Зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Банк не попередив позивача, що його послуги, зважаючи на їх ціну (вартість), явно не задовольнятимуть інтереси і вимоги позивача, і про те, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж це очікувалось під час укладення договору. На 02.11.2006 року курс гривні до долара США становив 505 грн. за 100 доларів. На сьогодні курс долара до гривні становить близько 2083 грн. за 100 доларів. Виконання договору і далі порушуватиме співвідношення інтересів позивача. Відповідно до ст. 15 ЗУ „Про захист прав споживачів у разі надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації споживач має право визнати договір недійсним. Згідно із ст. 19 ЗУ „Про захист прав споживачів , ч. 6 правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними, що є підставою для визнання недійсним Договору. В розділі 2 Договору містяться умови, які регулюють внесення змін/доповнень та розірвання договору, лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах та з боку банку. Проте, ЗУ „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг зазначено, що метою цього закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінпослуг, а договір повинен містити порядок зміни та припинення дії договору. Договір взагалі не містить порядку зміни Договору, який би враховував інтереси споживача, та не містить умов про порядок припинення Договору, що є суттєвими умовами, і укладений Договір, в цілому, суперечить п. 8 ст.6, ч.1 ЗУ „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг. П. 2.3.1 надає право банку змінювати процентну ставку за користування кредитом у разі зміни чинного законодавства України, а також з власної ініціативи, тобто, банк ставить позичальника до відома перед самим фактом зміни процентної ставки по кредиту. Ще в момент підписання Договору споживача поставлено в невигідне становище. Взявши кредит, позичальник опинився в умовах, які не можливо виконувати. Волевиявлення позивача, що стосувалось підвищення відсотків під час підписання договору не було; правочин не було спрямовано на реальне настання правових наслідків, які стосувалися підвищення суми по кредиту. Порушення вимог ст. 525 ЦК України є підставою для визнання кредитного договору не дійсним. За зверненням позивача відповідачем 08.12.2014 року, 22.1.2015 року були надані банком виписки про погашення кредиту, де були встановлені істотні порушення у 13 випадках, зазначених у позовній заяві. У звязку із різким падінням курсу національної валюти по відношенню до долара США банківські зобовязання позивача перед банком збільшилися більш , ніж на 300 %. Істотні умови договору змінилися на стільки, що якби сторони могли б їх передбачити, то не уклали б договір взагалі, або уклали його на інших умовах. Умови кредитного договору позивачем виконувалися до серпня 2014 року. Розділ 4 кредитного договору не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку банку за невиконання або неналежне виконання умов договору. Договір містить 3 пункти про відповідальність тільки з боку позичальника, через що суперечить п. 9 ч.1 ЗУ „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав і пояснив, що позивачка просить не розірвати договір іпотеки і кредиту, а визнати їх недійсними з моменту їх укладення, виклавши доводи, зазначені в позовній заяві. Ці договори він просить визнати недійсними відповідно до ст. 215 ЦК України. Вважає, що Банком не вірно здійснений наданий в судове засідання розрахунок заборгованості, яка утворилася станом на 26.08.2014 року, так як банк невірно розрахував щомісячний платіж, виходячи з того, що кредит надавався на 20 років, так як такий платіж розрахований на 19 років, а тому, просить взяти до уваги зроблений ним розрахунок, який він надав в судове засідання після отриманого банком розрахунку.

Заслухана в режимі відео конференції 10 липня 2015 року представник банку відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору і договору іпотеки не визнала і пояснила, що відповідно до п. 1.1. кредитного договору від 02.11.2006 року банк взяв на себе зобовязання надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 02 листопада 2006 року по 01 листопада 2026 включно в розмірі 20.000 доларів США на придбання житла, а також у розмірі 3600 доларів США на сплату страхових платежів. Банк взяті зобовязання виконав, надавши позичальнику зазначені кошти . Відповідно до цього ж пункту, позичальник взяв на себе зобовязання сплачувати за користування кредитом відсотки в розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати , відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 договору та винагороду за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 договору. Періодом сплати необхідних платежів визнано період з 20 по 25 число кожного місяця . Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку щомісячний платіж у сумі 263 долари США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам винагороди. Поскільки у кредитному договорі був чітко визначений щомісячний платіж у розмірі 263 долари США в період сплати, графік погашення платежів не складався, і як обовязковий додаток до кредитного договору не надавався. В договорі не йде мова про обовязковість графіку погашення платежів. Позивачка сплачувала кошти по кредитному договору до 26.08.2014 року. Після цієї дати сплату коштів припинила. В деякі періоди позивачка порушувала строки внесення платежів, про що зазначено в наданій суду виписці руху коштів в період з 24.11.2006 року по 26.08.2014 року, в звязку з чим їй нараховувалася пеня, відповідно до умов договору, п. 4.1; п. 2 договору іпотеки . При укладенні кредитного договору 02.11.2006 року позивач письмово погодився із запропонованими банком умовами договору, підписавши кредитний договір особисто. Крім того, в період 2006-2014 років позивач сплачувала кошти на погашення кредиту. Відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом у випадку зміни конюктури ринку грошових ресурсів в Україні. З 30.04.2008 року змінилася облікова ставка НБУ, що підтверджується Постановою Правління Нацбанку України № 107 від 21.04.2008 року „Про регулювання грошово кредитного ринку", в розмірі 12 % річних, і у банку виникло право збільшити відсоткову ставку по кредиту, але з 30.04.08 року банком не було змінено проценту ставку . Усі грошові кошти , про які зазначає позивач у позовній заяві, зайшли на рахунок позивачки. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин зростання / коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору.

Ознайомившись із матеріалами справи, заслухавши пояснення представників сторін , суд вважає , що в задоволенні позовних вимог позивачці слід відмовити з слідуючих підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України „рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони ( кредитора) певну дію ( передати майно, виконати роботу , надати послугу, сплатити гроші, тощо ) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становить умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Останні встановлені ст. ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають : мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобовязань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору .

Судом встановлено, що 02 листопада 2006 року між позивачкою і ПАТ КБ „Приватбанк було укладено кредитний договір № CNBWCK 00320133 ( а.с. 11-16), відповідно до п. 1.1. якого Банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 20.000 доларів США шляхом видачі готівки через касу на строк з 02 листопада 2006 року по 01 листопада 2026 року на придбання житла, а також у розмірі 3600 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.,7 договору , зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.1.1 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2. договору. Періодом сплати визнано період з 20 по 25 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором / за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту / здійснюється в наступному порядку : щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти ( щомісячний платіж ) у сумі 263 долари для погашення заборгованості за кредитним договором , що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Кредит надається в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки. Забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає іпотека двокімнатної квартири загальною площею 44.60 кв. м, житловою площею 30, 90 кв. м., що знаходиться за адресою : м. Бахмач, вул. Першотравнева, № 31/40 (договір іпотеки від 03.11.2006 року ( а.с. 17- 20) .

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За змістом ч. І ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим акта цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Частиною 2 цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі : особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ; правочин має вчинятися у формі, встановлені законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обовязків за угодою, є виконанням угоди.

Відповідно до ст. ст. 215- 235 ЦК України особа, яка вважає, що її права , речові права порушені , має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з приписами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до п. „ д ч. 2 ст. 11 ЗУ „ Про захист прав споживачів перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитор зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту ( перелік усіх витрат, повязаних із одержанням кредиту , його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, тощо).

Аналогічні зобовязальні норми для банків про інформування клієнтів - споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупні вартості кредиту, тощо, визначені Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року.

П. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, розяснює, що суди повинні зясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення ст. ст.. 11, 18, 21 ЗУ „ Про захист прав споживачів, а також п. 3.8. Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Нацбанку України від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності ), де передбачено обовяок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе споживач.

Договір кредиту між позивачкою і банком був укладений до набрання зазначеною Постановою Нацбанку чинності, а саме, 02.11.2006 року. Позивачка, підписавши кредитний договір, а потім і договір іпотеки від 03.11.2006 року, підтвердила, що перед укладенням кредитного договору банк надав їй в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, встановлених в ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів.

Суд критично оцінює позицію позивачки щодо незаконності умов кредитного договору , з огляду на таке.

Стаття 18 ЗУ „ Про захист прав споживачів передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими , якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Ч. 3 ст. 18 ЗУ „ Про захист прав споживачів визначений ( невичерпний ) перелік несправедливих умов договору , зокрема, встановлення жорстких обовязків споживача , тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця ; установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю ( виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей;

Частиною 5 ст. 11 ЗУ „Про захист прав споживачів передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до неї, оскільки при підписанні кредитного договору позивачка ознайомилася та погодилася з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини суд дійшов висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позивачки з даного приводу судом розцінюються як її спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від її добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобовязань.

Так, в п.2.3.1 кредитного договору зазначені випадки, в яких банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у випадку зміни конюктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більш ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розмірів відрахувань у страховий (резервний) фонд або середньозваженої ставки по кредитах банків у відповідній валюті (по статистиці НБУ).

При цьому банк направляє позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки за 7 днів до початку дії зміненої процентної ставки. На зміну розміру відсоткової ставки кредиту можуть впливати декілька чинників, що впливають на зміну конюктури ринку грошового ресурсу України. При настанні одного з них (або декількох відразу) банк має право змінити ставку. З 30.04.2008 року змінилася облікова ставка НБУ відповідно до Постанови Правління Нацбанку України № 107 від 21.04.2008 року „Про регулювання грошово-кредитного ринку. Згідно із цією постановою облікова ставка з 30.04.2008 року встановлювалась у розмірі 12 % річних. У банку виникло право збільшити відсоткову ставку по кредиту. Але банком, з 30.04.2008 року позивачці не було змінено процентну ставку .

П.3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту від 10.05.2007 року № 168 встановлено, що банки мають право ініціювати зміну процентної ставки за кредитом лише в разі настання події, незалежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Зміна процентної ставки за кредитом відбулася не внаслідок волевиявлення однієї із сторін, а через збільшення облікової ставки НБУ та збільшення середньозваженої ставки по кредитах банків України. Ч.4 ст.11 ЗУ „Про захист прав споживачів встановлює, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Нацбанку або в інших випадках.

Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом 7 календарних днів з дати її зміни. Але відповідачем не було збільшено розмір відсоткової ставки за кредитним договором ОСОБА_3

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст.215,1048-1052,1054,1055), статті 18-19 ЗУ „Про захист прав споживачів.

Зокрема, кредитний договір обовязково має укладатись у письмовій формі (ст.1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати розяснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними. Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсний у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч.1 ст.215 ЦК, та кредитний договір , який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (ст.ст.536, 638, 1056-1 ЦК).

З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі; він підписаний повноважними особами; містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів, і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

Суд вважає, що укладення між сторонами кредитного договору було здійснено на підставі вільного волевиявлення; сторони діяли на власний розсуд, вибираючи контрагента, та визначаючи умови договору. Позивачка самостійно, без будь-якого примусу, звернулася саме до ПАТ КБ „Приватбанк з наміром отримати кредит для придбання житла, погодившись з умовами надання кредиту засвідчивши свою згоду на отримання кредиту на викладених умовах своїм підписом.

Судом при розгляді справи не встановлено порушень закону з боку відповідача при укладенні кредитного договору, на які вказує позивач в позові.

Усі грошові кошти, про які зазначає позивач у позові, зайшли на рахунок позивачки, що підтверджується виписками із рахунку, наданими банком (а.с.148-160, а.с. 181-193), розрахунком заборгованості по кредитному договору в період з 02.11.2006 року по 26.08.2014 року ( а. с. 194-198 ), і якими спростовується розрахунок, здійснений представником позивача (а. с. 201-205 ).

Виходячи із викладеного, суд також не знаходить підстав для визнання недійсним договору іпотеки від 03.11.2006 року, так як іпотека двокімнатної квартири АДРЕСА_1 виступила забезпеченням виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, а також виключення з реєстру іпотек та заборони відчудження запису про іпотеку та заборону відчудження нерухомого майна предмета іпотечного договору.

Керуючись ст.ст.13, 16, 202, 203, 207, 212, 215, 509, 627, 628, 638, 1048-1052, 1054 ЦК України, ст.ст. 11, 18, 21 ЗУ „Про захист прав споживачів, п.п. 14, 16 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин, п.п.2, 4, 19, 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, ст.ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_3 відмовити в задоволенні її позовних вимог до ПАТ КБ „Приватбанк про визнання недійсними договору іпотеки і кредитного договору.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Чернігівської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: