У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

4 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до приватного акціонерного товариства «Мостобудівне управління-3» про стягнення компенсації із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки її виплати, з урахуванням індексу інфляції, за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Мостобудівне управління-3» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що він перебував у трудових відносинах з приватним акціонерним товариством «Мостобудівне управління-3» (далі - ПАТ «Мостобудівне управління-3»). 3 червня 2014 року його було звільнено з роботи, проте при звільненні йому не було компенсовано невикористану ним у 2010 році відпустку, передбачену Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_03_02/pravo1/T079600.html?pravo=1>, тоді як він є учасником ліквідації Чорнобильської катастрофи, не було компенсовано невикористану відпустку за період з 20 липня 2009 року по 22 вересня 2011 року. Також зазначав, що з 17 грудня 2013 року відповідачем було встановлено семигодинний робочий день, у зв'язку з чим йому недонараховано заробітну плату за 10 годин з 3 лютого 2014 року по 14 лютого 2014 року, з 17 лютого 2014 року відповідачем було встановлено робочий тиждень тривалістю чотири дні - п'ятниця вихідний, у зв'язку з чим йому було недонараховано заробітну плату. Крім того, з 17 березня 2014 року йому було надано відпустку без збереження заробітної плати більше ніж на 15 календарних днів, хоча він не звертався до роботодавця із заявою про надання йому такої відпустки.

Посилаючись також на те, що при звільненні йому неправильно нарахована кількість днів невикористаної відпустки 16 днів, замість необхідних 19,4 дні, позивач уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з ПАТ «Мостобудівне управління-3» на його користь 1 290 грн 08 коп. - компенсації за невикористану відпустку за 2010 рік; 4 918 грн 43 коп. - компенсації за ненадану відпустку за період з 20 липня 2009 рік по 22 вересня 2011 рік; 5 111 грн 84 коп. - компенсації за надання неоплачуваної відпустки; 475 грн 58 коп. компенсації за скорочений робочий тиждень та 148 грн 60 коп. за скорочений робочий день; 274 грн 14 коп. - недонарахованої компенсації за 3,4 дня за невикористану відпустку; 1 893 грн. 87 коп. інфляційні втрати; середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, а також витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто на його користь з ПАТ «Мостобудівне управління-3» 5 047 грн 21 коп. компенсації за невикористану відпустку та оплату за час простою, з урахуванням індексу інфляції, без утримання податку і інших обов'язкових платежів. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року рішення районного суду в частині стягнення з ПАТ «Мостобудівне управління-3» на користь ОСОБА_6 5 047 грн 21 коп. компенсації за невикористану відпустку та оплату за час простою, з урахуванням індексу інфляції та відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та в частині стягнення судового збору скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення у справі про стягнення з відповідача на користь позивача 10 478 грн 12 коп. компенсації за невикористану відпустку та оплату за час простою, з урахуванням індексу інфляції, а також 32 498 грн 82 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку, без утримання податку і інших обов'язкових платежів, а всього 42 976 грн 94 коп. Вирішено питання про судові витрати. У решті - рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Мостобудівне управління-3» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з червня 1974 року ОСОБА_6 працював у ПАТ «Мостобудівне управління-3» на посаді монтажника, а потім - машиніста крану шостого розряду.

20 липня 2009 року позивача було звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності працівників.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2010 року (а. с. 43 - 47) ОСОБА_6 було поновлено на посаді кранівника шостого розряду у ЗАТ «Мостобудівне управління-3» з 20 липня 2009 року, про що є відповідний запис у трудовій книжці та про що видано відповідний наказ від 15 липня 2011 року № 48-1-ву.

Крім цього, вказаним рішенням суду із ЗАТ «Мостобудівне управління-3» було стягнуто на користь ОСОБА_6 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за 12 місяців, а саме з 20 липня 2009 року по 20 липня 2010 року у сумі 24 773 грн 40 коп., а також 500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Наказом ПАТ «Мостобудівне управління-3» від 3 червня 2014 року № 37-ВК ОСОБА_6 звільнено з роботи у зв'язку з відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання незаконним звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Також встановлено, що згідно п. 7.6 витягу із колективного договору, укладеного між адміністрацією ЗАТ «Мостобудівне управління-3» і трудовим колективом цього підприємства, вразі простою підприємства з незалежних від працівників причин на період припинення виконання робіт може надаватися відпустка без збереження заробітної плати.

11 березня 2014 року адміністрацією ПАТ «Мостобудівне управління-3»було видано наказ № 04-ОБ про роботу підприємства під час простою у зв'язку з відсутністю обсягів робіт, згідно якого в період з 17 березня 2014 року по 16 травня 2014 року було призупинено діяльність основних підрозділів підприємства та визначено, що робітникам, котрі не нададуть до відділу кадрів заяви на оплачувальні відпустки надати неоплачувальні відпустки, а оплату нараховувати за фактично відпрацьований час.

Встановивши, що позивач знаходився у такій неоплачувальній відпустці, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_6 компенсації за невикористану відпустку та оплату за час простою у розмірі 5 047 грн 21 коп.

Разом із цим суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_6 щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримку розрахунку, компенсації за скорочений робочий день та скорочений робочий тиждень, а також відшкодуванні витрат на правову допомогу.

Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції в частині відмови у стягненні компенсації за скорочений робочий день та скорочений робочий тиждень, а також відшкодуванні витрат на правову допомогу. Однак у той же час суд обґрунтовано вважав, що наявні підстави для скасування рішення місцевого суду в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та оплату за час простою у розмірі 5 047 грн 21 коп. та відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки наявні у справі матеріали свідчать про те, що 3 червня 2014 року - у день звільнення позивача, і по день ухвалення рішення у справі, з ним не було проведено розрахунку всіх сум, які йому належало виплатити підприємство.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки. Зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 4 червня 2014 року по 8 липня 2015 року у розмірі 32 498 грн 82 коп.

Судом також було встановлено, що позивачу не була виплачена при звільненні компенсація за невикористану відпустку за період з 21 липня 2010 року по 22 вересня 2011 року, тобто за 33 дні. Виходячи із розміру середньоденного розрахунку відпускних, визначеного сторонами у сумі 80 грн 63 коп., суд дійшов висновку, що розмір компенсації, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 2 660 грн 79 коп. (33 дні*80 грн 63 коп.=2 660 грн 79 коп.)

Разом із цим рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2010 року з відповідача на користь ОСОБА_6 було стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 20 липня 2009 року по 20 липня 2010 року у сумі 24 773 грн 40 коп. Рішення щодо компенсації позивачу невикористаної відпустки за вказаний період апеляційним судом не ухвалювалося.

Згідно із ст. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується також час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використанні ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

З урахуванням цього апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач повинен компенсувати позивачу заробіток за невикористані 52 дні відпустки за весь період з 20 липня 2009 року по 20 липня 2010 року та з 21 липня 2010 року по 22 вересня 2011 року, тобто за період роботи протягом 26 місяців 2 днів, що становить 4 192 грн 76 коп. (52 дні*80 грн 63 коп.= 4 192 грн 76 коп.)

Згідно із ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Встановивши вищезазначені обставини у справі, а саме те, що позивачу затримали виплату при його звільненні компенсації за невикористані відпустки у розмірі 4 192 грн. 76 коп. та оплату за час простою у сумі 2 397 грн 25 коп., суд дійшов правильного висновку, що ці суми підлягають стягненню з урахуванням індексу інфляції, всього у сумі 10 478 грн 12 коп.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції відповідають вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення апеляційного суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 336, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Мостобудівне управління-3» відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року в нескасованій частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.Є. Червинська А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана Головуючий Судді: