Номер провадження: 22-ц/785/8737/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі :

головуючого судді Суворова В.О.

судді Черевко П.М.

судді Сватаненко В.І.

при секретарі Фабіжевській Т.С.

з участю:ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника ДП МТП «Южний»-ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_5 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Южного міського суду Одеської області від 03 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства Морський торговельній порт Южний про поновлення на роботі на посаді прибиральника виробничих (і службових) приміщень (змінним) дільниці господарського забезпечення комунального господарства Державного підприємства "Морський торгівельний порт «Южний" та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу ,-

встановила:

14 листопада 2014 року позивачка звернулась з зазначеним позовом. Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що знаходилася з відповідачем в трудових відношеннях. У звязку зі станом її здоровя керівництво підприємства почало на неї тиснути, вимагаючи, щоб вона звільнилася. Під тиском вона написала заяву про звільнення за власним бажанням та відпрацювавши два тижня , 14 червня 2013 року вона була звільнена на підставі ст. 38 КЗпП України. Вважає, що була звільнена без власного волевиявлення під тиском та просить поновити її на роботі. Також позивачка вказує, що адміністрація підприємства при звільненні не видала їй трудову книжку, у звязку з чим просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що позивачка звільнилася з роботи за власним бажанням, не зявилася для отримання трудової книжки, не зважаючи на лист, який вона отримала від підприємства, в якому їй пропонувалося отримати трудову книжку чи подати заяву про її відправлення поштою.

Рішенням суду першої інстанції від 03 вересня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ДП МТП «Южний» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу-відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в звязку з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового рішення, яким просить задовольнити позов у повному обсязі .

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність рішення суду в межах вимог скаржника і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП).

Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Судовою колегією встановлено, що позивачка знаходилася у трудових відношеннях з відповідачем. Відповідно до наказу начальника морського торговельного порту Южний № 341-ос від 24 квітня 2012 року останнє місце робити ОСОБА_2 - прибиральник виробничих (і службових) приміщень (змінним) дільниці господарського забезпечення комунального господарства з 01 травня 2012 року зі штатним окладом 1565 грн. з доплатою за шкідливі умови праці 4%, на підставі заяви (а.с. 8). На вказану посаду позивачку було переведено з посади прибиральника службових приміщень, територій (і місць загального користування).

З 03 квітня по 19 квітня 2013 року у звязку з непрацездатністю позивачка не працювала, що підтверджується листком непрацездатності (а.с.12).

22 та 23 квітня 2013 року у звязку з поганим самопочуттям позивачка зверталася за медичною допомогою (а.с. 10,15).

31 травня 2013 року позивачка подала заяву про звільнення її за власним бажанням з 14 червня 2013 року (а.с.33).

На твердження позивачки, які вона виклала у позові, вона написала заяву про звільнення за власним бажанням під тиском начальника комунального господарства ДП «МТП «Южний» ОСОБА_5 та табельника ДП «МТП «Южний» ОСОБА_6 Вказані особи змусили написати таку заяву у звязку з тим, що вона хворіє. Їй погрожували, що у разі якщо вона таку заяву не подасть, вона буде звільнена у відповідності до ст. 40 п.4 КЗпП України. Також позивачка вказує на те, що у неї не було бажання звільнятися, так як до виходу на пенсію їй залишилося працювати один рік.

У суді апеляційної інстанції позивачка також пояснила, що хворіла, у неї була тяжка робота, тиск виразився у тому, що у зимовий час вона з діжки була вимушена набирати воду для прибирання, просила її перевести у звязку зі станом здоровя на більш легку роботу, але жодної заяви з вказаного приводу не подавала. Її звільнення було обумовлено тяжкою працею, яку вона не могла виконувати у звязку зі станом здоровя. Трудову книжку не отримала при звільненні у звязку з тим, що не бажала звільнятися, в наступний день зявилася на роботу, але її не пропустили на прохідній порту, після отримання листа, яким пропонувалося отримати трудову книжку, до порту не зявилася, оскільки виїхала доглядати за хворою родичкою в інший населений пункт. Одразу після звільнення звернулася до комісії по трудовим спорам, де їй розяснили право на звернення до суду. Звернулася до суду через півтори року у звязку з тим, що доглядала за хворою людиною в іншому населеному пункті.

Відповідно до рішення начальника господарства надана згода на її звільнення за власним бажанням з відпрацюванням 14 календарних днів, тобто до 14 червня 2013 року (а.с. 33).

Відповідач, на якому лежить тягар доказування відсутності з його боку неправомірних дій, на спростування доводів позивачки зазначив, що адміністрація підприємства не змушувала позивачку звільнюватися, та вона написала заяву на звільнення за власним бажанням. Доводячи свою позицію представник відповідача зазначив, що позивачка у відповідності до ст. 38 КЗпП України після подання заяви про звільнення (31 травня 2013 р.) працювала до 14 червня 2013 року і в разі, якщо вона бажала працювати далі, вона мала можливість відкликати свою заяву. У такому разі вона не була б звільнена. В останній день роботи вона не зверталася до посадових осіб з заявами, відповідно до яких вона не бажає розривати трудовий договір. У неї був час на зміну свого рішення щодо звільнення. Між датою, коли хворіла позивачка та був виданий наказ про її звільнення , пройшов значний час. Допитані судом першої інстанції як свідки начальник комунального господарства ДП «МТП «Южний» ОСОБА_5 та табельник ДП «МТП «Южний» ОСОБА_6 заперечували щодо тиску на позивачку. За медичними показами ОСОБА_2 було переведено на більш легку робочу ділянку з більш легкими умовами роботи (що підтверджується наказом №341-ос від 24 квітня 2012 р. ). Також судова колегія бере до уваги, що позивачка звернулася до суду з позовом про поновлення її на роботі через 1 рік та 5 місяців після написання заяви про її звільнення. Пояснення позивачки про те, що вона не зверталася до суду за захистом своїх прав у звязку з тим , що доглядала за хворою людиною, не доводить того, що вона була звільнена у звязку з тиском на неї. Більш того, судова колегія розглядаючи справу бере до уваги пояснення позивачки про те, що причина звільнення була у тому, що виконувана робота для неї була дуже тяжка, яку вона не могла виконувати у звязку з хворобою. Оцінивши надані докази, приймаючи до уваги, що позивачка була звільнена без порушення порядку, встановленого ст. 38 КЗпП України, судова колегія приходить до висновку, що відсутні будь- які обєктивні дані, які б свідчили, що позивачка написала заяву про її звільнення під примусом.

Згідно виписки з наказу начальника морського торговельного порту «Южний» (з особового складу) № 325-ос від 04 червня 2013 року ОСОБА_2 була звільнена з 14 червня 2013 року за власним бажанням, відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який розглядаючи справу прийшов до висновку, що позивачка була звільнена за власним бажанням у відповідності до закону, з дотриманням встановленого порядку, тому відсутні підстави для поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Також позивачка ставлячи питання про стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу посилається на те, що в порушення ст. 47, 116 КЗпП України відповідач при її звільненні не видав їй трудову книжку, яку вона не в змозі була отримати у відповідача, оскільки її не допускали на території підприємства. Судова колегія вважає, що вказані вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. ст. 47,116 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести повний розрахунок.

Згідно з п.п. 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 1994 року N 131, записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Так, судовою колегією встановлено, що в останній день роботи позивачка не зверталася до роботодавця для отримання трудової книжки. Разом з тим відповідач в останній день роботи позивачки здійснив розрахунок виплат, які підлягають виплаті (а.с.34), та направив на адресу позивачки лист № 5332/118/13, яким повідомив її про те, що наказом начальника ДП «МТП «Южний» з особового складу від 04.06.2013 року № 325-ос, її звільнено з 14.06.2013 року згідно ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, та просив позивачку отримати трудову книжку в кадровій службі порту або за її письмовим запитом трудова книжка буде надіслана за її домашньою адресою. Разом з вказаним листом відповідач направив на адресу позивачки виписку з наказу начальника ДП «МТП «Южний» з особового складу від 04.06.2013 року № 325-ос про її звільнення. Позивачка отримала даний лист 19 червня 2013 року (а.с. 36).

Довід позивачки про те, що вона не отримала трудову книжку у звязку з тим, що вона не була їй видана при звільненні та після звільнення її не пропустили на територію порту, спростовується поясненнями відповідача, відсутністю письмових звернень позивачки з приводу проходу на територію порту, відсутністю заяви про направлення трудової книжки на її домашню адресу, відсутністю звернень до будь-яких компетентних органів щодо усунення порушених її трудових прав. Також судовою колегією достовірно встановлено, що в останній день роботи позивачка не зверталася до відділу кадрів з метою отримання трудової книжки. Окрім того, судова колегія звертає увагу на тривалий час (1 рік та 4 місяця) з дня, коли повинна була бути видана трудова книжка та звернення до суду.

Таким чином, судова колегія встановила, що позивачка в останній день роботи не звернулася за отриманням трудової книжки, в подальшому, отримавши повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, будь-яких дій щодо її отримання не вчинила. Таким чином, відсутні будь-які винні дії відповідача в тому, що позивачка не отримала трудову книжку , у звязку з чим позивні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідач подав заяву про застосування строків позивної давності. У звязку з тим, що судова колегія прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення позивних вимог, питання про застосування строків позивної давності не обговорювалося.

Враховуючи все вищевикладене, колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, ст. ст. 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 03 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області В.О. Суворов

ОСОБА_7

ОСОБА_8