Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/3460/15 Головуючий у 1 інстанції: Боровікова А.І.
Є.У.№ 333/2888/14-ц Суддя-доповідач: Крилова О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що протягом квітня 2010 р. - квітня 2013 р. Комунарським районним судом м. Запоріжжя було розглянуто цивільну справу за його позовом до КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» про відшкодування майнової та моральної шкоди (ц/с № 2-585/11), по якій до вересня 2011 р. представництво інтересів позивача (надання правової допомоги) здійснювалось на підставі усного договору та довіреності від 07.10.2010р., серія: ВРА № 875893, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кашпуровою Ю.В., представниками ОСОБА_3, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_5.

Будь-яких посилань про домовленість щодо договірного розміру плати за виконання покладеного вищевказаним одностороннім правочином обов'язку, вищезазначена довіреність (правочин) не містить. 16.09.2011р. відповідачем ОСОБА_3 було складено та надано позивачу довідку, за змістом якої засвідчено, що позивачем у період часу з 01.07.2010р. до 16.09.2011р. за надання правової допомоги з питань, пов'язаних з розглядом цивільної справи за його позовом до КУ „Запорізька обласна клінічна лікарня" про відшкодування збитків та моральної шкоди, було сплачено 5 150 грн.(п"ять тисяч сто п'ятдесят гривен). Проте, розмір сплачених позивачем на користь відповідача ОСОБА_3 грошових коштів значно та невмотивовано перевищує рівень звичайних цін на відповідні правові послуги. За змістом Постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006р. (в редакції, що діяла станом на 16.09.2011р.), витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не була суб'єктом владних повноважень, не перевищує суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи. Враховуючи вищевикладене, зазначає позивач, вбачається що станом на дату фактичного надання правових послуг (відповідно 14.10.2010 року та 02.12.2010 року) звичайна ціна (загальна вартість) наданих відповідачем ОСОБА_3 на користь позивача правових послуг становила наступний розмір, а саме: (/907/60*58)* 40/100 +(922/60*80 * 40/100 - 842 грн. 44 коп. Таким чином, вважає позивач, вбачається що відповідачем ОСОБА_3 є безпідставно набута грошова сума у вигляді арифметичної різниці між сплаченою позивачем у період до 16.09.2011 року (включно) на користь відповідача сумою, та грошовою сумою, яка фактично підлягала виплаті позивачем за фактично наданий обсяг послуг за договором, відповідно до рівня звичайних цін на вказаний вид послуг у зазначенні , проміжок часу, а саме 4 307 грн. 56 коп.: ( 5 150 грн. - 842грн. 44 коп. Сума, як плата за користування майном (грошовими коштами) з урахуванням приписів ст.625 ЦК України на дату уточнення позовної заяви має наступний розмір, а саме: (4 307,56 * 6/100) + (4 307,56*2,75/100) = 376 грн. 91 коп. Виходячи із арифметичного аналізу наявних у відкритому доступі в всесвітній мережі Інтернет статистичних даних http://index.minfin.com.ua/index/infl/, http://www.ukrstat.gov.ua/ на дату подання уточнення до позову у вказаній справі (10.09.2014 року), загальний розмір індексу інфляції у процентному співвідношенні за весь час користування відповідачем безпідставно набутого майна позивача, а саме: грошовими коштами, склав - 13,5%.(з моменту документального підтвердження факту отримання відповідних коштів - 16.09.2011 p.), а саме: 4 307грн. 56коп. * 0, 135) = 581 грн. 52 коп. Таким чином, зазначив позивач у позовній заяві, загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача (з урахуванням плати за користування майном та інфляційних втрат) має наступний розмір, а саме (376грн.91коп. + 581 грн.52коп.)+ 4 307грн. 56 коп. = 5 265 грн. 99 коп.

Що стосується відповідача ОСОБА_5, то з боку останнього по відношенню до позивача має місце протиправна діяльність (бездіяльність), а саме: ненадання Позивачу (довірителю) у належній формі складеного звіту про виконання доручення, або невиконання останнього.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь безпідставно набуте майно останнього, а саме: грошові кошти у розмірі 4 307грн. 56 коп.. проценти (плату) за користування у часі безпідставно набутими грошовими коштами позивача у розмірі 376 грн. 91 коп., інфляційні втрати позивача у розмірі 581 грн. 52 коп., всього стягнути з відповідача ОСОБА_3 5 265 грн. 99 коп. Зобов'язати відповідача ОСОБА_3 надати на адресу позивача змістовний та конкретизований звіт щодо виконання доручення про надання правової допомоги позивачу у проміжку часу з 01.07.2010 р. по 16.09.2011 р. під час розгляду Комунарським районним судом м. Запоріжжя цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької Обласної Ради про відшкодування майнової та моральної шкоди та належні виправдні документи (розрахункову квитанцію, тощо) в межах звичайної ціни (загальної вартості) наданої відповідачем правової допомоги відповідно до розрахунку. Зобов'язати відповідача ОСОБА_5 надати на адресу позивача змістовний та конкретизований звіт щодо виконання (або невиконання) доручення про надання правової допомоги позивачу у проміжку часу з 01.10.2010 р. по 16.09.2011 р. під час розгляду судом цивільної справи за вищезазначеним позовом (ц/с № 2-585/11). Судові витрати покласти на відповідачів.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 безпідставне набуте майно останнього, а саме: грошові кошти у сумі 4307,56 грн., інфляційні витрати у сумі 581,52 грн., проценти за користування у часі безпідставно набутими грошовими коштами позивача у сумі 376,91 грн., судові витрати у сумі 243,60 грн., а всього у сумі 5509,59 грн.

Зобов'язано ОСОБА_3 надати ОСОБА_4 у письмовій формі змістовний та конкретизований звіт щодо виконання доручення про надання правової допомоги останньому з 01.07.2010 року по 16.09.2011 року.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Вимагаючи стягнення безпідставно отриманих грошових сум, позивач посилався на те, що між ним та відповідачем склалися правовідносини з договору доручення, проте такий договір не виконувався належним чином, був розірваний, але відповідач продовжує залишати у себе грошові кошти, сплачені позивачем незважаючи на те, що правова підстава для цього наразі відсутня.

Суд першої інстанції в цій частині позовних вимог правильно дійшов висновку про задоволення позову відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставно набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином (п. 1 ч. 3 цієї статті).

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

За висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові № 6-88цс13 від 2 жовтня 2013 року, під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

За змістом ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли правовідносини з договору доручення, які були припинені.

За ст. 1008 ЦК договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі відмови довірителя або повіреного від договору.

Довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною.

Зміст довідки, на яку посилається позивач, містить відомості про те, що грошові кошти ОСОБА_3 отримані за надання правової допомоги з питань, пов'язаних з розглядом справи за позовом ОСОБА_4 до КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня». Як встановлено судом, та не заперечується сторонами, ОСОБА_3 приймав участь у судових засіданнях в цій справі.

Тож послання відповідача що жодних договірних відносин з надання правової допомоги не існувало є безпідставними. Не заперечуючи факту надання ОСОБА_4 юридичної допомоги та участі у судових засіданнях, відповідач ОСОБА_3 разом з тим зазначає, що така допомога надавалася безоплатно. Всупереч своїм же поясненням про безоплатність правової допомоги ОСОБА_3 надав розрахунок про обсяг і вартість правової допомоги (а.с.91), що свідчить про існування між сторонами відносин з оплатного договору доручення.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно з правилами ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Отже виконання своїх обов'язків за дорученням має доводити відповідач.

Правовідносини сторін з приводу укладення та виконання договору доручення регулюються Законом України "Про захист прав споживачів", за яким виконавець залежно від характеру і специфіки виконаної роботи (наданої послуги) зобов'язаний видати споживачеві розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги).

Правовідносини про надання юридичних послуг регулюються і нормами ЦК.

За ст. 901 ЦК за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави ЦК можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

При цьому за ст. 906 ЦК збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що договір, укладений між сторонами є різновидом договору про надання юридичних послуг, до зазначених правовідносин застосовуються і положення про договір доручення.

Так, за ст. 1002 ЦК, якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги.

Вирішуючи спір, судова колегія виходить з того, що за ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти того, що ним була видана довідка про оплату позивачем юридичних послуг (а.с.6), відповідач ОСОБА_3 разом з тим не заявляв клопотання про проведення почеркознавчого дослідження даної довідки, хоча був повідомлений судом в першій та апеляційній інтанції в порядку ст. 10 ЦПК про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій в тому числі суд роз'яснив право на заявлення клопотання про проведення експертного дослідження наданої позивачем довідки.

В такому випадку суд позбавлений можливості зробити висновок про підробленість зазначеної довідки або її неправильність, виходячи з того, що зміст довідки узгоджується з іншими обставинами справи. Так, між сторонами існували відносини з надання правової допомоги, відповідач ОСОБА_3 виконував роботу з надання такої допомоги позивачеві, отже наразі нема підстав вважати, що зміст довідки про отримання відповідачем ОСОБА_3 грошової суми за виконання доручення має бути залишеним поза увагою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1008 ЦК України договір доручення припиняється на загальних підставах у разі відмови довірителя або повіреного від договору.

Отже право довірителя відмовитись від договору є безумовним і таким правом він може скористатись у будь-який час.

Сторонами не заперечується припинення договірних відносин.

Виходячи з положень ст. ст. 1002, 1006 ЦК, після припинення договірних відносин повірений мав обов'язок повернути довірителю грошові кошти за які він не звітував перед довірителем.

Відповідачем на час припинення договірних відносин не надано у порушення положень Закону України "Про захист прав споживачів " жодного розрахункового документу, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги), жодного акту виконаних робіт або розрахунку обсягу часу і роботи, яка була виконана за договірними зобов'язаннями.

За таких обставин судова колегія вважає що суд правомірно вважав грошові кошти, отримані від позивача, такими, що безпідставно утримуються відповідачем ОСОБА_3 та підлягають поверненню позивачеві за вирахуванням сум, які суд вважав можливими залишити відповідачу з урахуванням фактично наданих послуг. В частині неповного задоволення позову рішення суду позивачем не оскаржується.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач просив суд застосувати строк позовної давності та посилався на те, що він минув.

Відповідно до частин 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Посилаючись на пропуск строку позовної давності, відповідач ОСОБА_3 разом з тим не надав переконливих доказів на підтвердження того, що грошові кошти вносилися за виконану роботу, у довідці розрахунку (а.с.91) не зазначив час виконання робіт та отримання грошових сум, навпаки, посилався на те, що ОСОБА_4 надавав розписку з обов'язком сплачувати грошові кошти за юридичну допомогу у розмірі, який залежить від наслідків вирішення справи. Таким чином немає підстав вважати, що зазначені у довідці періоди отримання від ОСОБА_4 грошових сум, мають бути враховані при визначенні періоду строку позовної давності, позаяк з довідки не вбачаються умови отримання таких коштів (попередня оплата, авансування тощо).

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для скасування судвого рішення про стягнення безпідставно утримуваних грошових сум.

Разом з тим, рішення суду в частині покладення на відповідача ОСОБА_3 обов'язку надати ОСОБА_4 у письмовій формі змістовний і конкретизований звіт щодо виконання доручення про надання правової допомоги є безпідставним, суперечить висновками, зробленим у судовому рішенні та не відповідає положенням ст. 16 ЦК щодо способів захисту порушеного права.

Так, частково задовольняючи позов, суд першої інстанції вже визначився з тими грошовими сумами, які підлягають поверненню позивачеві як безпідставно отримані, встановивши факт як факт порушення своїх обов'язків повіреним, так і безпідставне утримання грошових коштів відповідачем після припинення будь-яких договірних відносин.

За ст. 16 кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу способами, встановленими у цій нормі.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Ані статтею 16 ЦК, ані іншими законами не передбачений такий спосіб захисту як примусове складення звіту. Тим більше, що судом першої інстанції вирішено питання про стягнення безпідставно утримуваних відповідаем грошових сум з визначенням їх розміру, тому складення звіту не впливає на стан поновлення порушених прав позивача.

З огляду на викладене, судове рішення підлягає скасуванню в частині покладення на ОСОБА_3 обов'язку надати ОСОБА_4 змістовного та конкретизованого звіту, а в зволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 308, 309, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2014 року у цій справі скасувати в частні покладення на ОСОБА_3 обов'язку надати ОСОБА_4 у письмовій формі змістовний та конкретизований звіт щодо виконання доручення про надання правової допомоги останньому з 1.07.2010 р. по 16.09.2011 року. та в задоволенні позову ОСОБА_4 в цій частині позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: