УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Горелкіної Н.А., Завгородньої І.М., Журавель В.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника Дніпровського екологічного прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Головне управління Держземагентства у м. Києві, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки у власність територіальної громади, за касаційною скаргою заступника прокурора м. Києва Тимченка С. на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 8 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року заступник Дніпровського екологічного прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що рішенням Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 631/2700 затверджений проект землеустрою та передано ОСОБА_6 у приватну власність земельну ділянку площею 0,0959 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_6 отримав земельну ділянку за кадастровим номером :90:295:0008 у приватну власність відповідно до державного акта на право власності серії ЯЖ № 423692, який видано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 квітня 2011 року у справі № 2-а-16710/10/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2011 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 січня 2012 року у справі № К/999114310/12, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 631/2700 «Про передачу земельної ділянки гр. ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1».

На думку прокурора, встановлена судом незаконність рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 631/2700 свідчить про те, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 423692 виданий ОСОБА_6 незаконно. Визнання державного акта на земельну ділянку недійсним має наслідком повернення отриманої земельної ділянки її законному власнику - територіальній громаді.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 8 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 1 жовтня 2014 року, у задоволенні позову заступника Дніпровського екологічного прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора м. Києва Тимченко С. просив скасувати судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій вставлено, що рішенням Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 632/2700 вирішено передати громадянину ОСОБА_6, за умови виконання пункту 4 цього рішення, у приватну власність земельну ділянку площею 0,0959 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1, за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

На підставі рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 632/2701 ОСОБА_6 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 423692, зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 11 березня 2010 року за № 07-7-05264.

24 липня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер :90:295:0008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований у реєстрі за № 1719.

Право власності ОСОБА_7 на вказану вище земельну ділянку зареєстровано 23 лютого 2011 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку за № 7-7-06063, що підтверджується відповідною відміткою, що міститься на державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 423692.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 квітня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2011 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 січня 2012 року, постановлених у справі за адміністративним позовом заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Державного агентства земельних ресурсів України до Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_6, про визнання протиправним та скасування рішення, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 632/2700 «Про передачу земельної ділянки громадянину ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1».

На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження.

Орган, який здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, робить відмітку про реєстрацію прав на земельну ділянку на підставі документа про її відчуження, складеного та посвідченого в порядку, встановленому законом, протягом 14 календарних днів з дня подання до цього органу зазначеного документа. Забороняється вимагати для здійснення відмітки та державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень документи, не передбачені цією статтею.

Таким чином, суди дійшли висновку, що право власності на спірну земельну ділянку відповідача зареєстровано відповідно до вимог законодавства, що було чинним на момент здійснення такої державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Судом першої інстанції також встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 24 липня 2010 року, а так само і на момент його реєстрації 23 лютого 2011 року у Головному управлінні земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідач був власником земельної ділянки та мав всі повноваження щодо її відчуження, оскільки рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 632/2700, на підставі якого останньому видано державний акт на право власності на земельну ділянку, на момент вчинення правочину було чинним. Доказів відсутності на момент прийняття Київською міською радою рішення про виділення вказаної вище земельної ділянки відповідачу волі власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради - матеріали справи не містять.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки відчужувач вказаної земельної ділянки ОСОБА_6 мав усі права власника земельної ділянки (чинне рішення про передачу у власність земельної ділянки та чинний державний акт на право власності на земельну ділянку).

Суд першої інстанції, з яким також погодилася колегія суддів апеляційного суду, дійшов висновку, що оскільки не надано доказів неправомірних дій відповідача, що свідчили б про його винну, протиправну поведінку та недобросовісність як набувача прав на спірну земельну ділянку при вчиненні правочину, за яким останній набув право власності на спірну земельну ділянку, у зв'язку із чим останній є добросовісним набувачем.

Крім того, рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 632/2700 не є правочином в розумінні статті 202 ЦК України, таким чином, на нього не поширюються наслідки визнання правочину недійсним, передбачені статтею 216 ЦК України.

Тобто в даному випадку першим правочином є саме договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24 липня 2010 року, а не рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 632/2701.

За наявного договору купівлі-продажу, який є чинним, укладеним та зареєстрованим в установленому законодавством порядку, не визнаний у встановленому порядку недійсним, тобто є належною правовою підставою набуття права власності. Державний акт також є правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку відповідача, яке останній набув в установленому законодавством порядку, тому не підлягає визнанню недійсним у зв'язку із визнанням протиправним та скасуванням рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 № 632/2700.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Частиною 1 статті 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Згідно зі ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

При цьому вимога про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку є похідною й залежить від законності рішення органу, на підставі якого його видано. Разом з тим таке рішення за своєю правовою природою є правочином, що випливає з ч. 3 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частинами 1, 2 статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2013 року № 6-14цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, державний акт, виданий з порушенням вимог ст. ст. 116, 118 ЗК України, підлягає визнанню недійсним.

Також відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції від 15 грудня 2009 року, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку є саме нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а не державний акт (ч. 2 ст. 126 ЗК України).

Вчинення в такому разі на державному акті (який визнаний судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу (ч. 6 ст. 126 ЗК України) не змінює суті такого державного акта, як недійсного.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року № 6-67цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте суди на викладене уваги не звернули та на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не в повному обсязі з'ясували обставин, що мають істотне значення для вирішення спору, не врахували, що вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий державний акт, та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Разом з тим витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_7 на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України обґрунтовано вибуттями цієї земельної ділянки з володіння власника - територіальної громади м. Києва, поза його волею.

При цьому волевиявлення органу місцевого самоврядування - Київської міської ради, яка повинна діяти в інтересах територіальної громади міста, відповідно до ст. 116 ЗК України здійснюється у формі рішення, яке повинно відповідати чинному законодавству.

Отже, оскільки рішення Київської міської ради визнано протиправним з моменту його прийняття та скасовано у зв'язку з порушеннями, допущеними під час його прийняття, належне волевиявлення власника земельної ділянки відсутнє.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва Тимченка С. задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 8 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна В.І. Журавель І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко