Ухвала

іменем україни

04 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що 27 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», у подальшому змінено назву на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») і ОСОБА_3 укладено договір № 15-502/341, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 10 000 грн з терміном повернення до 26 червня 2011 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором 27 червня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 341-1, згідно з умовами якого останній взяв на себе зобов'язання солідарно відповідати з ОСОБА_3 перед банком в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за вищевказаним договором кредиту. Оскільки відповідачі належним чином не виконали взяті на себе зобов'язання, 30 травня 2011 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідачів, за результатом розгляду якої рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2012 року на користь банку стягнуто солідарно з ОСОБА_3 й ОСОБА_4 21 367 грн 03 коп. заборгованості. Посилаючись на те, що станом на 22 лютого 2015 року зобов'язання за кредитним договором не виконано, за період з 31 травня 2011 року до 22 лютого 2015 року за спірним кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 23 973 грн 27 коп., з якої: 10 173 грн 27 коп. - проценти за користування кредитом, 8 800 грн - комісія та 5 000 грн - пеня, позивач просив стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зазначену вище суму заборгованості.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 квітня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2008 року № 15-502/341 у розмірі 19 973 грн 27 коп., з якої: 10 173 грн 27 коп. - заборгованість за процентами, 8 800 грн - заборгованість за комісією, 1 000 грн - пеня. Вирішено питання про розподіл судових витратах.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2015 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2008 року № 15-502/341 у розмірі 580 грн 22 коп., з якої: 240 грн 42 коп. - заборгованість за процентами, 200 грн - заборгованість за комісією, 133 грн 80 коп. - пеня.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Встановлено, що 27 червня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено договір № 15-502/341, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 10 000 грн з терміном повернення до 26 червня 2011 року, зі сплатою 0,0001 % річних та щомісячної комісійної винагороди за надання кредиту в розмірі 200 грн (а. с. 5-7).

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором 27 червня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 341-1, згідно з умовами якого останній взяв на себе зобов'язання солідарно відповідати з ОСОБА_3 за своєчасне та повне виконання зобов'язань за вищезазначеним договором кредиту (а. с. 8).

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 та ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань станом на 31 травня 2011 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 367 грн 03 коп., з якої: 8 350 грн 87 коп. - заборгованість за кредитом, 5 016 грн 16 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом та 8 000 грн - неустойка, яка була стягнута на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2012 року (а. с. 14).

Зазначене судове рішення набрало законної сили та перебуває на примусовому виконанні у міському відділі державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що після ухвалення апеляційним судом Закарпатської області рішення від 09 жовтня 2012 року зобов'язання за спірним кредитним договором належним чином не виконано, наявність зазначеного рішення не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не звільняє позичальника від сплати процентів за користування кредитом, комісійних виплат та пені, які слід стягнути з відповідачів на користь банку. Також суд вважав, що наявні передбачені ч. 3 ст. 551 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843621/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> обставини для зменшення розміру неустойки, оскільки він значно перевищує розмір заборгованості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що на момент звернення банку до суду із даним позовом договірних правовідносин між сторонами вже не було, нарахування процентів, комісії та пені за користування кредитом після закінчення строку дії договору не передбачено, та вважав, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 625 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843697/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1>, однак банком позовні вимоги про стягнення сум за прострочення виконання зобов'язання відповідно до ст. 625 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843697/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> не заявлялися.

Проте погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Згідно зі ст. 629 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843702/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843727/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язання сторін договору припиняються у разі розірвання договору.

За змістом ч. 2 ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844137/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1>, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844140/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1>, що відноситься до параграфа 1 глави 71 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844137/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1>, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно з п. 4.1, 4.7, 4.9 кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту за процентною ставкою 0,0001 % річних, а у випадку непогашення, несвоєчасного погашення або погашення не в повному обсязі трьох поспіль щомісячних ануїтетних платежів та щомісячних комісійних винагород застосовується процентна ставка у розмірі 36 % річних. Також позичальник щомісяця сплачує комісійну винагороду за надання кредиту в розмірі 200 грн.

За положеннями ст. 599 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843670/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції на порушення ст. ст. 303 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 309, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2100/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> на зазначені положення закону уваги не звернув, не визначився, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, зокрема, не врахував, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості, яке не виконано боржником, не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права вимагати покладення на останнього відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, зокрема, стягнення процентів за користування коштами до їх повернення поза межами періоду, за який вони стягнуті рішенням у іншій справі, та пені.

Крім того, наслідком порушення боржником зобов'язання є виникнення у нього обов'язку зі сплати неустойки (ст. 611 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843682/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> ).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843619/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6.1 кредитного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення.

Згідно з п. 7.3 кредитного договору цей договір набирає чинності з моменту першої видачі кредитних ресурсів та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

Пославшись на відсутність підстав для стягнення з відповідача неустойки (пені) після закінчення строку дії договору, суд апеляційної інстанції не врахував вимог ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843619/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> й підстав виникнення права на неустойку, передбачених ст. 550 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843620/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> та умовами кредитного договору.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-1206цс15.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко