Справа № 152/1235/15-ц Провадження № 22-ц/772/3224/2015Головуючий в суді першої інстанції Славінська Н. Л.
Категорія 5Доповідач Пащенко Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Пащенко Л.В.

Суддів: Жданкіна В.В., Денишенко Т.О.

При секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Шаргородського районного суду від 01 жовтня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Михайлівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - реєстраційної служби Шаргородського РУЮ Вінницької області, про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку укладеним та права власності на житловий будинок, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року ОСОБА_2звернувся в суд з позовом до Михайлівської сільської ради Шаргородського району, 3-я особа - реєстраційна служба Шаргородського РУЮ, про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку укладеним та права власності на житловий будинок.

В заяві зазначав, що ОСОБА_3 05.11.2003 року ОСОБА_4 подарувала житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, право власності на який за ОСОБА_3 було зареєстровано в січні 2004 року.

08.02.2013 року ОСОБА_3 надав довіреність його-позивачу дружині ОСОБА_5, якою надав право останній продати вищевказаний будинок на власний розсуд.

Реєстраційною службою Шаргородського РУЮ 18.06.2014 року на ім'я ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок.

Він-позивач та його дружина ОСОБА_5 вирішили придбати у ОСОБА_3 належний останньому будинок по АДРЕСА_1, а тому 06.04.2013 року він передав ОСОБА_3 5000 дол. США в присутності свідків, про що було написано розписку. ОСОБА_6 та ОСОБА_7, родичі ОСОБА_3, які здійснювали за ним догляд, були присутні при передачі ним грошей в сумі 5000 дол. США ОСОБА_3, підписали розписку про отримання останнім від нього грошей у рахунок купівлі-продажу будинку.

Отже, вважає, що 06.04.2013 року між ним-позивачем та ОСОБА_3 фактично укладено договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку.

Він-позивач та ОСОБА_3 не уклали договір купівлі-продажу будинку в установленому законом порядку, так як продавець тривалий час хворів на цукровий діабет, від якого 11.06.2014 року помер.

Крім того, договір купівлі-продажу не був укладений в установленому законом порядку також через відсутність у ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, на якій розташований цей будинок.

Він-позивач та його дружина здійснили поховання ОСОБА_3 після його смерті і з того часу проживають у вказаному будинку.

Вважає, що фактично він-позивач та ОСОБА_3 06.04.2013 року уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, що він-позивач є власником цього будинку відповідно до укладеного договору купівлі-продажу, проте не може зареєструвати свою власність, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на будинок.

Тому просив визнати укладеним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, між ним-позивачем та ОСОБА_3, який помер 11.06.2014 року, відповідно до якого він 06.04.2013 року передав ОСОБА_3 гроші в сумі 5000 дол. США, а ОСОБА_3 передав йому вказаний житловий будинок, та визнати за ним право власності на зазначений будинок.

Рішенням Шаргородського районного суду від 01 жовтня 2015 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення по слідуючих підставах.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 належав на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 05.11.2003 року, укладеного між ним і ОСОБА_4, нотаріально посвідченого з реєстрацією в реєстрі за №2448 та зареєстрованого 03.01.2004 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.5,6).

Згідно довідки виконкому Михайлівської сільської ради від 16.07.2015 року за №1043, ОСОБА_3 був постійно зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.12), що також підтверджується записами в погосподарських книгах Михайлівської сільської ради за період з 01.01.2001 року по день смерті ОСОБА_3 (а.с.72-77).

З матеріалів справи вбачається, що 11.06.2014 року ОСОБА_3 помер, місце проживання померлої особи - АДРЕСА_1, заявником актового запису про смерть є ОСОБА_6 (актовий запис про смерть за №14 від 13.06.2014 року-а.с.46).

Згідно пояснень представника відповідача-Михайлівської сільради-в.о. сільського голови ОСОБА_8, наданих суду, покійний ОСОБА_3 мав двох дітей: ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які з батьком не спілкувалися, не приїздили до нього приблизно 20 років, не хоронили його після смерті, не зверталися в сільську раду за довідками для оформлення спадщини і їй не відомо, де діти ОСОБА_3 знаходяться на теперішній час, так як на території Михайлівської сільради вони не проживають.

Як видно, судом вживалися дії до розшуку спадкоємців ОСОБА_3, було зобов'язано сільську раду відшукати їх адреси чи номери телефонів шляхом опитування родичів сім'ї ОСОБА_3, про що повідомити суд. Однак вжитими судом заходами місце проживання спадкоємців ОСОБА_3 встановити не вдалося.

Суд встановив, що спадкові справи після смерті ОСОБА_3 не відкривалися, свідоцтва про право власності на спадщину не видавалися, заповіти чи спадкові договори від імені ОСОБА_3 в Спадковому реєстрі відсутні (Інформаційні довідки зі Спадкового реєстру-а.с.27,28).

Також судом встановлено, що при житті, 08.02.2013 року, ОСОБА_3 було видано довіреність на ім'я ОСОБА_5, згідно якої остання має право на продаж житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в с. Михайлівка Шаргородського району по вул. Жовтнева,14, будь-кому, за будь-яку ціну та на власний розсуд. Строк дії довіреності - до 08.02.2016 року (а.с.8). Але цією довіреністю ОСОБА_5 не скористалася, вказаний житловий будинок з господарськими будівлями, належний ОСОБА_3, не продала, що підтверджено матеріалами інвентаризаційної справи на домоволодіння, яка була оглянута судом і в якій власником цього будинку вказаний ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що ще при житті ОСОБА_3, останній та позивач ОСОБА_2 06.04.2013 року склали та підписали розписку, згідно якої ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 отримав кошти в сумі 5000 дол. США за проданий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1, і при передачі коштів були присутні свідки ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_7, ОСОБА_6 (а.с.11).

Факт складення і підписання вказаної розписки та факт передачі коштів в сумі 5000 дол. США ОСОБА_2 ОСОБА_3 підтвердили допитані судом свідки ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_6.

Отже, з вищезазначеного вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мали намір укласти договір купівлі-продажу будинку по АДРЕСА_1, на підтвердження цього наміру позивач передав, а ОСОБА_3 отримав 06.04.2013 року в рахунок продажу будинку 5000 дол. США, що й підтверджується розпискою від 06.04.2013 року та поясненнями свідків.

Вирішуючи спір, суд вірно визначив, що встановленим фактам відповідають цивільні правовідносини щодо регулювання порядку вчинення правочинів, в тому числі, договорів купівлі-продажу, їх нотаріального посвідчення, державної реєстрації прав на нерухоме майно, які регулюються ст.ст.5,6,16,20,181,202,203,205,207,215,216,220,328,334,640,655,656, 657 ЦК України, ст.4,5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Врахувавши вищевказані обставини справи, дослідивши надані докази та проаналізувавши норми чинного цивільного законодавстващодо договірних зобов'язань, зокрема, купівлі-продажу, та щодо моменту, з якого договір, в тому числі договір купівлі-продажу, є укладеним і породжує для сторін права та обов'язки, суд дійшов правильних висновків про те, що розписка від 06.04.2013 року про передачу коштів ОСОБА_2 ОСОБА_3 не є договором купівлі-продажу, тобто правочином, в розумінні ст.ст.202,655 ЦК України, оскільки не спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і свідчить тільки про факт передачі ОСОБА_2 і отриманням ОСОБА_3 коштів в сумі 5000 дол. США за проданий ним будинок. Однак дана розписка не може свідчити про укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будинку та про набуття позивачем права власності на житловий будинок, так як договірні відносини між учасниками отримання-передачі грошових коштів не склалися, а факт вселення позивача в будинок ОСОБА_3 і проживання в ньому не є доказом права власності чи законного заволодіння і володіння будинком.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку укладеним, суд вірно виходив з того, що вимога закону щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не дотримана, а розписка від 06.04.2013 року не є договором купівлі-продажу, укладеним відповідно до норм чинного законодавства, та що наявність розписки про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 5000 дол. США за проданий житловий будинок не створює юридичних наслідків ні для ОСОБА_3, ні для позивача ОСОБА_2, тому немає підстав для надання вказаній розписці юридичної сили як укладеному між ними договору купівлі-продажу житлового будинку.

При цьому суд також правильно визначив, що, в даному випадку, вимога про визнання саме укладеним нотаріально не посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених в ст.16 ЦК України.

А врахувавши те, що нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 відсутній, що, відповідно, останній не може набути права власності на вказаний житловий будинок на підставі розписки від 06.04.2013 року, і це право у нього не виникає, т.я. воно підлягає державній реєстрації, то суд дійшов обгрунтованого висновку, що відповідно не підлягає задоволенню і вимога ОСОБА_2 про визнання права власності за ним на даний житловий будинок.

Окрім того, як видно, позовна вимога ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинокє фактично похідною від позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку укладеним, в задоволенні якої судом відмовлено.

Таким чином, суд повно з'ясував обставини справи, належно перевірив доводи і заперечення сторін, дав оцінку зібраним доказам, навів мотиви, з яких приймає чи відхиляє ті чи інші з них та постановив рішення, яке відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги, в яких позивач фактично дає доказам і обставинам справи свою, відповідно до своєї позиції, оцінку, є безпідставними, необґрунтованими і висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шаргородського районного суду від 01 жовтня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Л.В. Пащенко

Судді: Т.О. Денишенко

В.В. Жданкін

З оригіналом вірно: /підпис/