У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Райп», приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» про стягнення втраченого доходу, майнової та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 12 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з кожного із фізичних осіб - відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на її користь одноразовим платежем по 1720,44 грн втраченого доходу за 12 місяців; стягнути з кожного з них по 143,37грн втраченого доходу щомісячними платежами довічно, починаючи з 13-го місяця після набрання рішенням законної сили; стягнути з кожного з них на її користь по 494 862,82 грн моральної шкоди; стягнути з кожного з юридичних осіб - відповідачів - товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «РАЙП» (далі СК «РАЙП») та приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» (далі СК «УНІКА») - на її користь по 12 763,60 грн майнових збитків та по 638,18 грн у якості відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 4 травня 2012 року у м. Кременчуці на перехресті вулиць Пролетарської та Жовтневої сталася дорожньо-транспортна пригода з вини водіїв ОСОБА_8 та ОСОБА_9, в результаті чого позивач, яка перебувала у якості пасажира таксі в автомобілі під керуванням ОСОБА_9, отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, що викликали довготривалий розлад здоров`я. Вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 6 вересня 2012 року, який набрав законної сили, обидва водії визнані винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. У зв'язку з отриманими травмами ОСОБА_5 проходила тривале стаціонарне лікування, численні обстеження, перенесла операції, і 18 березня 2013 року їй встановлена третя група інвалідності із втратою 25% працездатності. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_5 вважає, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мають відшкодувати їй втрачений заробіток та моральну шкоду. Відповідачі - Страхові компанії, як страховики цивільно-правової відповідальності водіїв зобов'язані їй відшкодувати в рівних частках майнову шкоду, яка полягала у витратах на лікування, та моральну шкоду.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 серпня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 одноразовим платежем втрачений дохід за 12 місяців в сумі 1720,44 грн, втрачений дохід в сумі 143,37 грн щомісячними платежами, починаючи з 13 місяця після набрання рішенням законної сили і довічно та 200 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 одноразовим платежем втрачений дохід за 12 місяців в сумі, 1720,44 грн, втрачений дохід в сумі 143,37 грн щомісячними платежами, починаючи з 13 місяця після набрання рішенням законної сили і довічно та 200 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ТДВ «Страхова компанія «Райп» на користь позивача 12763,60 грн майнових збитків і 638,18 грн моральної шкоди. Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Уніка» на користь позивача 12763,60 грн майнових збитків і 638,18 грн моральної шкоди. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 12 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено. Заочне рішення суду першої інстанції змінено в частині розміру моральної шкоди та строку стягнення щомісячних платежів. Зменшено розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_5, стягнуто на її користь з ОСОБА_6 - 20 000 грн, з ОСОБА_7 - 20 000 грн. Визначено, що стягнення щомісячних платежів в сумі 43,37 грн проводиться на строк встановлення інвалідності згідно довідки МСЕК. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов виходив з того, що ступінь необережної вини відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_9 щодо наслідків ДТП є однаковою, тому відповідати за позовом вони мають у рівних частках. З них у відповідності до статей 1195,1202 ЦК України на користь позивача слід стягнути одноразовим платежем втрачений дохід за 12 місяців в сумі 1720,44 грн, втрачений дохід в сумі 143,37 грн щомісячними платежами, починаючи з 13 місяця після набрання рішенням законної сили і довічно. Врахувавши тяжкість отриманих тілесних ушкоджень, тривалість перенесених фізичних страждань, негативні зміни, які сталися у житті позивача, місцевий суд погодився з тим, що ОСОБА_5 завдана значна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню за рахунок ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у сумі по 200 000 грн з кожного.

Змінюючи рішення місцевого суду та зменшуючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача суд апеляційної інстанції виходив з того, що відшкодування моральної шкоди, яка виникла внаслідок деліктних правовідносин регулюється ст.ст. 1167 та 1168 ЦК України, згідно якої моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. При цьому визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен виходити із засад співмірності та розумності при визначенні такого відшкодування. Визначаючи розмір моральної шкоди місцевий суд на ці положення уваги не звернув у зв'язку із чим сума відшкодування моральної шкоди повинна бути зменшена до 20000 грн.

Посилаючись на ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд дійшов висновку про необхідність визначити, що стягнення щомісячних платежів повинні здійснюватись на строк встановлення інвалідності згідно довідки МСЕК. Крім того, вийшов за межі апеляційного оскарження в частині розміру відшкодування моральної шкоди іншої фізичної особи - відповідача ОСОБА_6 та зменшив розмір такого відшкодування до 20000грн.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 4 травня 2012 року приблизно о 23:00 год. на перехресті вулиць Пролетарської та Жовтневої в м. Кременчуці сталася дорожньо-транспортна пригода з участю автомобілів НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_8 та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 Дії обох водіїв не відповідали вимогам Правил дорожнього руху України - ОСОБА_8 не виконав вимоги п.п. 8.7.3(є), 8.10, 16.3, а ОСОБА_9 - вимоги п.12.3, та знаходились у причинному зв'язку із ДТП. Внаслідок їх дій пасажир таксі - автомобіля, яким керував ОСОБА_9, - ОСОБА_5 отримала численні тілесні ушкодження, які відносяться до ушкоджень середньої тяжкості.

Вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 6 вересня 2012 року, який набрав законної сили, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 засуджені за ч. 1 ст. 286 КК України.

Потерпіла ОСОБА_5 тривалий час і неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні, проходила обстеження, перенесла хірургічні втручання. 18 березня 2013 року їй було встановлено третю групу інвалідності з втратою 25 % працездатності.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_8 була застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страховій компанії «ПЛЮС», яка рішенням загальних зборів учасників від 12 вересня 2011 року змінила найменування на Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «РАИП»

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_9 була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «УНІКА».

Водії звернулися у встановлений законом строк до страховиків із заявами - повідомленнями про дорожньо-транспортну пригоду, але страховики ці заяви залишили без реагування.

У період часу, коли сталася ДТП, ОСОБА_5 не працювала. Мінімальна заробітна плата станом на дату ДТП становила 1094,00 грн; з 1 січня 2013 року розмір мінімальної заробітної плати встановлений у сумі 1147,00 грн.

Витрати позивача на лікування на час пред'явлення позову склали 12 399,20 грн, що підтверджується письмовими доказами.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно абз. 2 п. 5, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Вирішуючи спір у частині відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. Зменшуючи розмір відшкодування моральної шкоди до 20 000 грн апеляційний суд свої висновки взагалі не мотивував та не зазначив з чого він виходив визначаючи суму відшкодування саме у цьому розмірі, не перевірив доказів, на які посилалася позивач в обґрунтування заявленого нею розміру шкоди, та не послався на докази, якими такий розмір спростовується. Крім того, зменшуючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, яка підлягала стягненню з ОСОБА_6 фактично вийшов за межі вимог апеляційної скарги ОСОБА_7, свої висновки належним чином не мотивував та не зазначив, які саме норми матеріального права були неправильно застосовані місцевим судом та які порушення норм процесуального права ним допущені.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив висновків місцевого суду та доказів на які він посилався вирішуючи позов в частині відшкодування моральної шкоди, а також доводів апеляційної скарги, у рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують висновки місцевого суду та підтверджують доводи апеляційної скарги, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині вимог про відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи даний спір суд апеляційної інстанції не виконав вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

За таких обставин, ухвалене ним рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 моральної шкоди на користь позивача не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати у цій частині з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 12 лютого 2015 року в частині позовних вимог до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Справу у цій частині передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

В іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська