Дата документу 11.11.2015
Справа № 320/9183/15-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: Ковальової Ю.В.,

при секретарі: Черемісіній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області цивільну справу за скаргою

ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_2 щодо визнання дій по виселенню його з квартири № 148, будинку № 17 по пр-ту 50-річчя Перемоги в Мелітополі Запорізької області без надання іншого житлового приміщення незаконними, та зобовязання утриматись від вчинення вказаних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідною скаргою, в якій просить визнати дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області(далі- відділу ДВС) ОСОБА_2 щодо виселення його з квартири № 148, будинку № 17 по пр-ту 50-річчя Перемоги в Мелітополі Запорізької області без надання іншого житлового приміщення незаконними, та зобовязати утриматись від вчинення дій з примусового виселення його з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Вказує, що на підставі виконавчого листа, виданого 19.10.2015 року Мелітопольським міськрайонним судом по цивільній справі № 320/12652/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, який діяв в інтересах малолітньоого ОСОБА_7, за участю третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення відкрито виконавче провадження державним виконавцем Пономаренко В.Ю. 20 жовтня 2015 року.

29 жовтня 2015 року він отримав постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом.

Вважає, що дії державного виконавця незаконні, оскільки суперечать правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 березня 2015 року в справі № 6-39 цс 15. Так, згідно правової позиції Верховного Суду України, відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Зазначає, що спірна квартира не була придбана ним або членами сім»ї заявника за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, що з урахуванням вищевикладеного, вказує на порушення прав заявника.

В судовому засіданні заявник та його представник ОСОБА_8 підтримали скаргу за вищевказаними обставинами, просять її задовольнити. Вказав, що вищезазначений висновок Верховного суду України щодо застосування норми права є обов»язковим для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Державний виконавець Пономаренко В.Ю. в судовому засіданні заперечила проти задоволення скарги, надавши письмові заперечення проти скарги, пояснила, що дії державного виконавця щодо виконання виконавчого листа від 19 жовтня 2015 року вчинені у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження».

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Відповідно ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно цивільному судочинству, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 387 ЦПК України, у разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню державною виконавчою службою підлягають виконавчі листи, що видаються судами.

Виконавчий лист надійшов до відділу ДВС за заявою стягувача - ОСОБА_3, що відповідає нормам ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ та відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк предявлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження», і предявлений до відповідного органу державної виконавчої служби.

Враховуючи вищезазначене, державним виконавцем відповідно до ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Отже, державний виконавець здійснює примусове виконання рішення в спосіб та порядок, встановлений судом та зазначений в резолютивній частині виконавчого документа. Жодною нормою Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено право державного виконавця піддавати сумніву рішення суду, яке підлягає примусовому виконанню за виконавчим документом, який предявлений на виконання до відділу відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Виходячи з вищевикладеного, судом встановлено, що при виконанні своїх обовязків щодо виконання рішення суду за вищезазначеними виконавчими провадженнями державним виконавцем не було порушено жодної норми чинного законодавства.

Таким чином, суд вважає доводи представника скаржника безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки державним виконавцем правомірно прийнято до виконання зазначений виконавчий документ,

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вищезазначене, суд вважає, що оскаржувані дії державного виконавця вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, їх вчиненням жодним чином не порушено права чи свободи скаржника, враховуючи наявність судового рішення, що набрало законної сили про його виселення, що вказує на необгрунтованість скарги та відсутність підстав для її задоволення.

Крім того,суд вважає необхідним зауважити, що, як вбачається з ухвали апеляційного суду Запорізької області від 01 жовтня 2015 року про залишення без змін рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2015 року про виселення ОСОБА_1 та членів його сім»ї, в апеляційній скарзі було наведено мотиви незгоди з рішенням, аналогічні доводам, викладеним в даній скарзі. Апеляційним судом надано оцінку вказаним доводам, визнано їх безпідставність.

Керуючись ст. 383-387 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_2 щодо визнання дій по виселенню його з квартири № 148, будинку № 17 по пр-ту 50-річчя Перемоги в Мелітополі Запорізької області без надання іншого житлового приміщення незаконними, та зобовязання утриматись від вчинення вказаних дій.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд шляхом подачі в 5-денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги.

Суддя: Ю.В. Ковальова