Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Є. у. № 332/1836/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Андрюшина Л.А.
№ провадження
22-ц/778/5234/15 Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Коваленко А.І., Кримської О.М.,

при секретарі: Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2015 року ПАТ «Діамантбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що 06.09.2007 року між АБ «Діамантбанк», правонаступником якого є ПАТ «Діамантбанк», та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 185М. Згідно з умовами кредитного договору банк 06.09.2007 року надав позичальнику ОСОБА_2 кредит у сумі 30000,00грн. з терміном повернення 05.09.2009 року(п. 1.1. кредитного договору). Кредитні кошти були надані позичальнику зі сплатою процентів за користування ними у розмірі 26% річних(п.1.3 кредитного договору).

Позичальник зобов'язався щомісячно, в термін до 05 числа місяця, наступного за місяцем користування кредитом, сплачувати на користь кредитодавця комісію у розмірі 0,6% від вказаної в п.1.1 кредитного договору суми кредиту, що становить 180,00грн., шляхом внесення готівкових коштів в касу кредитодавця (п. 1.4 кредитного договору). Відповідно до п.2.6 кредитного договору позичальник зобов'язався повертати кредит, сплачувати проценти за користування ним, а також комісію, зазначену в п. 1.4 кредитного договору, рівними платежами у розмірі 1796,24грн.. Банк належним чином виконав свої обов'язки за кредитним договором, відкривши позичковий рахунок № НОМЕР_1 та надавши відповідачу обумовлені кредитним договором грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується Заявою на видачу готівки № TR.14292.1.123 від 06.09.2007 року.

Також позивач вказував, що у зв'язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань банк раніше звертався до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача в сумі 24239,52 грн. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2008 року, яке набрало законної сили 17 листопада 2008 року, позовні вимоги банку були задоволені, з відповідача стягнута заборгованість за вищевказаним кредитним договором, яка виникла станом на 30.07.2008 року у сумі 24239,52 грн. і з них: заборгованість за кредитом-20488,04грн., проценти за користування кредитом-1328,59 грн., сума простроченої комісії-540,00 грн., штраф-1793,65 грн., пеня-89,24 грн., а також було стягнуто судові витрати у розмірі 266,23 грн.. Зазначене рішення суду набрало законної сили, а тому встановлені судом обставини порушення відповідачем зобов'язань за кредитним договором, в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України, не підлягають повторному доказуванню. Відповідно до умов п.7.4 укладеного між банком та відповідачем ОСОБА_2 договору, він вступає в силу с моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором.

Станом на 31.03.2015 року заборгованість за кредитним договором залишається непогашеною, а тому банк, керуючись умовами п. 1.3, 7.4 кредитного договору та положеннями ст.ст. 536,1048 ЦК України нарахував відповідачу проценти за користування кредитними коштами за період з 31.07.2008 року по 31.03.2015 року в сумі 32844,55грн.. Правова позиція щодо правомірності нарахування процентів за користування кредитними коштами до моменту повного погашення кредиту та виконання всіх передбачених кредитним договором зобов'язань, підтримана Верховним Судом України в ухвалі від 30.05.2012 р. Аналогічні позиції щодо нарахування відсотків дотримується і Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема в своїй ухвалі від 12.06.2013 року по справі № 6-8292св13.

Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача по сплаті процентів за користування кредитом станом на 31.03.2015 року становить 32844,55грн.

Посилаючись на ці обставини, просили стягнути з відповідача ОСОБА_2 на їх користь суму заборгованості 32844,55 грн., а також стягнути судовий збір сплачений при зверненні до суду у розмірі 328,45грн..

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Діамантбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, стягнувши з ОСОБА_2 на їх користь 15906,85 грн. заборгованості зі сплати процентів за кредитним договором за період з 06.05.2012 року по 31.03.2015 року, в іншій частині рішення залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути відхилена з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції посилався на положення статей 525, 526, 530, ЦК України, якими встановлено: недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання; загальні умови зобов'язання; строк (термін) виконання зобов'язання; визначено поняття порушення зобов'язання та на приписи статті 610 ЦК України, згідно якої порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відмовивши у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач звернувся до суду з даним позовом поза межами строку позовної давності, а тому застосував наслідки спливу позовної давності, передбачені частиною 4 статті 267 ЦК України, а саме, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Основний довід апеляційної скарги полягає в тому, що висновок суду першої інстанції щодо спливу позовної давності не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Апелянт погоджується з тим, що суд застосував позовну давність до вимог щодо стягнення відсотків за період з грудня 2008 року по квітень 2012 року. Також апелянт вказує, що судом невірно враховано правову позицію, викладену Верховним Судом України в постанові від 29.10.2014 року (справа № 6-169 цс14). Якщо виходити з цієї правової позиції, то суд не повинен був застосовувати позовну давність щодо вимог про стягнення процентів за період з 06.05.2012 року по 31.03.2015 року, а тому представник ПАТ «Діамантбанк» в засіданні суду апеляційної інстанції уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на користь банка проценти за договором за вказаний період - в сумі 15906 грн. 85 коп.

Проте, такий довід апеляційної скарги не знайшов підтвердження при апеляційному розгляді.

Судом встановлено, що 6.09.2007 року між АБ «Діамантбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Діамантбанк»), та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 185М. Згідно з умовами кредитного договору банк 06.09.2007 року надав позичальнику ОСОБА_2 кредит у сумі 30000,00грн. з терміном повернення 05.09.2009 року(п. 1.1. кредитного договору). Кредитні кошти були надані позичальнику зі сплатою процентів за користування ними у розмірі 26% річних (а. с. 8-10).

Позичальник зобов'язався щомісячно, в термін до 05 числа місяця, наступного за місяцем користування кредитом, сплачувати на користь кредитодавця комісію у розмірі 0,6% від вказаної в п.1.1 кредитного договору суми кредиту, що становить 180,00грн., шляхом внесення готівкових коштів в касу кредитодавця (п. 1.4 кредитного договору). Відповідно до п.2.6 кредитного договору позичальник зобов'язався повертати кредит, сплачувати проценти за користування ним, а також комісію, зазначену в п. 1.4 кредитного договору, рівними платежами у розмірі 1796,24грн.. Банк належним чином виконав свої обов'язки за кредитним договором, відкривши позичковий рахунок № НОМЕР_1 та надавши відповідачу обумовлені кредитним договором грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується Заявою на видачу готівки № TR.14292.1.123 від 06.09.2007 року.

Також позивач вказував, що у зв'язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань банк раніше звертався до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача в сумі 24239,52 грн. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2008 року, яке набрало законної сили 17 листопада 2008 року, позовні вимоги банку були задоволені, з відповідача стягнута заборгованість за вищевказаним кредитним договором, яка виникла станом на 30.07.2008 року у сумі 24239,52 грн. і з них: заборгованість за кредитом-20488,04грн., проценти за користування кредитом-1328,59 грн., сума простроченої комісії-540,00 грн., штраф-1793,65 грн., пеня-89,24 грн., а також було стягнуто судові витрати у розмірі 266,23 грн.. Зазначене рішення суду набрало законної сили, а тому встановлені судом обставини порушення відповідачем зобов'язань за кредитним договором, в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України, не підлягають повторному доказуванню. Відповідно до умов п.7.4 укладеного між банком та відповідачем ОСОБА_2 договору, він вступає в силу с моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором.

Станом на 31.03.2015 року заборгованість за кредитним договором залишається непогашеною, а тому банк, керуючись умовами п. 1.3, 7.4 кредитного договору та положеннями ст.ст. 536,1048 ЦК України нарахував відповідачу проценти за користування кредитними коштами за період з 31.07.2008 року по 31.03.2015 року в сумі 32844,55грн. - вказану суму заборгованості позивач просив стягнути з відповідача. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а за змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим позивач раніше звертався до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача виниклої заборгованості та на підставі рішення Заводського районного суду від 06 листопада 2008 року, яке набрало законної сили 17 листопада 2008 року, з ОСОБА_2 на користь АБ «Діамантбанк» стягнута заборгованість за кредитним договором у розмірі 24239,52грн. та судові витрати у розмірі 266,23грн. (а. с. 15).

За розрахунком, наданим позивачем в даній справі заборгованість по сплаті процентів за період з 31.07.2008р. по 31.03.2015р. складає 32844,55грн. (а.с.6-7).

В пункті 17.18 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601,604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Суд першої інстанції також врахував правову позицію, викладену Верховним Судом України в постанові від 29 жовтня 2014 року (справа № 6-169 цс 14) та зазначав, що оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами і встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо умовами договору погашення кредиту і процентів повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного з цих зобов'язань.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

З матеріалів справи видно, що суд першої інстанції з огляду на заяву представника відповідача про застосування позовної давності та враховуючи, що відповідач перестав виконувати свої зобов'язання з погашення кредиту з 06 серпня 2008 року, а зобов'язання зі сплати процентів за користування кредитом - з 2 листопада 2009 року, дійшов вірного висновку, що позивач ПАТ «Діамантбанк» саме з цих дат мав довідатися про порушення свого права і саме з цього часу для нього розпочався перебіг позовної давності. Проте, як видно з позовної заяви, банк звернувся до суду з позовом лише 22.04.2015 року, тобто за межами строків позовної давності. Одже, в силу вимог частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому відсутні і підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Діамантбанк» відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: