Справа № 461/1461/14 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/5428/15 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі: Юзефович Ю.І.

за участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Інституту народознавства НАНУ та директора Інституту народознавства НАНУ - Павлюка С.П. на рішення Галицького районного суду м.Львова від 04 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Інституту народознавства НАНУ про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м.Львова від 04 липня 2014 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного зберігача фондів МЕХП (Музей Етнографії та художнього промислу) Інституту народознавства НАН України. Стягнуто з Інституту народознавства НАН України на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 20 435,78 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі стягнення заробітку за один місяць в сумі 3 969,58 грн. допущено до негайного виконання. В задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Додатковим рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 жовтня 2014 року вирішено питання стягнення судового збору.

Дане рішення оскаржив представник Інституту народознавства Національної академії наук України - Білинський-Гродзь Ю., подавши апеляційну скаргу, у якій за зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, вважає помилковим висновок суду про те, що звільнення працівника ОСОБА_2 повинно бути проведено за п.1 ст.40 КЗпП України, оскільки чинне законодавство дозволяє таке право роботодавця лише у випадку коли працівника неможливо перевести за його згодою на іншу роботу. Враховуючи те, що на час попередження ОСОБА_2 про звільнення в інституті були вакантні посаді такі були запропоновані позивачу та належним чином про це повідомлено. Однак у зв"язку з відсутністю згоди на переведення або відмови від переведення позивачку було повідомлено, що з 17.01.2014 року її буде переведено на єдину вакантну посаду доглядача. При ознайомленні з наказом позивачка відмовилась від переведення, а відтак трудовий договір був правомірно припинений на підставі п.6 ст.36 КЗпП України. Щодо висновку суду про те, що звільнення повинно відбуватися за п.1 ст.40 КЗпП України, зазначає, що суд в порушення вимог ч.9 ст.43 КЗпП України мав зупинити провадження у справі та витребувати згоду або відмову в дачі згоди на звільнення від профспілкової організації та з урахуванням даного документу розглянути справу по суті. Крім цього, суд задовольнив позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не врахувавши, що позивачу при звільненні виплачена вихідна допомога в розмірі середньомісячного заробітку. Також порушені норми процесуального права, які полягали в тому, що суд жодного разу не викликав в судове засідання третю особу Павлюка С.П. чим порушив його права як учасника процесу передбачені ст.35 ЦПК України.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 липня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2.

Також рішення Галицького районного суду м.Львова від 04 липня 2014 року оскаржив директор Інституту народознавства Національної академії наук України - Павлюк С.П. В апеляційній скарзі зазначає, що судом під час ухвалення рішення порушені норми процесуального права, а зокрема в тому, що він жодного разу не був викликаний в судове засідання, хоча зазначений у справі як третя особа, що позбавило його можливості висловити свою позицію з приводу предмета спору та спростувати доводи сторін. Зазначає, що не погоджується з рішенням, оскільки посада на якій суд поновив позивачку ліквідована ще 16.01.2014 року, а тому незрозуміло на якій посаді та в який спосіб зараз він як директор інститут повинен поновити позивачку. На думку апелянта, судом не дано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та відверто перекручено існуючі факти. Стверджує, що в рішенні суд не навів мотивів у відповідності до яких він дійшов висновку, що середній заробіток позивачки становить 3969,58 грн. та не навів розрахунку, який би міг підтвердити такий висновок.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 липня 2014 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2.

Представник апелянта Інституту народознавства НАНУ та третя особа директор директора Інституту народознавства НАНУ - Павлюк С.П. в судове засідання не з»явились такі буди належним чином повідомленіх про розгляд справи судом було повідомлено належним чином, у відповідності до вимог ст. 74 ЦПК України, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21 січня 2015 року рішення Галицького районного суду м.Львова від 04 липня 2014 року в частині стягнення з Інституту народознавства НАН України на користь ОСОБА_2 середньомісячного заробітку в сумі 20 435,78 грн. за час вимушеного прогулу змінено та викладено абзац 3 резолютивної частини рішення в такій редакції: Стягнуто з Інституту народознавства НАН України на користь ОСОБА_2 середньомісячну заробітну плату в сумі 13 557,22 грн. за час вимушеного прогулу. В решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року касаційну скаргу Інституту народознавства Національної академії наук України задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 21 січня 2015 року в частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, та в цій частині справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Cудом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 працювала в інституті народознавства Національної Академії наук України з 1991 року на посаді провідного зберігача фондів МЕХП (Музей етнографії та художнього промислу).

Наказом №6-К від 16.01.2014 року ОСОБА_2 звільнено з посади провідного зберігача фондів МЕХП з 16.01.2014 року за ст.36 п.6 КЗпП України.

Даному наказу передував наказ №75-К від 11.11.2013 року про ліквідацію з 16.01.2014 року посади провідного зберігача фондів МЕХП, про що ОСОБА_2 було завчасно попереджено та запропоновано посаду доглядача МЕХП на переведення якої позивачка не давала погодження (а.с.15-18).

Наказом №5-К від 15.01.2014 року ОСОБА_2 переведено на посаду доглядача МЕХП з 17.01.2014 року з оплатою відповідно до штатного розпису.

Із наказом №5-к ОСОБА_2 ознайомилася, однак не погодилась, оскільки не подавала заяви на переведення на посаду доглядача.( а.с.19).

Наказом №6-к від 16.01.2014 року позивачку ОСОБА_2 звільнено з посади провідного зберігача фондів МЕХП з 16.01.2014 року за ст.36.п.6 КЗпП України.

Враховуючи те, що мала місце реорганізація в роботі МЕХП, а не зміна істотних умов праці, відтак суд першої інстанції підставно поновив ОСОБА_2 на посаді, яку вона займала до звільнення. Відтак, доводи апеляційної скарги, що Інститут намагався забезпечити роботою позивачку суперечать підставі звільнення з роботи по п.6 ст.36 КЗпП України, оскільки зміни істотних умов праці на посаді провідного зберігача фондів не було.

Оскільки в частині поновлення на роботі ОСОБА_2 рішення районного суду залишено Ухвалою ВСС України без змін, то в тій частині ріщення апеляційним судом не переглядається.

Однак колегія суддів не погоджується з рішенням районного суду в частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 з наступних підстав.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці", п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на два сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Крім того, положеннями розділу III наведеного Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню при обчисленні середнього заробітку як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу (затримки розрахунку при звільненні).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2012 року № 6-87 цс 11, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Судом встановлено судом, що заробітна плата ОСОБА_2 за два останні повні місяці перед звільненням становила в сумі 5113, 69 грн. (2348,09 + 2765,60 = 5113,60 грн.) згідно довідки №40 від 29 травня 2014 року ( а.с.59).

За листопад та грудень 2013 року було в сукупності 43 робочі дні, а тому 5113,69 : 43 = 118,92 грн. середньоденного заробітку.

Відповідно до постанови Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2014 року з відповідача Інституту народознавства НАН України стягнуто на користь Львівського обласного центру зайнятості 6 948грн.53 коп - допомогу по безробіттю, яку отримала позивачка ОСОБА_2 за період з 04.03.2014 р. по 18.07.2014 р. Позивачка підтвердила отримання нею зазначеної допомоги по безробіттю в апеляційному суді.

Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» (Абзац перший пункту 32 виключено на підставі Постанов Пленуму Верховного Суду України N 15 ( v0015700-98 ) від 25.05.98) Оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 ( 100-95-п ) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348). ( Абзац третій пункту 32 із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України N 18 ( v0018700-95 ) від 26.10.95 )

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП ( 322-08 ) оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з'являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

( Пункт 32 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 15 ( v0015700-98 ) від 25.05.98 )

З врахуванням вищенаведеного та виплати позивачці допомоги по безробіттю колегія суддів вважає, що за період з 16 січня по 04 березня 2014 року було 34 робочих днів, а тому 118,92 грн. помножити на 34 робочих дні = 4043грн.28 коп. грн. за час вимушеного прогулу.

Окрім, того відповідно до поданої довідки Інституту народознавства НАН України позивачка отримала вихідну допомогу в сумі 2 510 грн. 36 коп. (а.с.215).

Колегія суддів вважає, що до виплати позивачці ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу підлягає сума 4043грн.28 коп.- 2510грн. 36 коп = 1532грн.92 коп.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З огляду на вищенаведене, оскільки суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, тому колегія суддів приходить до висновку, щодо необхідності cкасування рішення в частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалення нового рішення в тій частині, яким стягнути з Інституту народознавства НАН України на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1532грн.92 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги Інституту народознавства НАНУ та директора Інституту народознавства НАНУ - Павлюка С.П. задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 04 липня 2014 року скасувати в частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалити нове рішення в тій частині, яким стягнути з Інституту народознавства НАН України на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1 532 грн. 92 коп

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішення законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.Л. Шумська