Справа № 309/3585/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска В.В.

суддів - Готри Т.Ю., Кожух О.А.

при секретарі - Рогач О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа: Головне управління державної міграційної служби в Закарпатській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хустського районного суду від 24 березня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить будинок, що розташований за адресою: м. Хуст, АДРЕСА_1. У будинку разом із ним та дружиною зареєстровані відповідачі донька ОСОБА_2 і зять ОСОБА_2, які більше двох років не проживають за вказаною адресою, а донька ОСОБА_4 не проживає в будинку 11 років у зв'язку з чим втратили право на проживання. Оскільки відповідачі відмовляються в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку, позивач, посилаючись на вимоги ст. 810, 815 ЦК України, просив суд визнати їх такими, що втратили право користування спірним жилим будинком та зняти з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням Хустського районного суду від 24 березня 2015 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровану за адресою АДРЕСА_2 такою, що втратила право користування жилим будинком АДРЕСА_1 в м. Хуст Закарпатської області та знято з реєстраційного обліку. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм матеріального права, неповного встановлення обставин справи, просила скасувати оскаржуване нею рішення у частині задоволення позову про визнання її такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку й ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Межі доводів апеляційної скарги - через конфлікт з батьком, позивачем ОСОБА_1, відповідачка змушена була залишити спірний будинок і винаймати інше житло, власник якого не дає дозвіл на реєстрацію за місцем проживання. З мамою ОСОБА_5 збереглися теплі доброзичливі відносини, яка будучи співвласником будинку не ставить питання про визнання позивачки втратившою право на користування житлом та зняття з реєстрації.

ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 просила задовольнити апеляційну скаргу, оскільки реєстрація ОСОБА_4 в будинку батька є правомірною.

Позивач просив відхилити апеляційну скаргу з тих підстав, що дочка ОСОБА_4 не проживає в його будинку з моменту реєстрації, фактично проживає в будинку дядька по АДРЕСА_3 в м. Хуст.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції стосовно ОСОБА_4, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у частині визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим будинком АДРЕСА_1 в м. Хуст та зняття її з реєстраційного обліку, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власниками спірного будинку, однак позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися ним, тому його права підлягають захисту на підставі статті 391 ЦК України.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 в м. Хуст, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16 травня 2007 року.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов громадянина ОСОБА_1, м. Хуст, АДРЕСА_1, складеного депутатом Хустської міської ради Огняником П.В., за вказаною адресою також проживає його дружина ОСОБА_5, дочка ОСОБА_8, зять ОСОБА_9 та онук ОСОБА_9. Крім того, за вказаною адресою зареєстрована дочка ОСОБА_10 та онука ОСОБА_11 Зі слів батьків та сусідів ОСОБА_4 з дочкою не проживає за вказаною адресою з травня 2003 року.

Реєстрація місця проживання відповідачки за вказаною вище адресою з 15 травня 2007 року підтверджується копією паспорту НОМЕР_1, виданого 1 квітня 2014 року Хустським РВ ГУДМС України в Закарпатській області.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а згідно частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна, як зазначено у статті 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однак, частиною першої статті 156 ЖК України встановлено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Установлено, що ОСОБА_4 є дочкою позивача, яка вселилися з своєю дочкою до спірного будинку в установленому законом порядку і набула прав і обов'язків, передбачених статтею 156 ЖК України.

Згідно актового запису про шлюб № 94 та свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_2 позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_4., ІНФОРМАЦІЯ_3, що вбачається з свідоцтва про народження НОМЕР_3.

Відповідно до ст. ст. 60 та 70 Сімейного кодексу України ОСОБА_5, мама відповідачки ОСОБА_4, є співвласником ? частки будинку АДРЕСА_1 в м. Хуст, яка не заявляла вимогу про визнання дочки ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації в будинку.

Таким чином, не можна вважати правомірним висновком суду про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки позов заявлено не всіма співвласниками спірного будинку, поділ якого не проводився та не визначався порядок користування таким.

Крім того, обгрунтовуючи вимогу про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням позивач указував на те, що реєстрація відповідачки у спірному будинку створює йому певні незручності та позбавляє в повній мірі використовувати своє право власності й посилаючись на ст. 810 ЦК України, частиною 1 якої встановлено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату, і на ст. 815 цього Кодексу, якою встановлено обов'язки наймача, просив задовольнити позовні вимоги.

Встановлено, що позивач не укладав з відповідачкою письмовий договір найму житла і тому його посилання на вказані вище норми матеріального права, як на підставу задоволення позову, є недоречним.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки судом неправильно застосовано норми права і висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, керуючись вимогами ст. 309 ЦПК України вважає, що рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку слід скасувати і в задоволенні цієї вимоги відмовити.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Хустського районного суду від 24 березня 2015 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку скасувати і в задоволенні цієї вимоги відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: