У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Писаної Т.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Поляницької сільської ради Івано-Франківської області, третя особа - відділ Держземагентства в м. Яремче Івано-Франківської області, про скасування державних актів на право власності на земельну ділянку за касаційною скаргою ОСОБА_6 та касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14 червня 2012 року вона придбала у ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1250 га у АДРЕСА_1, у свою чергу ОСОБА_5 придбала вказану земельну ділянку у ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу від 30 серпня 2006 року, а ОСОБА_8 придбав земельну ділянку площею 0,25 га у ОСОБА_9 Однак її земельна ділянка перетинається із суміжними земельними ділянками площею 0,0390 га та 0,1010 га, які належать ОСОБА_10 Площа накладання земельних ділянок становить близько 0,0143 га та 0,0248 га.

ОСОБА_3 вважала, що перетин земельних ділянок виник у момент прийняття обмінного файлу на земельну ділянку ОСОБА_9 10 жовтня 2006 року та видачі йому державних актів на право приватної власності на земельну ділянку, оскільки на той час земельна ділянка на місці перетину перебувала в приватній власності ОСОБА_8 на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку від 1 липня 2005 року. При цьому ОСОБА_9 державні акти на земельну ділянку від 21 листопада 2006 року, від 23 серпня 2007 року та від 15 червня 2011 року видано незаконно та з порушенням вимог земельного законодавства, внаслідок чого при виготовленні ОСОБА_4 правовстановлюючого документу було проведено захоплення її присадибної земельної ділянки. Крім того, ОСОБА_4 без жодних правовстановлюючих документів на частину земельної ділянки та без відповідних дозволів з боку органів місцевого самоврядування проводить польові та будівельні роботи на земельній ділянці, яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд скасувати видані ОСОБА_9 державні акти про право власності на земельну ділянку площею 1,0079 га від 21 листопада 2006 року, площею 1,0080 га від 23 серпня 2007 року та площею 0,1400 га від 15 червня 2011 року.

Під час розгляду справи до участі в справі залучено правонаступника ОСОБА_9 - ОСОБА_6

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 15 травня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку площею 1,0079 га від 21 листопада 2006 року, площею 1,0080 га від 23 серпня 2007 року та площею 0,1400 га від 15 червня 2011 року, видані ОСОБА_9

У касаційних скаргах ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_7, просять оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що придбана позивачем земельна ділянка накладається з суміжними земельними ділянками, однак ОСОБА_3 не довела, що причиною такого накладання земельних ділянок є оспорювані державні акти та що під час придбання земельної ділянки було дотримано вимоги ст. 20 Закону України «Про землеустрій» щодо обов'язковості проведення землеустрою при відчуженні земельної ділянки, ст. 186 ЗК України та Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позов, виходив із того, що ОСОБА_9 за життя отримав земельні ділянки площею 1,0079 га, площею 1,0080 га та площею 0,1400 га на підставі законних рішень Поляницької сільської ради Івано-Франківської області, проте для оформлення права власності отримав відповідні державні акти від 21 листопада 2006 року, від 23 серпня 2007 року та від 15 червня 2011 року з порушенням норм земельного законодавства, тобто з частковим захопленням земельної ділянки, власником якої на даний час є позивач, чим порушено права останньої.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 10 травня 2005 року згідно з договором купівлі-продажу ОСОБА_8 придбав земельну ділянку площею 0,2500 га у АДРЕСА_1 у ОСОБА_9, який мав у власності 1,6580 га землі на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку від 14 квітня 2005 року, та отримав державний акт від 1 липня 2005 року на куплену землю.

ОСОБА_9 після відчуження 0,2500 га землі 7 березня 2006 року подарував 0,3000 га ОСОБА_6 та 0,1000 га ОСОБА_11

21 листопада 2006 року ОСОБА_9 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,0079 га. За заявою ОСОБА_9 23 серпня 2007 року видано новий державний акт на цю ж земельну ділянку, однак з частковою зміною конфігурації, з протилежного від землі ОСОБА_8 боку, площею 1,0080 га.

За заявою ОСОБА_9 від 12 травня 2011 року із його земельної ділянки виділено 0,1400 га, а 15 червня 2011 року видано на цю площу державний акт і цього ж дня дана ділянка була куплена ОСОБА_4

Пізніше ОСОБА_8 продав 30 серпня 2006 року земельну ділянку площею 0,2500 га ОСОБА_12 площею 0,1250 га, яка 14 червня 2012 року перепродала її ОСОБА_13, та ОСОБА_5 площею 0,1250 га, яка 14 червня 2012 року перепродала її ОСОБА_3

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному окремо визначеному об'єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об'єкта. У разі переходу права власності на об'єкт нерухомого майна або зміни опису (даних) об'єкта нерухомого майна його реєстраційний номер залишається без змін.

Проте з матеріалів справи вбачається, що координати земельної ділянки ОСОБА_3 з кадастровим номером :22:002:0676 та координати земельної ділянки ОСОБА_13 з кадастровим номером :22:002:0675 не співпадають з координатами земельної ділянки ОСОБА_8 з кадастровим номером :22:002:0379, яка розташована в іншому місці с. Поляниця, про що свідчить інформація з Публічної кадастрової карти України.

Таким чином, висновок апеляційного суду про те, що земельна ділянка, яку ОСОБА_8 купив у ОСОБА_9, за конфігурацією не змінювалася до даного часу, суперечить наведеним фактам і ґрунтується на припущеннях.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

При цьому апеляційний суд не взяв до уваги показання ОСОБА_6 та ОСОБА_14., які стверджували, що під час придбання ОСОБА_8 у ОСОБА_9 земельної ділянки площею 0,25 га та виготовленні ним державного акта про право власності на земельну ділянку у порушення вимог ст. 20 Закону України «Про землеустрій», оскільки межі земельних ділянок ніким не погоджувались.

Крім того, суд не врахував, що ОСОБА_9 отримав оспорювані державні акти на право власності на земельну ділянку 21 листопада 2006 року, 23 серпня 2007 року та 15 червня 2011 року, тому він не міг порушити права позивача, оскільки на час набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, на момент реєстрації у поземельній книзі - 14 липня 2012 року, власником спірної земельної ділянки був ОСОБА_8, а в подальшому - ОСОБА_5

Отже, ОСОБА_9 державний акт про право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 не видавався.

Також апеляційний суд, зазначивши, що оспорюваними державними актами посвідчується право власності на земельну ділянку площею 0,1010 га, частина якої фактично накладається на ділянку суміжного землевласника - ОСОБА_3, залишив поза увагою те, що державні акти про право власності на земельну ділянку площею 1,0079 га від 21 листопада 2006 року, площею 1,0080 га від 23 серпня 2007 року та площею 0,1400 га від 15 червня 2011 року ніяким чином не посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,1010 га, ні за планом меж, ні по контурах, вказаних у технічній документації.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, законність та обґрунтованість рішення суду по суті не перевірив та дійшов передчасного висновку про задоволення позову ОСОБА_3

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

Т.О. Писана

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко