У Х В А Л А

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Амеліна В. І., Остапчука Д. О.,

Гончара В. П., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Титан» до ОСОБА_3 про визнання права власності на приміщення, виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Титан» про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 29 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Титан» (далі - ТОВ «Титан») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, у якому просило визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,1 кв. м, та виселити відповідача із вказаного приміщення.

Посилалось на те, що на підставі нотаріально посвідченої додаткової угоди від 26 квітня 2000 року № 1 до засновницького договору ТОВ «Титан» ОСОБА_4 передав зазначену квартиру товариству як вклад до статутного фонду. Згодом вказану квартиру було переведено в нежитлове приміщення та видано дозвіл на її реконструкцію та проектування під магазин непродовольчих товарів. Проте у 2013 році позивачу стало відомо, що на підставі договору купівлі-продажу від 03 вересня 2013 року ОСОБА_5 продав спірну квартиру ОСОБА_3

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Титан», у якому просив визнати його добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1, залишити вказану квартиру у його власності та зняти всі обмеження щодо володіння, користування та розпорядження спірним майном.

Посилався на те, що 03 вересня 2013 року за договором купівлі-продажу придбав вказану квартиру в ОСОБА_5, а про існування будь-яких прав на неї ТОВ «Титан» він не знав, тому є добросовісним набувачем.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2015 року позов ТОВ «Титан» задоволено.

Визнано за ТОВ «Титан» право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,1 кв. м, та виселено ОСОБА_3 та інших осіб із указаного приміщення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 29 квітня 2015 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2015 року в частині задоволення позову ТОВ «Титан» про виселення ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Титан» відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ТОВ «Титан» та визнаючи за ним право власності на спірну квартиру, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є належним власником спірної квартири, право власності на яку оспорюється відповідачем, тому останній згідно зі ст. 391 ЦК України має бути виселений зі спірного приміщення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_3 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивач у суді не довів факту зайняття відповідачем спірного приміщення чи створення ним будь-яких перешкод у його користуванні.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що останній у суді не довів обставин, на які посилався як на обґрунтування своїх вимог.

Судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 та позову ТОВ «Титан» про його виселення ніким не оскаржуються, тому в цій частині на предмет законності та обґрунтованості судом касаційної інстанції не перевіряються.

У той же час з висновками судів про визнання за ТОВ «Титан» права власності на спірну квартиру повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 29 жовтня 1999 року ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 уклали договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Біккінеєвою І. А. та зареєстровано за № 2955.

26 квітня 2000 року згідно з додатковою угодою № 1 до засновницького договору ТОВ «Титан» ОСОБА_4 передав указану квартиру у власність товариства як свій вклад в установчий фонд.

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 20 червня 2001 року Виконавчим комітетом Харківської міської ради на підставі розпорядження Харківського міського голови від 19 червня 2001 року № 1086, ТОВ «Титан» є власником квартири АДРЕСА_1, загальною площею 43,1 кв. м. Право власності ТОВ «Титан» на вказану квартиру зареєстровано Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», про що внесено запис у реєстрову книгу від 25 червня 2011 року № П-1-21758.

Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 17 серпня 2001 року № 1468 було переведено спірну квартиру в нежиле приміщення та дозволено ТОВ «Титан» провести проектування та реконструкцію нежитлового приміщення під магазин непродовольчих товарів з влаштуванням окремого входу.

03 вересня 2013 року спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу у ОСОБА_5 придбав ОСОБА_3 та зареєстрував своє право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Обґрунтовуючи підстави позову та заперечуючи проти зустрічного позову ОСОБА_3, ТОВ «Титан» посилалось на те, що воно є фактичним власником спірної квартири, проте ОСОБА_3 зазначеного права за ним не визнає, тому що має до нього власний інтерес. Посилаючись на приписи ст. 392 ЦК України, просило задовольнити позов.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом зазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Застосування такого способу захисту права власності як визнання права власності відповідно до ст. 392 ЦК України можливе лише за умови, що особи, які не визнають або заперечують право власності, не перебувають з власником у зобов'язальних відносинах. Права, в тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, мають захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Вирішуючи спір по суті та визнаючи за ТОВ «Титан» право власності на спірну квартиру, на порушення приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України суди не звернули уваги на те, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ТОВ «Титан» у встановленому законом порядку, правова підстава набуття товариством такого права - додаткова угода № 1 до засновницького договору ТОВ «Титан» - ніким не оспорюється, тому підстав для визнання цього права за позивачем у судовому порядку немає.

Вирішуючи спір по суті, суди на зазначене уваги не звернули та не перевірили, чи правильно обрано позивачем спосіб захисту порушеного права з урахуванням тих обставин, що позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03 вересня 2013 року, на підставі якого ОСОБА_3 зареєстрував право власності на спірну квартиру, ТОВ «Титан» не заявлявся, а тому між сторонами існують речово-правові відносини щодо права на майно і способом захисту такого права є витребування майна за наявності підстав, передбачених ст. 388 ЦК України.

Не визначившись із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, суди дійшли передчасного висновку про те, що порушене право ТОВ «Титан» на спірну квартиру підлягає захисту на підставі ст. 392 ЦК України.

Допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду в частині вирішення спору про визнання за ТОВ «Титан» права власності на спірну квартиру, не можна визнати законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим у цій частині підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 29 квітня 2015 року в частині вирішення спору про визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Титан» права власності на спірну квартиру скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. І. Амелін

В. П. Гончар

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко