Номер провадження: 22-ц/785/4090/15
Головуючий у першій інстанції Сопільняк О. М.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: позивача ОСОБА_3 та представника відповідача, Комунального закладу «Кодимський дошкільний навчальний заклад ясла-садок «Теремок»», - Мельник Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_3 до Комунального закладу «Кодимський дошкільний навчальний заклад ясла-садок «Теремок»» про поновлення на попередній роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

12 січня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 15 листопада 2012 року він працював охоронцем, а під час опалюваного сезону кочегаром Комунального закладу «Кодимський дошкільний навчальний заклад ясла-садок «Теремок»» (далі - Кодимський ДНЗ я/с «Теремок»). Наказом №70-к від 04 листопада 2014 року його було звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин з 01 листопада 2014 року по 03 листопада 2014 року. Він вважає звільнення з роботи незаконним, оскільки під час опалюваного сезону він заявив, що через погіршення зору згідно із довідкою Комунальної установи «Кодимська центральна районна лікарня» від 31 жовтня 2014 року йому протипоказана важка фізична праця з нахилом голови, різкими рухами та вібрацією, перегрівом. Тому він не зміг виконувати обов'язки кочегара з поважних причин й не може бути звільнений за пунктом 4 ст. 40 КЗпП України. Середній заробіток за вимушеного прогулу з 04 листопада 2014 року на день звернення з позовом до суду становить 3045 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 233, 235 КЗпП України, позивач ОСОБА_3 просив суд поновити його на посаді річного охоронця в Кодимському ДНЗ я/с

«Теремок», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3045 грн. та моральну шкоду в розмірі 6000 грн. (а.с. 1-2).

Представник відповідача, КУ «Кодимського ДНЗ я/с «Теремок»», - Мельник Н.В., проти позову заперечувала й в своїх поясненнях зазначала, що позивач ОСОБА_3 звільнений з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України на законних підставах і в встановленому законом порядку. Позивач не звертався до неї з заявою про перевід на більш легку роботу у зв'язку з тим, що робота на посаді кочегара протипоказана йому за станом здоров'я й не надавав ніяких доказів у підтвердження цього. Вона вважає, що позивач пропустив строк звернення з позовом до суду без поважних причин та просила застосувати вказаний строк.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 57-61).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що судом порушенні норми матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції не враховано, що він пропустив строк звернення до суду за вирішенням трудового спору з поважних причин (а.с. 62-63).

В запереченні на апеляційну скаргу відповідач, Комунальний заклад «Кодимський дошкільний навчальний заклад ясла-садок «Теремок»», просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3, пояснення на апеляцію позивача ОСОБА_3 та представника відповідача, Комунального закладу «Кодимський дошкільний навчальний заклад ясла-садок «Теремок»», - Мельник Н.В., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

У пункті 24 постанови №9 Пленуму "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року, Верховний Суд України роз'яснив, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно із ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу профспілкової організації, членом якої є працівник.

Судом першої інстанції встановлено, що з 15 листопада 2012 року позивач ОСОБА_3 працював охоронцем, а під час опалюваного сезону кочегаром Комунального закладу «Кодимський дошкільний навчальний заклад ясла-садок «Теремок»» (а.с. 3).

Профспілкова організація Комунального закладу «Кодимський дошкільний навчальний заклад ясла-садок «Теремок»» надала згоду на звільнення позивача згідно п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин 1, 2 та 3 листопада 2014 року, про що свідчить виписка із протоколу засідання № 6 від 04 листопада 2014 року (а.с. 46).

Наказом №70-к від 04 листопада 2014 року позивача ОСОБА_3 було звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин з 01 листопада 2014 року по 03 листопада 2014 року (а.с. 4).

Підставою для видачі наказу були акти про невихід позивача на роботу відповідно затверджених графіків робочого часу: 1 листопада, 02 листопада та 03 листопада 2014 року (а.с. 354, 36, 37).) та згода профспілкового комітету, протокол профспілкової організації від 04 листопада 2014 року №6 (а.с. 46).

Згідно із ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Встановлено та визнається сторонами у справі, що позивач ОСОБА_3 після звільнення отримав трудову книжку 05 листопада 2014 року, а звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі 12 січня 2015 року (а.с. 1), тобто з пропуском встановленого законом місячного строку більш як через два місяця.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_3 пропустив строк звернення до суду за захистом трудових прав без поважних причин, що є підставою для відмови у позові. При цьому суд вважав, що позов є обґрунтованим, оскільки позивач ОСОБА_3 був звільнений з посади кочегара за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, за прогул, без вирішення питання про можливість його переведення на іншу роботу (за його згодою) за станом здоров'я й у випадку неможливості переведення на іншу роботу чи незгоди з таким переведенням мав бути звільнений з роботи відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з неможливістю виконування своїх трудових обов'язків за станом здоров'я.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Колегія суддів вважає, що в порушення положень ст. ст. 10, 57, 60, 64, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не з'ясував повно та всебічно обставини, які мають значення для вирішення справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним у справі доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

У частині 1 ст. 233 КЗпП України зазначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 234 КЗпП України передбачено, що, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У пункті 4 постанови №9 Пленуму "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року, Верховний Суд України роз'яснив, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити

порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до ст.85 ЦПК і ст.228 КЗпП залишається без розгляду.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. При пропуску передбаченого ст.225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з'ясуванні інших обставин справи не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, а інших осіб, які беруть участь у справі.

Правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (ст. ст. 11, 27, 31 ЦПК України).

Як вбачається з наказу №99 від 15 листопада 2012 року позивач ОСОБА_3 був прийнятий на роботу на посаду кочегара на 1,0 ставки на час опалюваного сезону й на нього було покладено обов'язки охоронця Комунального закладу «Кодимський дошкільний навчальний заклад ясла-садок «Теремок»» (а.с. 3).

Наказом №35 від 16 квітня 2013 року сезонного кочегара ОСОБА_3, було переведено на посаду кочегару постійно з роботою згідно графіку охоронників з 16 квітня 2013 року (а.с. 13).

Наказом №70-к від 04 листопада 2014 року позивача ОСОБА_3 було звільнено роботи з посади кочегара за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин з 01 листопада 2014 року по 03 листопада 2014 року, що підтверджується копією вказаного наказу та витягом з трудової книжника позивача (а.с. 4, 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Однак позивач ОСОБА_3 просив поновити його не на попередню роботу на посаду кочегара, а на посаду охоронця Комунального закладу «Кодимський дошкільний навчальний заклад ясла-садок «Теремок»», на який він не працював, що не передбачено законом.

Встановлено, що 04 вересня 2014 року позивач ОСОБА_3 був допущений к роботі у Комунальному закладі «Кодимський дошкільний навчальний заклад ясла-садок «Теремок»» до 28 серпня 2015 року, що підтверджується копією особової медичної книжки позивача ОСОБА_3 (а.с. 40-44).

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач ОСОБА_3 звернувся до роботодавця з заявою про перевід на більш легку роботу у зв'язку з тим, що робота на посаді кочегара протипоказана йому за станом здоров'я.

Позивач не надав ні роботодавцю, ні суду першої інстанції медичний висновок Лікарсько-консультативної комісії або МСЕК про перевід більш легку роботу, що з достовірністю підтверджується наявними у справі доказами.

Дійсно, в матеріалах справи є довідка Комунальної установи «Кодимська центральна районна лікарня» від 31 жовтня 2014 року (а.с. 14) та медичний висновок Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова» від 30 жовтня 2014 року (а.с. 15) про те, що позивач страждає на високу ускладнену короткозорість та йому протипоказана важка фізична праця з нахилом голови, різкими рухами та вібрацією, перегрівом, але зазначені документи не надавались керівництву Комунального закладу «Кодимський дошкільний навчальний заклад ясла-садок «Теремок»» та згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України не можуть вважатися допустимими доказами.

1, 2 та 3 листопада 2014 року позивач ОСОБА_3. був відсутній на роботі, що підтверджується матеріалами справи та не оспорюється позивачем, доказів про те, що він в ці дні був тимчасово непрацездатний не надано.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи зазначені обставини справи та наявні у справі докази, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що позивач ОСОБА_3 був відсутній на роботі 1, 2, 3 листопада 2014 року протягом усього часу роботи без поважних причин.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_3 був звільнений з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, за прогул 1, 2, 3 листопада 2014 року на законних підставах та в встановленому законом порядку, тому його трудові права не порушені відповідачем й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право не підлягає захисту.

Отже, вимоги ОСОБА_3 є незаконними, необґрунтованими й у даному випадку правила давності звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору не застосовуються.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 10, 59, 60, 17, 212, 213, 214 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 40, 232, 235 КЗпП України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Кодимського районного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року змінити й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Комунального закладу «Кодимський дошкільний навчальний заклад ясла-садок «Теремок»» про поновлення на попередній роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити з інших правових підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік