Справа №139/705/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Коломійцевої В.І.,

секретаря Мельник А.О.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1

селищної ради ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 селищної ради, виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради про визнання дій, повязаних із реалізацією права на приватизацію житла, дискримінацією та зобовязання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом. Мотивувала його тим, що з квітня 2013 року вона неодноразово зверталась до ОСОБА_1 селищної ради та її виконавчого комітету як органу приватизації із заявами про надання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1, за результатами розгляду яких селищна рада та орган приватизації приймали незаконні рішення про відмову у їх задоволені, які щоразу визнавались такими, судами Вінницької області та скасовувались. Вказані обставини, на переконання позивача свідчать про наявність дискримінації.

04 вересня 2015 року, 09 жовтня 2015 року та 04 листопада 2015 року позивач через канцелярію суду подала заяви про уточнення та збільшення позовних вимог. Просила суд позов задовольнити. Визнати факт дискримінації з боку ОСОБА_1 селищної ради по відношенню до ОСОБА_3 під час реалізації нею свого права на приватизацію квартири АДРЕСА_2 з усіма погосподарськими будівлями та спорудами, в тому числі під час прийняття 49 сесією 6 скликання ОСОБА_1 селищної ради рішення № 979 від 5 березня 2015 року. Визнати факт дискримінації з боку виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради по відношенню до ОСОБА_3 під час реалізації нею свого права на приватизацію квартири АДРЕСА_2 з усіма погосподарськими будівлями та спорудами. Рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради № 5 від 28 липня 2015 року про відмову ОСОБА_3 у наданні дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_2 з усіма погосподарськими будівлями та спорудами визнати незаконним та скасувати. Зобовязати ОСОБА_1 селищну раду та виконавчий комітет ОСОБА_1 селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради утриматись від дій, які будуть перешкоджати ОСОБА_3 у реалізації її права на приватизацію квартири АДРЕСА_2 з усіма погосподарськими будівлями та спорудами. Зобовязати виконавчий комітет ОСОБА_1 селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради провести приватизацію квартири АДРЕСА_2 з усіма погосподарськими будівлями та спорудами на користь ОСОБА_3 у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за №109/17404. Стягнути в дохід держави судові витрати з бюджету ОСОБА_1 селищної ради.

Представник позивача у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Додатково надав пояснення в яких просив позов своєї довірительки задовольнити, оскільки вважає, що дії відповідачів, а саме: незаконна та протиправна тяганина із розглядом заяв ОСОБА_3 щодо приватизації квартири понад 2 роки, незаконні та протиправні рішення за результатами їх розгляду; невиконання відповідачами рішень судів; протиправне рішення 49 сесії 6 скликання ОСОБА_1 селищної ради № 979 від 5 березня 2015 року; надання переваг іншим жителям селища у подібній ситуації, - у своїй сукупності підтверджують факт прямої дискримінації ОСОБА_3 з боку ОСОБА_1 селищної ради та виконкому ОСОБА_1 селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради.

Представник відповідача ОСОБА_1 селищної ради ОСОБА_2 позов не визнав з підстав викладених у запереченнях (а.с 39) Зокрема зазначив, що за жодною ознакою а ні селищною радою, а ні органом приватизації, які приймали рішення про відмову у наданні дозволу на приватизацію ОСОБА_3, дискримінаційних дій не вчинялось.

Представник відповідача виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради Вінницької області в судове засідання не зявилася, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов не визнає.

Суд вважає можливим, відповідно до вимог ст. 158 ч. 2 ЦПК України, розглянути справу у відсутність представника позивача та відповідача виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради Вінницької області враховуючи, що останні скористалися своїми процесуальними правами, подавши суду відповідні заяви.

Заслухавши пояснення представника відповідача, оглянувши матеріали цивільної справи №139/371/15-ц, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 реалізовуючи своє право на приватизацію, 09 квітня 2013 року подала заяву до ОСОБА_1 селищної ради про надання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 шляхом її безоплатної передачі у власність.

03 жовтня 2013 року рішенням 34 сесії 6 скликання ОСОБА_1 селищної ради №657 ОСОБА_3 відмовлено у наданні дозволу на приватизацію квартири. Дане рішення позивач оскаржила до суду.

07 листопада 2013 року постановою Мурованокуриловецького районного суду було відмовлено в задоволенні адміністративного позову.

Постановою колегії суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року апеляційну скаргу задоволено частково, зокрема, дії ОСОБА_1 селищної ради, пов'язані з розглядом заяви ОСОБА_3 щодо приватизації квартири, а також рішення 34 сесії 6 скликання ОСОБА_1 селищної ради № 675 від 03 жовтня 2013 року визнано протиправними, рішення скасовано і зобов'язано ОСОБА_1 селищну раду повторно розглянути питання приватизації спірної квартири.

09 січня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_1 селищної ради із заявою на повторний розгляд питання щодо приватизації квартири.

12 лютого 2014 року 37 сесією 6 скликання ОСОБА_1 селищної ради прийнято рішення № 774 про відмову у наданні дозволу на приватизацію житлової квартири.

Постановою Мурованокуриловецького районного суду від 17 березня 2014 року дії ОСОБА_1 селищної ради пов'язані з повторним розглядом заяви ОСОБА_3 щодо приватизації квартири АДРЕСА_3 визнано протиправними. Крім того, визнано протиправним та скасовано рішення 37 сесії 6 скликання ОСОБА_1 селищної ради № 774 від 12 лютого 2014 року про відмову ОСОБА_3 у наданні дозволу на приватизацію квартири та зобов'язано ОСОБА_1 селищну раду повторно розглянути заяву позивача щодо надання дозволу на приватизацію квартири належним органом приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради.

На виконання судового рішення, ОСОБА_1 селищною радою прийнято рішення № 797 від 16 травня 2014 року про створення органу приватизації в особі виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради, затверджено Положення про орган приватизації.

19 травня 2014 року, орган приватизації житлового фонду ОСОБА_1 селищної ради на своєму першому засіданні, прийняв рішення про відмову у наданні ОСОБА_3 дозволу на приватизацію квартири, з підстав, що вона не мала ніяких відношень до органів прокуратури, а члени її сім'ї припинили трудові відносини з зазначеною структурою, тому підлягали виселенню з житлової квартири. Крім того, в рішенні зазначено, що вселення ОСОБА_3 в квартиру відбулось з порушенням ст. 58 ЖК УРСР, а тому відповідно до вимог п. 18 Положення про порядок передачі квартир, жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, Положення про орган приватизації житлового фонду, вона позбавлена можливості здійснити приватизацію, а також через відсутність належних документів.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року, відмову органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради у наданні дозволу на приватизацію житлової квартири АДРЕСА_4 визнано безпідставною та визнано за ОСОБА_3 та членами її сім`ї право власності на квартиру АДРЕСА_5 в порядку приватизації державного майна, що є у комунальній власності.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 10 вересня 2014 року рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 селищної ради про визнання права власності на квартиру відмовлено.

19 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_1 селищної ради із заявою на повторний розгляд питання щодо надання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_6 шляхом її безоплатної передачі у власність.

23 січня 2015 року органом приватизації житлового фонду ОСОБА_1 селищної ради Вінницької області прийнято рішення № 3 про відмову ОСОБА_3 та членам її сімї в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 лютого 2015 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22.04.2015 року, дії виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради, які повязані із розглядом заяви ОСОБА_3 щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 від 19 грудня 2014 року визнано незаконними. Рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради № 3 від 23 січня 2015 року, як органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради визнано незаконним та скасовано.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 08 липня 2015 року виконавчий комітет ОСОБА_1 селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради зобовязано розглянути заяву ОСОБА_3 від 19 грудня 2014 року у спосіб визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року.

28 липня 2015 року органом приватизації житлового фонду ОСОБА_1 селищної ради Вінницької області прийнято рішення № 5 про відмову в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири, яким вирішив відмовити в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири АДРЕСА_7, гр. ОСОБА_3 (а.с. 16).

Крім того, 05 березня 2015 року ОСОБА_1 селищною радою Вінницької області 49 сесією 6 скликання прийнято рішення № 979 «Про включення до переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації», яким заборонено відчуження комунального майна, житлової квартири АДРЕСА_8 будь-яким способом та включено житлову квартиру АДРЕСА_8 до переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації (а.с. 13).

Організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина визначені Законом України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Згідно вказаного Закону, дискримінація це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Формами дискримінації є: пряма дискримінація; непряма дискримінація; підбурювання до дискримінації; пособництво у дискримінації; утиск (ст. 6 Закону).

Пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Підбурювання до дискримінації - вказівки, інструкції або заклики до дискримінації стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками.

Пособництво у дискримінації - будь-яка свідома допомога у вчиненні дій або бездіяльності, спрямованих на виникнення дискримінації.

Утиск - небажана для особи та/або групи осіб поведінка, метою або наслідком якої є приниження їх людської гідності за певними ознаками або створення стосовно такої особи чи групи осіб напруженої, ворожої, образливої або зневажливої атмосфери.

Відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Таким чином, в контексті визначення терміну «дискримінація», яке надано у Законі України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», остання має місце лише тоді коли порушення прав відбувається з причини певної ознаки особи. Таке тлумачення у повній мірі відповідає положенням ч. 2 ст. 24 Конституції України і ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Позивачем не обґрунтовано факту наявності щодо неї дискримінації у тому значенні, яке використовується у Законі України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Вона та її представник, ні у позовній заяві, ні у заявах про уточнення та збільшення позовних вимог, ні у наданих суду доказах, не навели жодних даних, які б свідчили про те, що нереалізація права на приватизацію ґрунтується чи повязано саме із будь-якою, конкретно визначеною ознакою дискримінації.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також визнавав дискримінацією дії осіб, що ґрунтувалися на ознаці, яку можна ідентифікувати (Рішення ЄСПЛ у справі Карсон та інші проти сполученого Королівства (Carson and Others v. UK) (№ 42184/05), 16 березня 2010 року, Рішення ЄСПЛ у справі D.Г. та інші проти Чеської Республіки (D.H. and Others v. the Czech Republic) (№ 57325/00), 13 листопада 2007 року, Рішення ЄСПЛ у справі Бьорден проти Сполученого Королівства (Burden v. UK) (№ 13378/05), 29 квітня 2008 року).

Разом з тим, у своєму рішенні від 07.11.2013 року (Справа «Пічкур проти України») Європейський суд з прав людини встановив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «ОСОБА_4 проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I).

Отже, дискримінація за практикою Європейського Суду з прав людини, не обовязково має ставитися у залежність від конкретно визначених обставин, а визнається такою у випадках коли особа чи група осіб зазнає без належного виправдання поводження, яке є менш сприятливим, ніж інше, навіть якщо сприятливіше поводження не вимагається Конвенцією (див. рішення у справі «Абдулазіс, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» від 28.05.1985 року).

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Так, дійсно, протягом 2011-2014 років жителями смт Муровані Курилівці Вінницької області неодноразово здійснювалося право на приватизацію житла (а.с. 12), тоді як з 2013 року позивач ОСОБА_3 безуспішно намагається приватизувати квартиру АДРЕСА_2 і судами різних інстанцій та юрисдикцій неодноразово розглядалися справи щодо приватизації вказаної квартири.

Разом з тим:

- 25 грудня 2013 року Вінницьким апеляційним адміністративним судом винесено постанову згідно якої визнано протиправним та скасовано рішення 34 сесії 6 скликання ОСОБА_1 селищної ради № 675 від 03 жовтня 2013 року про відмову ОСОБА_3 у наданні дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_2. Зобовязано ОСОБА_1 селищну раду Вінницької області повторно розглянути питання приватизації квартири АДРЕСА_2 в тому числі, з підстав того, що ОСОБА_1 селищна рада Вінницької області не є органом приватизації у розумінні ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України», а зобовязана такий орган створити.

- 17 березня 2014 року Мурованокуриловецьким районним судом Вінницької області винесено постанову згідно якої визнано протиправним та скасовано рішення 37 сесії 6 скликання ОСОБА_1 селищної ради № 774 від 12 лютого 2014 року про відмову ОСОБА_3 у наданні дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_2. Зобовязано ОСОБА_1 селищну раду Вінницької області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 щодо надання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_2 належним органом приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради знову ж таки, з тих підстав, що ОСОБА_1 селищна рада Вінницької області не є органом уповноваженим відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України» вирішувати питання щодо приватизації житла. По даній справі суддею було винесено окрему ухвалу, якою зобовязано селищного голову ОСОБА_1 селищної ради вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону та вжити відповідних заходів з метою недопущення у майбутньому вказаних недоліків, а саме утворити, відповідно до закону, орган, який був би уповноваженим відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України» вирішувати питання щодо приватизації житла. На виконання даної ухвали ОСОБА_1 селищною радою прийнято рішення № 797 від 16 травня 2014 року, щодо створення такого органу і в подальшому уже він вирішував питання щодо приватизації державного житлового фонду.

Тобто у перших двох випадках вирішення питання про приватизацію спірної квартири здійснювалося неналежним органом, а тому його рішення з цього приводу, у будь-якому разі підлягали скасуванню незалежно від їх змісту. Разом з тим, при вирішенні справ суд не може виходити за межі позовних вимог, саме тому ні Вінницьким апеляційним адміністративним судом, ні Мурованокуриловецьким районним судом Вінницької області не вирішувалося питання щодо правомірності надання дозволу на приватизацію у інші роки і щодо інших осіб. Зважаючи на це, рішення ОСОБА_1 селищної ради № 675 від 03 жовтня 2013 року та № 774 від 12 лютого 2014 року, а також дії, повязані з їх прийняттям можна визнавати протиправними (що і було зроблено судами), однак обставини у звязку з якими вони визнані такими, виключають можливість визнавати їх дискримінаційними, оскільки за своєю суттю дискримінація означає саме поводження з особами у різний спосіб, без обєктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях, тобто таке поводження має здійснюватися органом чи особою, які можуть вчинити ті чи інші дії, але які при цьому діють у різний спосіб без належного на те обґрунтування.

- 19 травня 2014 року, орган приватизації житлового фонду ОСОБА_1 селищної ради на своєму першому засіданні, прийняв рішення про відмову у наданні ОСОБА_3 дозволу на приватизацію квартири, в тому числі через відсутність належних документів.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року, відмову органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради у наданні дозволу на приватизацію житлової квартири АДРЕСА_4 визнано безпідставною та визнано за ОСОБА_3 та членами її сім`ї право власності на квартиру АДРЕСА_5 в порядку приватизації державного майна, що є у комунальній власності.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 10 вересня 2014 року рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 селищної ради про визнання права власності на квартиру відмовлено. При цьому, як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_3 надала органу приватизації лише заяву про надання дозволу на приватизацію квартири по вул. Спортивній, 9 в смт Муровані Курилівці без усіх необхідних документів передбачених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 та Положенням про орган приватизації житлового фонду, який перебуває у комунальній власності ОСОБА_1 селищної ради і тому суд зазначив, що за умови дотримання вимог вищевказаних законів та положень, можливість проведення приватизації квартири АДРЕСА_9 для ОСОБА_3 не втрачена.

Отже, рішення органу приватизації житлового фонду ОСОБА_1 селищної ради від 19 травня 2014 року про відмову у наданні дозволу на приватизацію квартири - визнано правомірним. За таких обставин, суд не вбачає підстав для визнання дій органу приватизації дискримінаційними по відношенню до позивача у даному випадку.

- 19 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_1 селищної ради із заявою на повторний розгляд питання щодо надання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_6 шляхом її безоплатної передачі у власність. 23 січня 2015 року органом приватизації житлового фонду ОСОБА_1 селищної ради Вінницької області прийнято рішення № 3 про відмову ОСОБА_3 та членам її сімї в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири. Підставою для відмови стало те, що спірна квартира відповідно до рішення виконкому селищної ради № 20 від 24.02.2000 року надається згідно угоди по найму в користування посадовим особам прокуратури на період виконання ними обовязків. ОСОБА_3 не мала ніяких відношень до органів прокуратури, а члени її сімї припинили трудові відносини із зазначеною структурою. Крім того, вселення ОСОБА_3 та членів її сімї відбулося в порушення ст. 58 Житлового кодексу УРСР, а у відповідності до вимог п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом № 396 від 16.12.2009 року Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству, можливість здійснити громадянином приватизацію є використання квартири на законних підставах, тобто правомірність проживання.

Таким чином, посилання позивача на те, що виконком ОСОБА_1 селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради вимагав від неї подачі документів, які не передбачені п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, і вчиняв спробу перекласти свій обовязок по виготовленню або замовленню технічного паспорту на спірну квартиру на неї - не відповідає дійсності, оскільки зазначені підстави не входили до числа таких, з яких позивачеві та членам її сімї відмовлено у наданні згоди на приватизацію житла згідно з рішенням виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради № 3 від 23.01.2015 року (що було підтверджено рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22 квітня 2015 року). Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області у своєму ж рішенні від 20 лютого 2015 року лише дослідив твердження представника відповідача про неподання ОСОБА_3 повного пакету документів при поданні нею заяви про надання дозволу на приватизацію та висловив свою позицію з приводу даного питання.

Так, дійсно, в цілому, рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 лютого 2015 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22.04.2015 року, дії виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради, які повязані із розглядом заяви ОСОБА_3 щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 від 19 грудня 2014 року визнано незаконними. Рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради № 3 від 23 січня 2015 року, як органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради визнано незаконним та скасовано. А рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 08 липня 2015 року зобовязано виконавчий комітет ОСОБА_1 селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради розглянути заяву ОСОБА_3 від 19 грудня 2014 року у спосіб визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян.

Разом з тим, незаконність дій виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради в даному випадку не свідчить про наявність у них ознак дискримінації.

Суд звертає увагу на те, що в обґрунтування відмови у наданні дозволу на приватизацію житлової квартири, орган приватизації житлового фонду ОСОБА_1 селищної ради Вінницької області вказав, що спірна квартира відповідно до рішення виконавчого комітету селищної ради № 20 від 24.02.2000 року надається згідно угоди по найму в користування посадовим особам прокуратури на період виконання ними посадових обовязків (дана обставина встановлена рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 лютого 2015 року у справі № 139/96/15-ц).

Отже, збереження даної квартири у комунальній власності ОСОБА_1 селищної ради Вінницької області переслідує легітимну ціль (у тому значенні, яке використовується Європейським Судом), тобто має розумне та обєктивне обґрунтування, не має наміру принизити чиюсь гідність та не вказує на брак поваги до особи чи бажання принизити або зганьбити її, тому відмова у приватизації та відмінність у ставленні у даному випадку не може бути визнана дискримінацією в контексті рішень Європейського суду з прав людини та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Більше того, у звязку з наведеним, враховуючи мету з якої позивачеві відмовлено у приватизації квартири, суд приходить до висновку, що на місці позивача інші особи не зазнали б більш сприятливого ставлення, оскільки відмова у приватизації у даному випадку повязана не з упередженим ставленням до конкретної особи позивача (на чому та наполягає), а у звязку з бажанням органу приватизації зберегти, власне обєкт приватизації, у комунальній власності.

Проявом дискримінації, на думку позивача, є також незаконна та протиправна тяганина із розглядом заяв ОСОБА_3 щодо приватизації квартири понад два роки.

Але суд вважає, що тривалість розгляду даного питання, повязується саме із неодноразовим зверненням ОСОБА_3 із заявами щодо приватизації спірної квартири та оскаржень рішень за наслідками їх розгляду до суду. Зокрема, як встановлено в судовому засіданні, розгляд вказаних заяв позивача ОСОБА_1 селищною радою 03 жовтня 2013 року та 12 лютого 2014 року відбувався в залежності від періодичності скликання сесій, у порядку визначеним її регламентом та повноважним складом ради, у порядку передбаченому Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

У подальшому, розгляд заяв належним органом приватизації, яким є виконавчий комітет ОСОБА_1 селищної ради, здійснювався у розумні строки.

В обґрунтування позову, позивач також зазначила, що ОСОБА_1 селищна рада та виконком ОСОБА_1 селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради уже понад два роки всіляко перешкоджає їй скористатися своїм конституційним правом та придбати житло у передбачений законом спосіб. При цьому позивач послалася на рішення Мурованокуриловецького районного суду від 08.07.2015 року у справі № 139/371/15-ц, в якому суд прийшов до висновку, що порушення її права на приватизацію житла невідривно повязане з визнанням незаконними рішень, дій чи бездіяльності органів, уповноважених на її здійснення.

Однак, у даному випадку, слід зазначити, що до такого висновку суд прийшов в контексті відмови позивачу у її вимозі щодо визнання загального права на приватизацію житла, зазначивши, що право на приватизацію це загальне поняття, метою якого є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі. Право на приватизацію гарантовано Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» і додаткового визнання цього права судом не потребує. Суд може лише встановити факт порушення цього права і захистити можливість його реалізації у спосіб, передбачений ст. 16 ЦК України чи іншими законами України.

Ще одним проявом дискримінації позивач вважає невиконання рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 08 липня 2015 року у справі № 139/371/15-ц, згідно якого частково було задоволено її позов до виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради та постановлено, в тому числі, зобовязати виконавчий комітет ОСОБА_1 селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради розглянути заяву ОСОБА_3 від 19 грудня 2014 року у спосіб, визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року.

Разом з тим, 28 липня 2015 року на виконання рішення Мурованокуриловецького районного суду по справі № 139/371/15-ц від 08.07.2015 року, органом приватизації житлового фонду ОСОБА_1 селищної ради Вінницької області розглянуто заяву ОСОБА_3 від 19.12.2014 року за результатом розгляду якої прийнято рішення № 5 від 28 липня 2015 року «Про відмову в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири» згідно якого ОСОБА_3 відмовлено в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири АДРЕСА_7.

Таким чином суд не бере до уваги пояснення позивача, що рішення органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради № 5 від 28.07.2015 року «Про відмову в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири», - не відповідає резолютивній частині рішення Мурованокуриловецького районного суду від 08 липня 2015 року у справі № 139/371/15-ц та виконавчому листу у цій же справі та є невиконаним, оскільки предметом судового спору щодо якого 08 липня 2015 року постановлено судове рішення, була, в тому числі, вимога про розгляд заяви ОСОБА_3 від 19 грудня 2014 року у спосіб, визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року. А рішення № 5 від 28.07.2015 року «Про відмову в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири» орган приватизації прийняв саме за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 від 19 грудня 2014 року. Дане рішення є чинним, стосується вирішення питання щодо надання дозволу на приватизацію квартири, а тому суд не має підстав вважати, що воно прийняте не у спосіб визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року.

Крім того, згідно листа Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області № 7986/02.2-27/7 від 21.10.2015 року (міститься в матеріалах витребуваної судом справи №139/371/15-ц) виконавче провадження по рішенню Мурованокуриловецького районного суду від 08 липня 2015 року є закінченим.

Так само твердження, що орган приватизації не має права відмовити у приватизації займаного позивачем житла не відповідає дійсності, оскільки відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Таким чином, відсутність права відмовляти у приватизації не є безумовною, хоча така відмова і повинна бути обґрунтована і мотивована законними підставами. Більше того, як уже зазначалося, у своєму рішенні від 21 лютого 1997 року у справі «ОСОБА_4 проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I) Європейський суд з прав людини зазначив, що Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення.

28 липня 2015 року орган приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради на виконання рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 08.07.2015 року, повторно розглянувши заяву ОСОБА_3 від 19.12.2014 року, прийняв рішення № 5 «Про відмову в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири», яким вирішив відмовити ОСОБА_3 в наданні дозволу на приватизацію квартири. При цьому, орган приватизації керувався рішенням 49 сесії 6 скликання ОСОБА_1 селищної ради «Про включення до переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації» № 979 від 05.03.2015 року відповідно до якого заборонено відчуження у будь-який спосіб квартири АДРЕСА_2 та включено її до переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації. В обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на те, що мотивом прийняття рішення № 979 від 05.03.2015 року є лише бажання перешкодити їй в законний спосіб набути право власності на спірну квартиру, що і являється дискримінацією. Однак суд з цим не погоджується, оскільки вказане рішення стосується можливості приватизації спірної квартири в цілому, а не конкретно визначеними особами, що не входить в рамки ознак визначення «дискримінація», які містяться у Законі України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» та рішеннях Європейського суду з прав людини.

З огляду на викладене, у суду також відсутні підстави вважати відмову у наданні дозволу на приватизацію квартири оформлену рішенням органу приватизації житлового фонду № 5 від 28.07.2015 року такою, яка містить ознаки дискримінації по відношенню до ОСОБА_3 оскільки підставою для його прийняття є рішення № 979 від 05.03.2015 року і яке, на той час, і на сьогоднішній день є чинним, і як встановлено судом, не містить ознак дискримінації. Тому вимога визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради № 5 від 28 липня 2015 року про відмову ОСОБА_3 у наданні дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_2 з усіма погосподарськими будівлями та спорудами також не може бути задоволена.

Отже, виходячи з наведеного, позов ОСОБА_3 в частині визнання дій відповідачів, повязаних із реалізацією нею права на приватизацію житла, дискримінацією задоволенню не підлягає.

Крім того, у звязку з тим, що в діях відповідачів судом не встановлено ознак дискримінації, рішення 49 сесії №979 від 05.03.2015 року, яким спірну квартиру включено до переліку обєктів, які не підлягають приватизації, є чинним, так само, чинним є рішення органу приватизації від 28 липня 2015 року № 5 «Про відмову в наданні дозволу на приватизацію квартири», - у суду відсутні підстави для задоволення вимоги про зобовязання виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради провести приватизацію квартири АДРЕСА_2 з усіма погосподарськими будівлями та спорудами на користь ОСОБА_3 у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404.

Вимога ж позивача зобовязати ОСОБА_1 селищну раду та виконавчий комітет ОСОБА_1 селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради утриматись від дій, які будуть перешкоджати ОСОБА_3 у реалізації її права на приватизацію квартири АДРЕСА_2 з усіма погосподарськими будівлями та спорудами також не може бути задоволена з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Приписами ч. 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Таким чином, за змістом ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України, п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду заяви позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Враховуючи те, що в задоволенні позову відмовлено і позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судових витрат, судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави.

З урахуванням викладеного та керуючись: ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 24 Конституції України, ст.ст. 1, 5, 6 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 10, 57, 60, ч. 3 ст. 61, ст. 88, ст.ст. 212, 213, 215, 294 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 селищної ради, виконавчого комітету ОСОБА_1 селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади ОСОБА_1 селищної ради про визнання дій, повязаних із реалізацією права на приватизацію житла, дискримінацією та зобовязання вчинити дії відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повне рішення суду виготовлено 09.11.2015 року.

Суддя: