АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/ 2380/2015 Головуючий в І інстанції: Гаврилов Д.В.
Категорія 46 Доповідач: Борко А.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року жовтня місяця 08 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області у складі:

Головуючого: Борка А.Л.

Суддів: Бездрабко В.О.

Приходько Л.А.

при секретарі: Пляс Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 16 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ сумісного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні майном,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2012 року ОСОБА_2 звернулась у суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ сумісного майна подружжя,усунення перешкод у користуванні майном, зазначаючищо за час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі ними за спільні кошти подружжя було придбано нежитлове приміщення складу-магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1 яке було оформлене на відповідача. Джерелом придбання цього майна був дохід від їх спільної підприємницької діяльності, внаслідок їх сумісної праці з ведення спільного сімейного торговельного бізнесу з роздрібної торгівлі килимами, лінолеумом та іншими товарами, саме на ці доходи були придбані спірні об'єкти нерухомості в інтересах сім'ї. Інших джерел доходу для придбання спірного майна не було. У зв'язку з наведеним просила, визнати спільною сумісною власністю подружжя нежитлові приміщення складу-магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1, поділити це майно в рівних частках та визнати за кожним зі сторін право спільної часткової власності на 1/2 частину цих нежитлових приміщень; провести розподіл спірного майна шляхом виділу в натурі кожній стороні по 1/2 частині вказаних нежитлових приміщень,а також заборонити відповідачу вчиняти дії щодо перешкоджання позивачу у вільному доступі до спірних приміщень та в користуванні ними.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 02.04.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 14.10.2014 року,позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково,визнано спільною сумісною власністю подружжя нежитлові приміщення складу-магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1, поділено спільне сумісне нерухоме майно подружжя в рівних частках, визнано право спільної часткової власності за кожним із них на 1/2 частину цих приміщень, проведено їх розподіл відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи, виділено в натурі зі спільної часткової власності в приватну власність сторін у справі окремі приміщення.

Справа розглядалась судами неодноразово. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12.2014 року касаційну скаргу представника відповідача задоволено частково, заочне рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 02.04.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 14.10.2014 року скасовано,справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 16 липня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ сумісного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні майном відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідача,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених ст.303 ЦПК України,колегія суддів приходить до висновку,що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зарєстру-вали шлюб - 10.10.1992 року, який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 15.11.2010 року.

ОСОБА_3 здійснив державну реєстрацію фізичної особи-підприємця 14.10.1997 року,основний вид діяльності - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах без переваги продовольчого асортименту.

ОСОБА_2 зареєстрована приватним підприємцем, фізичною особою-підприємцем з 21.10.2002 року, основний вид діяльності - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах без переваги продовольчого асортименту.

Як вірно встановлено судом першої інстанції,ОСОБА_3,який діяв як суб'єкт підприємницької діяльності,були придбані нежитлові приміщення складу-магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1, зокрема ним придбано: 1) за договором купівлі-продажу від 20.12.2002 року частину нежитлового приміщення складу-магазину, 1 поверх під літ. «Б», загальною площею 627,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1; 2) за договором купівлі-продажу від 18.12.2003 року приміщення № 1 підвалу літ. «Б» площею 258,6 кв.м, частину 1 поверху приміщення № 30 площею 267,7 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1; 3) за договором купівлі-продажу від 15.10.2008 року частину приміщень 1 поверху дослідно-експериментальної бази літ. «Б»: приміщення №№ 25, 27, 28, 29, 33, 36, 38, 39, 40, 41, 42, 44, загальною площею 380,4 кв.м, та приміщення поверху 1-а приміщення №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, загальною площею 141,2 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

На думку колегії суддів,суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків,що позивачка хоч і працювала приватним підприємцем з 2002 року,але працювала окремо від відповідача,при цьому ОСОБА_2 не довела вкладання коштів у спірне майно. Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не підтвердили докази позивачки по справі.

Як вбачається з матеріалів справи,скасовуючи 24 грудня 2014 року рішення попередніх судових інстанцій,колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України дійшла висновку, що майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст. 60, 61 СК України. При розгляді справи на підставі доказів, наданих сторонами, судами встановлено, що спірне майно придбано хоча і за час шлюбу, проте не за спільні сумісні кошти подружжя, а за кошти від підприємницької діяльності. Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не врахував, що, купуючи за час шлюбу для здійснення підприємницької діяльності нерухоме майно як фізична особа - підприємець не за спільні кошти подружжя, ОСОБА_3 діяв виключно як суб'єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності.

У пункті 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що відповідно до положень ст.ст.57,61 СК України, ст.52 ЦК України майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 19.02.2014 року у справі № 6-5цс14, аналіз положень ст.ст.63,65 СК України, ст.ст. 66,67 ГК України дає підстави для висновку про те, що у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, учасником якого є один із подружжя,майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно), або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Згідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 11.03.2015 року у справі № 6-211цс14, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 02.10.2013 року у справі № 6-79цс13, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України. Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. Майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

На думку колегії суддів,з огляду на висновки Вищого спеціалізованого суду України у цій справі та наведені правові позиції Верховного Суду України, суд першої інстанції дійшов обгрунтованих висновків про те, що купуючи за час шлюбу для здійснення підприємницької діяльності нерухоме майно як фізична особа-підприємець, ОСОБА_3 діяв виключно як суб'єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності. Режиму володіння і користування спірним нерухомим майном сторонами у справі не визначалось, будь-яких договорів про спільну діяльність ними не укладалось. Доказів того, що джерелом надходження коштів на придбання спірного майна, є спільні сумісні кошти подружжя,суду не надано.

За таких обставин,суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку,що нежитлові приміщення складу-магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_3

Таким чином, суд першої інстанції з достатньою повнотою з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази,та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги,щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, до уваги не приймаються як такі, що не обґрунтовані вимогами закону,належними доказами і такі,що висновки суду не спростовують, а тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 16 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді