У Х В А Л А

іменем україни

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Амеліна В. І., Карпенко С. О.,

Гончара В. П., Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - управління капітального будівництва Виконавчого комітету Рівненської міської ради, про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 16 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, у якому просив поділити двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 75,2 кв. м, житловою площею 45,9 кв. м, визнавши за кожним із них право власності на Ѕ її частини.

Посилався на те, що після розірвання шлюбу з відповідачкою вони добровільно не можуть дійти згоди щодо користування вказаною квартирою, придбаною у період шлюбу.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2013 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини за кожним на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 75,2 кв. м, житловою площею 45,9 кв. м.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 16 жовтня 2014 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що житловий будинку АДРЕСА_1 20 вересня 2011 року введено в експлуатацію, проте відповідач не вчиняє дій для отримання свідоцтва про право власності на спірну квартиру, яка знаходиться у цьому ж будинку. Оскільки кошти за вказану квартиру сплачені в повному обсязі в період, коли сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, то в силу вимог ст. 60 СК України вказана квартира є спільним сумісним майном подружжя, право власності на яку в рівних частках має кожний із подружжя.

Скасовуючи рішення суду першої інтонації та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що спірна квартира ОСОБА_3 у власність не передавалася, її державна реєстрація не проводилась, а тому остання не набула у встановленому законом порядку права власності на житлове приміщення. Крім того, позивачем не доведено, що гроші, сплачені відповідачем за квартиру, є спільними сумісними коштами подружжя, оскільки на момент їх внесення сторони не вели спільного господарства та не підтримували шлюбні стосунки.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 05 серпня 1994 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 травня 2013 року було розірвано.

05 жовтня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) за договором на участь у частковому будівництві квартири АДРЕСА_1, згідно з умовами якого ОСОБА_5 (цедент) відступила ОСОБА_3 (цесіонарієві), а цесіонарій набув права вимоги, а також обов'язки, належні цедентові, і став стороною (кредитором у частині прав і боржником у частині обов'язків) за договором на участь в частковому будівництві квартири АДРЕСА_1, що був укладений 19 лютого 2004 року між ОСОБА_5 і управлінням капітального будівництва виконкому Рівненської міськради.

Згідно з декларацією про готовність об'єкта до експлуатації житлова частина житлового будинку АДРЕСА_1 введена в експлуатацію 20 вересня 2011 року (а. с. 14-16).

Відповідно до додатку № 3 розпорядження міського голови від 07 жовтня 2011 року № 986-р квартира АДРЕСА_1 знаходиться в резерві і ОСОБА_3 не передавалась (а. с.18-зворот).

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Майно, придбане за рахунок коштів одного з подружжя, є його особистою приватною власністю.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що гроші, сплачені відповідачкою за спірну квартиру, є спільними сумісними коштами подружжя, оскільки були сплачені під час перебування в зареєстрованому шлюбі, проте остання свідомо не вчиняє дій для отримання свідоцтва про право власності на спірну квартиру з метою в подальшому стати одноособовим її власником. Тому в силу вимог ст. 60 СК України ця квартира є спільним сумісним майном подружжя.

У свою чергу, заперечуючи проти позову, відповідач посилалась на те, що кошти, які були сплачені нею за спірну квартиру, є її особистими заощадженнями, а тому згідно зі ст. 57 СК України вказана квартира є її особистою приватною власністю.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, і обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Не визначившись із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, апеляційний суд не з'ясував, за які кошти та в який період було оплачено вартість спірної квартири, доводам позивача з цього приводу належної оцінки не дав та не звернув уваги на те, що будинок, у якому знаходиться спірна квартира, введено в експлуатацію 20 вересня 2011 року, а сама квартира має ознаки завершеного будівництвом об'єкта нерухомості.

З огляду на таке та з урахуванням того, що предметом позовних вимог ОСОБА_3 була вимога про визнання за ним права на частину спірної квартири, апеляційний суд не перевірив, чи не підлягає захисту право позивача на частину у цьому об'єкті нерухомості відповідно до ст. 331 ЦК України в обраний ним спосіб.

Порушення судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 16 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. І. Амелін

В. П. Гончар

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук