У Х В А Л А

4 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л.,Сімоненко В.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановила:

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 квітня 2014 року у задоволенні позову відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 26 червня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з підстав його недоведеності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Київської області від 26 червня 2014 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 388 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Суд апеляційної інстанції відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції виходив із того, що законодавством, яке було чинним на час прийняття радою рішення про делегування повноважень щодо надання земельних ділянок у власність виконавчому комітету ради та ухвалення останнім рішення про передачу у власність земельної ділянки позивачу, можливість делегування таких повноважень передбачена не була, ним було встановлено, що вирішення питань з приводу регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях ради. Рішення про передачу у власність ОСОБА_6 земельної ділянки було прийняте неуповноваженим органом та про відсутність підстав для задоволення заявлених нею вимог про визнання права власності на земельну ділянку і витребування її з чужого незаконного володіння, оскільки право власності на земельну ділянку, з приводу якої виник спір, позивачем не доведено.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що земельні ділянки, що надані Підгірцівською сільською радою особам, та які «накладаються» на земельні ділянки позивачів, отримані ними на підставі підроблених документів, що підтверджено вироком суду, який набрав законної сили. Отже, не вилучивши у встановленому законом порядку земельні ділянки у позивачів, підстав для надання цих земельних ділянок відповідачам не було. Оскільки ОСОБА_1 та інші не були стороною договорів купівлі-продажу земельних ділянок, то правових підстав для визнання їх недійсними, а також визнання недійсними свідоцтв про право власності на землю, виданих на підставі цих договорів, немає, так як цивільним законодавством передбачений інший спосіб судового захисту для осіб, які не були стороною договору.

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що з урахуванням вимог статей 152, 186-1 ЗК України, відмова Ківерцівської міської ради у погодженні позивачам технічної документації із землеустрою є необґрунтованою й незаконною, такою, що порушує права позивачів як власників земельної ділянки, в результаті чого суд обґрунтовано визнав незаконними та скасував п.1 рішення Ківерцівської міської ради Волинської області від 14 травня 2014 року, а також зобов'язав міську раду погодити позивачам технічну документацію із землеустрою щодо належної їм земельної ділянки.

- постанові Вищого господарського суду України від 1 квітня 2015 року, суд касаційної інстанції погодився із висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та їх витребування, у зв'язку із необґрунтованістю, оскільки виконавчий комітет сільської ради при прийнятті оспорюваних рішень діяв в межах наданих йому повноважень, так як рішенням самої сільської ради (яке є чинним та не скасовано) йому було делеговано функції по вирішенню земельних питань;

- постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2012 року, суд виходив із того, що відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Погодившись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спірне майно вибуло із володіння товариства поза його волею, суд касаційної інстанції одночасно погодився і з висновком суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для витребування цього майна у відповідачів, оскільки вони придбали спірні приміщення у особи при належному її волевиявленні на відчуження цього майна. Проте такий висновок суперечить нормам частини першої статті 388 ЦК України, яка передбачає необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому перепродала це майно відповідачу.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін

В.М. Сімоненко