Справа № 712/7670/2012
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого судді Леска В.В.

суддів Готри Т.Ю., Кожух О.А.

при секретарі Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «ФОЛЬКСБАНК» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 вересня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2012 року ПАТ «Фольксбанк» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 квітня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником всіх прав та обовязків якого є ПАТ «ФОЛЬКСБАНК», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № КF 48405, згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 80 тис. дол. США, з кінцевим строком погашення не пізніше 08 квітня 2033 року під 12,00 % річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16 квітня 2008 року ВАТ «Електрон Банк» і ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок № 64 по вул. Срібляста у м. Ужгороді загальною площею 228,60 кв. м, житловою площею 73,7 кв.м, який розташований на земельній ділянці площею 0,0500 га. Предмет іпотеки належить відповідачеві на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 16 квітня 2008 року.

Станом на 17 квітня 2012 року заборгованість відповідача складає суму в розмірі 72 496,61 дол. США та 3 326 грн 30 коп., що становить 582 211 грн 73 коп..

Посилаючись на вказане позивач просив суд в рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки із наданням ПАТ «ФОЛЬКСБАНК» повноваження продавця зазначеного майна та виселити відповідача зі спірного житлового будинку.

Правонаступником ПАТ «ФОЛЬКСБАНК» є ПАТ «ВіЕс Банк», що вбачається з п. 1.1 Статуту ПАТ «ВіЕс Банк», затвердженого протоколом № 48 загальних зборів акціонерів ПАТ «ФОЛЬКСБАНК» від 11 жовтня 2013 року та зареєстрований у державному реєстрі 16 грудня 2013 року за №0003604.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 26 лютого 2015року, у позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 26 лютого 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ПАТ «ФОЛЬКСБАНК» (далі Банк) подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм матеріального права, неповного зясування обставин справи, просив скасувати оскаржуване ним рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Межі доводів апеляційної скарги суд неправомірно застосував положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до правовідносин про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки не перевірив чи має ОСОБА_1 інше нерухоме майно та чи не є відповідач субєктом відповідальності по кредитним правовідносинам у розумінні вимог ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції».

Представник публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» ОСОБА_3 подав заяву про розгляд справи без участі представника банку, який підтримує апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 просили відхилити апеляційну скаргу Банку з тих підстав, що переданий в іпотеку жилий будинок є постійним місцем проживання відповідача та його сімї, питання про виселення яких не ставилось.

Заслухавши доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що переданий в іпотеку жилий будинок є забезпеченням кредитного договору, наданого в іноземній валюті, який використовується як місце постійного проживання відповідача та членів його сімї, площа будинку не перевищує 250 кв. м., коштів від реалізації предмета іпотеки, які може одержати стягувач недостатньо і, що наявні обставини, передбачені ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», за яких не може бути примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Встановлено, що згідно із кредитним договором № КF 48405 від 10 квітня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ «Електрон Банк», правонаступником всіх прав та обовязків якого є ПАТ «ФОЛЬКСБАНК», банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 80 000 дол. США строком на 25 років для купівлі будинку з кінцевим строком погашення не пізніше 08 квітня 2033 року під 12,00 % річних за користування кредитом. Згідно додатку № 1 до вказаного кредитного договору від 10 квітня 2008 року сторони договору погодили графік погашення кредиту, а додатковою угодою № 4 від 17 квітня 2009 року дійшли згоди про зміну розміру процентів за користування кредитом позичальником, а саме: на період з 1 квітня 2009 року по 31 березня 2010 року процент за користування кредитом встановлено в розмірі 11% річних, а з 1 квітня 2010 року Базова ставка встановлюється в розмірі 12% річних (п. 1 додаткової угоди).

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16 квітня 2008 року ВАТ «Електрон Банк» і ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок № 64 по вул. Срібляста у м. Ужгороді, придбаний ним за кредитні кошти, загальною площею 228,60 кв. м, житловою площею 73,7 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 0,0500 га, який відповідачеві належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 16 квітня 2008 року, посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 1182, витягу з Державного реєстру правочинів від 16 квітня 2008 року № 5796476 та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер 15312683.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Сторони погодили ціну договору іпотеки 505 000 грн. (п. 7 договору). Відомості про наявність у відповідача іншого житла відсутні.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобовязаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 9 іпотечного договору передбачено право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених цим договором, а підпунктом «а» пункту 14 цього договору визначено право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконня або неналежного виконання боржником основного зобовязання у випадку порушення боржником графіку часткового погашення кредиту, встановленого у відповідності до умов кредитного договору.

Встановлено, що позичальник не виконував своїх зобовязань щодо повернення одержаних кредитних коштів, у звязку з чим станом на 17 квітня 2012 року заборгованість відповідача складає суму в розмірі 72 496,61 дол. США та 3 326 грн 30 коп., що становить (72496,61 х по курсу НБУ 1 дол. США - 7.9850 грн.) = 578885,43 + 3 326,30 грн. = 582 211,73 грн.. Складовими частинами заборгованості є: 68989,90 дол. США, що по курсу НБУ становить 550 884,36 грн. заборгованість по тілу кредиту; 658,92 дол. США, що по курсу НБУ становить 22 739,61 грн. заборгованість по несплачених відсотках; 5 261,48 грн. - пеня; 3 326, 30 витрати за проведення претензійно позовної роботи, що стверджується наданим розрахунком (а.с. 3).

У ст. 35 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення основного зобовязання і/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Іпотечне повідомлення № 09-3/34211 від 16 листопада 2011 року з вимогою повного виконання зобовязань за кредитним договором протягом 30 календарних днів та попередження про можливе ініціювання звернення стягнення на предмет іпотеки залишено відповідачем без реагування, як і вимога банку від 13 березня 2012 року про звільнення предмету іпотеки протягом 30 днів з моменту отримання вимоги, яку ОСОБА_1 отримав 19 березня 2012 року, та попередження про примусове виселення у разі невиконання вимоги.

7 червня 2014 року набув чинності Закон, згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки.

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій…» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Закон України «Про мораторій…» не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-57цс15 (постанова від 27 травня 2015 року).

Суд першої інстанції не врахував, що вказаний Закон не можна вважати підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

На підставі аналізу наявних у справі доказів є таким, що не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про звернення стягнення на спірний будинок, який переданий в іпотеку для забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором, оскільки відповідач не виконує обовязку з повернення кредитних коштів та має заборгованість за кредитним договором.

Відтак, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є підставною і підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки судом неправильно застосовано норми права і висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, керуючись вимогами ст. 309 ЦПК України вважає, що рішення суду в частині відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки необхідно скасувати як незаконне та ухвалити нове рішення, яким позов у цій частині задовольнити.

Згідно зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок чи житлове приміщення, а також згідно ч. 1ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Аналогічні положення містяться у частинах 1 і 3 статті 109 ЖК України, водночас частиною 2 цієї статті передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, виселення ОСОБА_1 допускається без надання іншого житла, оскільки іпотечне житло було придбане за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Як вбачається з позовної заяви, банк просив виселити зі спірного жилого будинку відповідача ОСОБА_1 та всіх громадян, що мешкають у предметі іпотеки. З наданої апеляційному суду довідки ТОВ «ОІР-СЕРВІС» від 31 січня 2013 року вбачається, що за адресою: м. Ужгород, вул. Срібляста, 64, проживають (зареєстровані) ОСОБА_1- відповідач, ОСОБА_2 дружина, ОСОБА_6 син, ОСОБА_7 син, ОСОБА_8 мати.

Заявляючи позовну вимогу про виселення відповідача та інших осіб, які проживають у квартирі у звязку зі зверненням на неї стягнення, позивач не врахував, що таке формулювання хоч і відповідає текстуально змісту положень вищенаведених законодавчих актів, проте не звільняє позивача від обовязку предявлення позову із дотриманням положень ЦПК України. Так, відповідачами за позовом про виселення мешканців із житлового приміщення є фізичні особи, яких виселяють, прав та інтересів яких безпосередньо стосується спір (ст. 2 ч. 1, ст.ст. 15, 24, 25, 30 ЦК України, ст.ст. 28-30 ЦПК України).

Зазначене узгоджується з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких боржник (конкретна особа, рішення про виселення якої слід виконати), є учасником виконавчого провадження, а примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі (ст.ст. 7, 8, 12, ст. 78 ч.ч. 1-4).

Разом з тим на порушення вимог ст. 33 ЦПК України суд першої інстанції не вирішив питання про залучення належних співвідповідачів, та їх законних представників, і таке порушення не може бути усунуто апеляційною інстанцією згідно до повноважень апеляційного суду.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про виселення відповідача ОСОБА_1 слід залишити без змін, оскільки виселенням відповідача не буде досягнута мета банку щодо реалізації предмета іпотеки у звязку з тим, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені витрати по оплаті судового збору в сумі 7135 грн. 15 коп..

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ПАТ «ФОЛЬКСБАНК» (далі Банк) подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм матеріального права, неповного зясування обставин справи, просив скасувати оскаржуване ним рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.Межі доводів апеляційної скарги суд неправомірно застосував положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до правовідносин про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки не перевірив чи має ОСОБА_1 інше нерухоме майно та чи не є відповідач субєктом відповідальності по кредитним правовідносинам у розумінні вимог ЗУ «Про засади запобігання і протидії корупції».

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 вересня 2014 року в частині відмови в зверненні стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KF48405, укладеним 10 квітня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_1, в сумі 72496,61 дол. США та 3326, 30 грн., що на 17 квітня 2012 року становить 582211 грн. 73 коп., звернути стягнення на житловий будинок загальною площею 228,60 кв. м., житловою площею 73,7 кв.м., що розташований за адресою: м. Ужгород, вул. Срібляста, 64, домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,0500 га., що знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Срібляста, 64, та належить ОСОБА_1 на праві власності згідно договору купівлі-продажу будинку, посвідченого 16.04.2008 року ОСОБА_5, приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 1182, шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом/оцінювачем на день проведення продажу.

Надати ПАТ «ВіЕс Банк»» повноваження продавця в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату; здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав на нерухоме майно в органах (установах), які здійснюють реєстрацію права власності на нерухоме майно нотаріату та інших документів, які необхідні для продажу житлового будинку.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» судові витрати по оплаті судового збору в сумі 7135 грн. 15 коп..

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: