Справа № 750/4075/15-ц
Провадження № 2/750/1698/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2015 року м.Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

головуючого судді Рахманкулової І.П.,

із секретарем Разумейко К.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

представників органу опіки та піклування ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 до ОСОБА_9, Товариства з обмеженою відповідальністю Габріель про зміну договору найму житлового приміщення, за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про вселення її та неповнолітнього сина в житлове приміщення і усунення перешкод у користуванні квартирою та за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради,-

встановив:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з двома позовами, які ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.06.2015 року обєднані в одне провадження (а.с.66-67), в яких просила змінити договір найму житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1. Зобовязати ТОВ «Габріель» укласти з нею окремий договір найму жилого приміщення та відкрити на її імя окремий особовий рахунок на житлову кімнату площею 17,4 кв.м., виділивши їй у користування вказану кімнату разом з малолітнім сином ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також позивач просила вселити її разом з сином у вказану вище квартиру, зобовязати відповідача не перешкоджати їй та сину користуватися жилими та допоміжними приміщеннями, не перешкоджати будь-яким іншим чином володіти квартирою за призначенням. Крім того, позивач просить зобовязати відповідача передати їй ключі від вхідних дверей квартири та вхідних дверей до передквартирного тамбуру.

У своїй заяві від 24.06.2015 року (а.с.158-159) позивач уточнила позовні вимоги, просила визначити порядок користування квартирою №49 в будинку №14а по вулиці Єськова в м. Чернігові, виділивши їй та малолітньому сину ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, у користування ізольовану жилу кімнату площею 17,4 кв.м., а

ОСОБА_9 виділити ізольовану жилу кімнату площею 17,1 кв.м., інші приміщення квартири залишити у спільному користуванні. Також позивач просить зобовязати ТОВ «Габріель» укласти окремі договори найму на приміщення квартири відповідно до виділених житлових площ.

Обгрунтувала позивач свої вимоги тим, що спірна квартира надавалася відповідачу на сімю з трьох осіб, в тому числі на неї та сина, квартира має ізольовані кімнати. Шлюб між нею та ОСОБА_9 розірвано згідно рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.03.2015 року. Оскільки відповідач не погоджується добровільно змінити договір найму, а тому відповідно до ст. 104 ЖК України позивач вимушена звернутися до суду з позовом про укладення окремих договорів найму. Позовні вимоги в частині вселення у житлове приміщення позивач обґрунтувала тим, що її разом з неповнолітнім сином відповідач вивіз в м. Київ за направленням дитячого гастроентеролога на дообстеження, уточнення діагнозу та коригування лікування. Відсутність позивача разом з сином за зареєстрованим місцем проживання з того часу повязана лише зі станом здоровя дитини, необхідністю проходження діагностики та лікування. Крім того, позивач зазначила, що відповідач шляхом обману у листопаді 2014 року забрав у неї комплект ключів від квартири АДРЕСА_2, оскільки у період перебування сина на лікуванні в м. Києві вони, як сімя, планували завершити ремонт у цій квартирі (кухні і коридорі). Відповідач один раз на місяць відвідував позивача з сином за місцем проживання батьків позивача, особисто привозив гроші на лікування сина. Останню діагностику син пройшов 22 квітня 2015 року, термін лікування продовжено. Також позивач зазначила у позові, що 28.02.2015 року відповідач, знаходячись за місцем проживання її батьків, де вона проживала з сином, повідомив її про подання позову до суду про розірвання шлюбу, зазначивши, що ключів від квартири не дасть, а тому позивач вказує, що саме з цієї дати вона дізналася про порушення відповідачем її житлових прав на володіння квартирою, в якій вона зареєстрована.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.06.2015 року обєднано в одне провадження з позовами ОСОБА_1 і позовну заяву ОСОБА_9 до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, яку доповнив заявою про уточнення підстав позову на а.с.2 том 2.

Позовну вимогу ОСОБА_9 мотивував тим, що ОСОБА_1 добровільно у червні 2014 року виселилася з квартири АДРЕСА_2, забравши свої речі, оскільки переїхала жити у інший населений пункт в м. Київ, де вона має на праві власності житло, там вона працює, отримує кореспонденцію за місцем проживання, а також позивач сплачував ОСОБА_1 у добровільному порядку аліменти, що свідчить про те, що сторони проживали окремо, а дитина відповідно проживала з матірю за домовленістю сторін. За комунальні послуги за місцем реєстрації ОСОБА_1 за час своєї відсутності не сплачує, намірів вселитися в житло за місцем реєстрації не мала і жодних дій з цього приводу не вчиняла, а позови щодо квартири предявила після того, як шлюб між ними було розірвано за рішенням суду, з чим ОСОБА_1 не була згодна і оскаржувала судові рішення про розірвання шлюбу до всіх судових інстанцій. На думку позивача відповідач втратила право на користування житловим приміщенням, оскільки вона вибула в інший населений пункт на постійне місце проживання і без поважних причин більше пів року не проживає за місцем реєстрації, хоча відповідно до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вона зобовязана була протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. При цьому ОСОБА_9 у своїх письмових поясненнях зазначив, що реєстрація неповнолітнього сина ОСОБА_11 в спірній квартирі АДРЕСА_3 і фактичне проживання з матірю у м. Києві жодним чином не порушує житлових прав дитини, оскільки питання про визнання сина таким, що втратив право на користування житлом він не ставить, бо місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків.

Позивач ОСОБА_1 та її представники в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, а проти позову ОСОБА_9 заперечували.

Представник ОСОБА_9 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, просив задовольнити вимоги ОСОБА_9

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, представників органу опіки та піклування, допитавши свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, дослідивши письмові докази у справі, суд не знаходить підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 та вбачає підстави для задоволення позову ОСОБА_9

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачений обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.07.2005 року, який був розірваний згідно рішення Деснянського районного суду м. Чернігова 27.03.2015 року (а.с.5-6)

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7)

04.11.2009 року ОСОБА_9 виконавчим комітетом Чернігівської міської ради був виданий ордер №31 на квартиру АДРЕСА_4 на склад сімї з трьох осіб він, дружина та син (а.с.8)

Статус вказаної квартири зі службової на житлову був змінений відповідно до рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №193 від 20.08.2012 року (а.с.155)

Відповідно до технічного паспорту квартира має загальну площу 71,4 кв.м., житлову 34,5 кв.м. і складається з двох ізольованих жилих кімнат площею 17,1 та 17,4 кв.м. (а.с.1-13)

Таким чином, на кожного члена сімї припадало по 11,5 кв.м. житлової площі.

Позивач ОСОБА_1 просить змінити договір найму житлового приміщення, виділити їй із сином в користування кімнату житловою площею 17,4 кв.м., а відповідачу виділити кімнату житловою площею 17,1 кв.м., місця загального користування залишити у спільному користуванні.

Виходячи зі змісту ст. 104 ЖК України, на яку позивач посилається як на підставу позову, член сімї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сімї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст. 63 цього Кодексу.

Згідно ст. 63 ЖК України, предметом договору найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний житловий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, звязана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

ОСОБА_16, у разі виділення ОСОБА_1 та неповнолітньому ОСОБА_8 в спільне користування кімнати житловою площею 17, 4 кв.м., а ОСОБА_9 кімнати площею 17,1 кв.м. будуть порушені в першу чергу житлові права неповнолітньої дитини, оскільки хоча син і не досяг віку девяти років, що унеможливлює поселення в одну кімнату осіб різної статі, проте у випадку зміни договору найму і виділення позивачу з сином кімнати площею 17,4 кв.м., на кожного з них буде припадати лише по 8,7 кв.м. замість 11,5 кв.м., що суттєво погіршує житлові права дитини.

При цьому, у разі виділення матері разом із сином, якому на даний час 6 років однієї кімнати, по досягненню сином 9 річного віку згідно ст. 50 ЖК України може постати питання про поліпшення житлових умов, оскільки житлові умови дитини будуть погіршені, при тому, що квартира має дві жилі кімнати житловою площею 34,5 кв.м.

Також необґрунтованою є вимога ОСОБА_1 заявлена до ТОВ «Габріель» про зобовязання укласти з нею окремий договір найму жилого приміщення, оскільки при відсутності згоди всіх членів сімї на укладення окремого договору найму чи рішення суду з цього приводу, у підприємства, що обслуговує будинок, не виникає обовязку на укладення окремого договору найму житлового приміщення та відкриття окремого особового рахунку на житлову кімнату.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні стверджувала, що вона з 1 жовтня 2014 року поїхала із сином у м. Київ, їх відвіз ОСОБА_9 за адресою мешкання батьків позивача АДРЕСА_5. Метою відїзду до м. Києва позивач зазначила те, що син сторін потребував консультацій та лікування саме в м. Києві. У Чернігів вона з речами для вселення в квартиру не приїздила, сина не привозила, хоча й мала намір повернутися у квартиру за місцем реєстрації, проте відповідач їй чинив перешкоди. При цьому позивач не заперечувала, що з березня 2015 року вона працює в ТОВ «СЛ Гарант», при захворюванні листок непрацездатності оформляла у м. Києві за місцем свого фактичного проживання (а.с.208)

ОСОБА_9 у своєму позові та письмових поясненнях стверджує, що його бувша дружина поїхала в м. Київ разом з дитиною для постійного проживання, ключів він у неї не забирав, за весь час мешкання у м. Києві ОСОБА_1 не зверталася до нього з приводу заселення у квартиру чи надання їй ключів, оскільки такого наміру не мала, її особистих речей у квартирі немає, за комунальні послуги вона не сплачувала, сімейні відносини були припинені, а тому він і прийняв рішення подати на розлучення.

ОСОБА_9 поштовими переказами пересилав ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини (а.с.190-197)

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 повідомив, що є хрещеним батьком ОСОБА_8. Йому відомо, що ОСОБА_1 самостійно прийняла рішення проживати у м. Києві, вона йому сама про це повідомляла. У квартирі за місцем реєстрації її речей немає. ОСОБА_9 був не задоволений таким рішенням дружини, але потім змирився з цим.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що останні два роки ОСОБА_1 почала часто їздити в м. Київ і жити там по 2-3 місяці, через що у подружжя погіршилися відносини. Останнього разу вона виїхала до м. Києва наприкінці літа минулого року і вже не повернулася у квартиру за місцем своєї реєстрації. Свідок, яка доводиться тіткою ОСОБА_9, декілька разів дзвонила ОСОБА_1 у ОСОБА_3, проте остання не відповідала на дзвінки. Раніше до переїзду у м. Київ ОСОБА_1 говорила свідку, що їй не подобається жити у м. Чернігові, дитину вона у дитячий садок водила рідко у звязку з її негативним відношенням до дитсадка.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 показали, що проживають по сусідству з квартирою, в якій на даний час живе ОСОБА_9 У березні 2015 року вони підписали акт про не проживання у квартирі ОСОБА_1, оскільки вони її не бачили з кінця літа минулого року, при огляді квартири були відсутні як жіночі, так і дитячі речі. Влітку поточного року ОСОБА_1 з якоюсь жінкою зайшли до спільного тамбуру, відчинивши при цьому двері тамбуру. Як відчинила ОСОБА_1 двері спільного тамбуру, свідкам не відомо. ОСОБА_1 подзвонила у квартиру свідків, проте у свою квартиру вона не заходила, чому приїздила, свідкам не відомо, речей із собою вона не мала.

Свідок ОСОБА_16 зазначила, що спільно з подругою ОСОБА_13 приходили додому до ОСОБА_9 у лютому 2015 року. Він тяжко хворів, а тому приносили йому ліки. Перед Новим 2015 роком теж були у квартирі у ОСОБА_9 Ні його дружини, ні дитини і їх речей у квартирі не було. Ніякі ремонтні роботи у квартирі не велися.

Свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 суду пояснили, що їм відомо, що ОСОБА_1 приїхала у м. Київ з метою лікування дитини.

Свідок ОСОБА_19, яка доводиться матірю ОСОБА_1Ю, суду пояснила, що її доньку на початку жовтня 2014 року привіз у м. Київ зять ОСОБА_9 для лікування онука. Спочатку ОСОБА_1 проживала разом з батьками в АДРЕСА_6, яка належить на праві власності ОСОБА_20, а з початку літа 2015 року вона проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, співвласником якої вона є. Свідок чула, як наприкінці листопада 2014 року ОСОБА_9 просив її доньку віддати комплект ключів від квартири в м. Чернігові, мотивуючи необхідністю проведення ремонту, і ключі йому вона віддала.

Вказане підтвердив також допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_20, який доводиться батьком ОСОБА_1 Також свідок показав, що ОСОБА_9 сам привіз дружину та сина в м. Київ для лікування сина ОСОБА_11, спочатку він привіз їх сезонні речі, а потім зимові. Чи намагалася ОСОБА_1 вселитися в квартиру за місцем її реєстрації, свідку нічого не відомо. Свідок зазначив, що ОСОБА_1 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3, вона працює. Його онук ОСОБА_8 відвідує школу майбутнього першокласника, секцію з футболу, займається співами, танцями, малюванням.

З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 має зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_7 б. в м. Києві (а.с.43).

З інформації Київського МБТІ від 24.06.2015 року слідує, що квартира АДРЕСА_8, в якій, як стверджує позивач ОСОБА_1 та її батьки ОСОБА_19 та ОСОБА_20Й, з початку літа проживає ОСОБА_1, належить їм усім на праві спільної часткової власності (а.с.228)

Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 (з відповідними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України » судам роз'яснено, що відповідно до ст. 107 ЖК УРСР наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, вибувши до м. Києва з початку жовтня 2014 року проживала в ІНФОРМАЦІЯ_4, власником якої є її батько, а на початку літа вселилася в квартиру АДРЕСА_8, співвласником якої вона є. Вказане підтвердили допитані в судовому засіданні в якості свідків її батьки.

Листи від ОСОБА_9 та судові повістки ОСОБА_1 отримувала за вказаними адресами.

Оскільки ОСОБА_1 є власником №101 по проспекту Петра Григоренка, 25 б. в м. Києві, то поштову кореспонденцію вона отримувала і за цією адресою, хоча в судовому засіданні ОСОБА_1 стверджувала, що за вказаною адресою вона в цей період не проживала (а.с. 37, 49, 53, 57, 82-83, 163, 166)

Натомість ОСОБА_1 не отримувала кореспонденції за місцем своєї реєстрації з відміткою пошти, що адресат не проживає (а.с.168, 215-217)

З консультативних висновків медичних закладів у м. Києві вбачається, що сину сторін ОСОБА_8 були надані консультації спеціалістів з приводу захворювання, проте він не перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні «Охматдит» чи дитячій поліклініці Інституту ПАГ. Консультації надавалися 1-2 рази на місяць, що по суті не потребувало постійного перебування у м. Києві. (а.с.78-81, 134-137)

ОСОБА_1 має постійне місце роботи в м. Києві в ТОВ «СЛ Гарант», як вона зазначила, влаштувалася на роботу у березні 2015 року. Наявність трудових відносин підтверджується листком непрацездатності на а.с.208.

Надана ОСОБА_1 до суду довідка управління освіти Чернігівської міської ради від 29.05.2015 року про те, що ОСОБА_8 перебуває в електронній черзі для зарахування дитини в Чернігівський дошкільний навчальний заклад №4 не свідчить про намір ОСОБА_1 щодо відвідання дитиною даного ДНЗ, оскільки така заявка була подана ще 02.09.2014 року, а як показав у судовому засіданні свідок ОСОБА_20 його онук ОСОБА_8 з початку літа вже відвідує в м. Києві школу майбутнього першокласника, секції по футболу, співах, танцях та малюванню, тобто дитина різнобічно розвивається за місцем проживання матері в м. Києві.

Наведені судом у рішенні докази свідчать про те, що ОСОБА_1 не проживає за місцем реєстрації, бо переїхала в інше місто на постійне місце проживання, на даний час мешкає в АДРЕСА_9. В м. Києві має роботу, дитина відвідує різні освітні заклади, будь які соціальні звязки за місцем реєстрації відсутні, що дає суду підстави визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за місцем реєстрації з підстав, передбачених ст. 107 ЖК УРСР.

Визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою №49 в будинку №14а по вулиці К. Єськова в м. Чернігові жодним чином не впливає на права малолітнього ОСОБА_8, який залишиться зареєстрованим за місцем реєстрації батька.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Оскільки суд знайшов підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_9 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою №49 в будинку №14а по вулиці К. Єськова в м. Чернігові, а тому не може бути задоволений позов ОСОБА_1 про її вселення в це приміщення та зобовязання ОСОБА_9 не чинити перешкод у користуванні ним.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Оскільки ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_9 чинив їй перешкоди у вселенні чи користуванні житлом, тобто порушував її права, а навпаки зібраними у справі доказами доведено, що ОСОБА_1 добровільно виїхала в інше місто, тобто обрала інше постійне місце проживання, а тому її позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд,-

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 до ОСОБА_9, Товариства з обмеженою відповідальністю Габріель про зміну договору найму житлового приміщення, за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про вселення її та неповнолітнього сина в житлове приміщення і усунення перешкод у користуванні квартирою, відмовити.

Позов ОСОБА_9 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою №49 в будинку №14а по вулиці К. Єськова в м. Чернігові.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 243 грн. 60 коп. на відшкодувавння понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.П.Рахманкулова