Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, який діє також в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє також і в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - управління служб у справах дітей при Харківській міській раді, про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, який діє також в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє також в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, обґрунтовуючи вимоги тим, що 05 серпня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_3 укладено договір № ML-701/452/2208, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 46 000 доларів США терміном до 07 серпня 2032 року. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором того ж дня між ЗАТ «ОТП Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого останні передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, що належить їм на праві приватної власності. 26 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір факторингу, за умовами якого останнє отримало право вимоги за вищевказаними договорами кредиту та іпотеки. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань станом на 12 лютого 2015 року виникла заборгованість у розмірі 1 152 832 грн 96 коп., яку позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 Також, посилаючись на викладене, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив у рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ТОВ «ОТП Факторинг» права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу, встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час продажу; а також виселити відповідачів із предмета іпотеки зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15 квітня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 05 серпня 2008 року № ML 701/452/2008 в розмірі 1 152 832 грн 96 коп. на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»). В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 214, 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що 05 серпня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладено договір № ML-701/452/2208, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 46 000 доларів США терміном до 07 серпня 2032 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором того ж дня між банком, ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого останні передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, що належить їй на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло від 29 липня 2003 року № 5-03-243113.

26 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу, за умовами якого останнє отримало право вимоги за вищевказаним договорами кредиту та іпотеки.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачами взятих на себе зобов'язань виникла заборгованість, яка станом на 12 лютого 2015 року становить 1 152 832 грн 96 коп.

Заперечуючи проти позову, відповідачі посилалися на безпідставність позовних вимог, оскільки позивачем належним чином не підтверджено наданий розрахунок заборгованості за кредитним договором, а крім того відсутні докази передачі банком прав вимоги новому кредитору.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що через неналежне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», до якого перейшло право вимоги первісного кредитора згідно з умовами договору від 26 листопада 2013 року, з урахуванням наданого ним розрахунку.

Відмовляючи в зверненні стягнення на предмет іпотеки, суди вважали, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті <nau://ukr/1304-18>», який набрав чинності 07 червня 2014 року, відповідно до якого предмет іпотеки не може бути примусово відчужений, при цьому наявні всі умови для застосування цього Закону України.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2013_10_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843581/ed_2014_03_29/pravo1/T030435.html?pravo=1> кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 516 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843585/ed_2014_03_29/pravo1/T030435.html?pravo=1>, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 517 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843586/ed_2014_03_29/pravo1/T030435.html?pravo=1> первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій в порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не виконали вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, зокрема, не з'ясували, на підставі яких документів було укладено договір відступлення, чи дотримані вимоги закону при укладенні цього договору та відповідно, чи є докази переходу права вимоги до нового кредитора.

Крім того, у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>).

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявність доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року в справі № 6-190цс15.

Судові рішення у справі, що розглядається, не містять висновків щодо обґрунтованості, правильності розрахунку кредитної заборгованості, доведеності розміру заявлених грошових вимог, наявності доказів, що їх підтверджують, зокрема, за який період та у якому розмірі вона виникла та з яких складових складається, відповідно судами не з'ясовано дійсний її розмір, у тому числі на момент укладення договору відступлення прав вимоги, тому обставини щодо цього підлягають перевірці на загальних підставах відповідно до вимог ст. ст. 60 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>.

Також не можна погодитися із висновками судів щодо відмови в зверненні стягнення на предмет іпотеки, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку <nau://ukr/898-15|st33>» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті <nau://ukr/1304-18>» (далі - Закон) протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу <nau://ukr/2654-12|st4>» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку <nau://ukr/898-15|st5>», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st360-7> є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для їх скасування. При новому розгляді необхідно встановити наявність або відсутність загальних підстав для примусового стягнення на належне відповідачам майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак