АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9427/2015 Головуючий у першій інстанції - МирошниченкоО.В.
Доповідач - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Шебуєвої В.А,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представник відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту окремого проживання та визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 52,40 кв.м., жилою площею 30,70 кв.м., особистою приватною власністю ОСОБА_2 В подальшому позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій останній просив суд встановити факт окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з червня 2010 року по 11 грудня 2013 року, та визнати квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 52,40 кв.м., жилою площею 30,70 кв.м., особистою приватною власністю ОСОБА_2

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що у період з липня 2006 року по грудень 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 З червня 2010 року у зв'язку із розпадом сім'ї, позивач пішов із сім'ї, почав окремо проживати за іншою адресою. Зазначає про те, що з червня 2010 року сім'я перестала існувати, оскільки жодних сімейно-шлюбних стосунків сторони у справі не підтримували, проживали окремо, спільного господарства не вели, мали окремі бюджети. У червні 2012 року позивачем за власні кошти на підставі договору купівлі-продажу придбано у власність квартиру АДРЕСА_1. Позивач вважає, що хоча придбання вищевказаної квартири відбулось у період, коли сторони по справі перебували у офіційно зареєстрованому шлюбі, однак враховуючи, що з 2010 року не проживали однією сім'єю та шлюбні стосунки були припинені, зазначена квартира є особистою приватною власністю позивача.

Звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою, ОСОБА_3 посилалась на те, що сімейно-шлюбні стосунки сторони припинили лише на початку 2013 року, до цього часу сторони у справі мали взаємні права та обов'язки подружжя, хоча і проживали окремо.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року позов задоволено. Встановлено факт окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з червня 2010 року по 11.12.2013 року.Визнано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 52,40 кв.м., жилою площею 30,70 кв.м., особистою приватною власністю ОСОБА_2 У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності, - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач та представник відповідача просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Вважають, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та не прийняв до уваги покази свідків.

В судовому засіданні відповідач та її представник підтримали апеляційні скарги з викладених в ній підстав та просили їх задовольнити.

Позивач в судовому засіданні проти задоволення апеляційних скарг заперечував за їх безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення суду вказаним вимогам процесуального закону не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо фактичного припинення шлюбних стосунків у червні 2010 року, у зв'язку з чим квартира АДРЕСА_1 в порядку ст. 57 СК України була визнана особистою приватною власністю ОСОБА_2

З вказаним висновком суду погодитись не можливо з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 29.07.2006 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_3) укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 566, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, виданого 29.07.2006 Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві.

Сторони мають трьох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11.12.2013 шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2014 рішення Подільського районного суду м. Києва від 11.12.2013 змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що саме з 2010 року сторони сімейно-шлюбні відносини не підтримують, спільне домашнє господарство не ведуть, тривалий час шлюб існує формально. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

В позовній заяві ОСОБА_2 зазначав про те, що з червня 2010 року між ним та ОСОБА_3 припинились шлюбно-сімейні відносини, внаслідок чого ОСОБА_2 з вказаного часу проживає окремо від ОСОБА_3 та дітей, за адресою: АДРЕСА_2. З червня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не ведуть спільне господарство, мають окремі бюджети, не є сім'єю, не мають і не виконують одне перед одним обов'язків подружжя. Однак, відповідач ОСОБА_3 зазначала, що шлюбно-сімейні відносинисторони припинили лише на початку 2013 року, до цього часу сторони у справі мали взаємні права та обов'язки подружжя, хоча і проживали окремо.

За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Так, з матеріалів справи, пояснень сторін та показів свідків вбачається, що ОСОБА_2 дійсно у 2010 році в черговий раз почав проживати окремо від ОСОБА_3 та їх дітей, однак, враховуючи те, що такі ситуації відбувались неодноразово протягом всього сімейного життя, це не є доказом того, що сімейні відносини було припинено.

Проживання позивача окремо за адресою: АДРЕСА_2, не було пов'язане з фактичним припиненням шлюбних відносин і таким чином не може бути доказом факту окремого проживання і ведення господарства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було достатніх правових підстав для встановлення факту окремого проживання сторін з червня 2010 року по 11.12.2013.

У відповідності з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватись іншими засобами доказування. При цьому, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Сукупність наявних у справі доказів з урахуванням фактичних обставин справи та особистих стосунків сторін, не дають підстав для висновку про припинення шлюбних відносин до моменту розірвання шлюбу у встановленому законом порядку.

Під час знаходження в зареєстрованому шлюбі, 20 червня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котенко І.М. за реєстровим номером 1627, за яким ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Вирішуючи питання про застосування норм права, які регулюють виниклі спірні правовідносини сторін, суд першої інстанції проігнорував вимоги ст. 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно із ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до вимог ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи та з урахуванням виниклих у сторін спірних правовідносин і предмета позову, колегія суддів вважає за можливе і доцільне визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину кв.АДРЕСА_1 та одночасно визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину кв. АДРЕСА_1.

Визначених законом підстав для відступлення від рівності часток подружжя судом апеляційної інстанції не встановлено, а отже зустрічні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги щодо безпідставного задоволення позову, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Таким чином, у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосування норм матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 та часткове задоволеннязустрічногопозовуОСОБА_3

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту окремого проживання та визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності - задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 548 (п'ятсот сорок вісім)грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді