АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 686/7455/15-ц
Провадження № 22-ц/792/1831/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Спірідонової Т.В.,

суддів - Фанди В.П., Купельського А.В.

при секретарі - Кошельнику В.М.,

за участю: апелянта - ОСОБА_1,

представника апелянта - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності,

встановила:

В квітні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 20 липня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Поліщук Н.В., зареєстрований в реєстрі за №1400; розподілити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5, а саме 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в рівних частках; визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 77,3кв.м., житловою площею 51,2кв.м.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що з 07.12.2004 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 20.07.2012 року її чоловік - ОСОБА_5 та його син - ОСОБА_3 придбали за 85000 доларів США квартиру АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожний. Вона, як дружина ОСОБА_5, надала 20.07.2012 року нотаріально посвідчену згоду на набуття у спільну сумісну власність подружжя 1/2 частину вищевказаної квартири. Зазначає, що у неї з чоловіком

________________________________________________________________________________

Головуючий в першій інстанції - Колієв С.А.

Доповідач - Спірідонова Т.В. Категорія: 19,21

була домовленість, що вищевказану частину квартири вони дарують повнолітньому сину чоловіка - ОСОБА_3, та після цього протягом двох років вони купують та дарують квартиру її сину ОСОБА_8 Згідно вищевказаної домовленості 1/2 частину спірної квартири вони подарували ОСОБА_3, про що 20.07.2012 року був укладений відповідний договір дарування. Однак, ОСОБА_5 свої зобов'язання не виконав та відмовляється від їх угоди про придбання квартири її сину. 21.12.2014 року він побив її, став створювати умови, що унеможливлювали проживання у спільному будинку, а в січні 2015 року вигнав її з будинку та став погрожувати фізичною розправою. Вважає, що відповідачі ввели її в оману з метою збагачення, а тому є підстави для визнання договору дарування недійсним відповідно до ч.1 ст.229, ст.230 ЦК України.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 липня 2015 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт вказує, що судом першої інстанції не враховано наявність домовленості з її чоловіком ОСОБА_5 щодо придбання на протязі 2-х років квартири її сину ОСОБА_8 В січні 2015 року відповідач почав створювати неможливі умови для спільного проживання та відмовився від виконання домовленості щодо придбання житла її сину. З урахуванням вказаних обставин вважає, що відповідачі ввели її в оману.

Апелянт ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4, заперечуючи проти апеляційної скарги, зазначили, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідач ОСОБА_5 повідомлений належним чином про час і місце слухання справи, у судове засідання не з'явився.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Встановлено, що з 7 грудня 2004 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі.

20 липня 2012 року між ОСОБА_9, як продавцем, з однієї сторони, та ОСОБА_5 і ОСОБА_3, як покупцями, з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_5 та ОСОБА_3 придбали в рівних частках кожний квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Поліщук Н.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1390.

При укладенні ОСОБА_5 договору купівлі-продажу квартири його дружина - позивач ОСОБА_1 надала письмову згоду на укладення вказаного правочину, яка була посвідчена приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Поліщук Н.В. та зареєстрована у реєстрі за №1389.

Відповідно до вимог ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, придбана 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 перейшла у спільну сумісну власність ОСОБА_5 та ОСОБА_1

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами першої-третьої статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

20 липня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_5 подарував належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 Шевцову А.С. Вказаний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Поліщук Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №1400.

Позивач ОСОБА_1, як дружина ОСОБА_5 (дарувальника), надала свою згоду на укладення вказаного договору дарування, про що склала відповідну письмову заяву, яка була посвідчена нотаріально (зареєстрована у реєстрі за № 1395).

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу

Статтею 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна б було вважати, що правочин не був вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення, тобто помилку в характері (природі) правочину, прав та обов'язків сторін.

Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто в причинах, які спонукали до його вчинення.

Частиною 1 статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п.20 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 пояснила, що надаючи згоду на відчуження 1/2 частини квартири, вона розраховувала на придбання нею з чоловіком ОСОБА_5, в подальшому також квартири для її сина ОСОБА_8

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 існувала домовленість про придбання для нього в подальшому квартири ОСОБА_5

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 правильно сприймала правову природу правочину, права та обов'язки сторін. Волевиявлення ОСОБА_1 при наданні згоди на укладення договору було вільним і відповідало її волі.

Суд першої інстанції відмовляючи у позові, обгрунтовано виходив із того, що позивач не надала достатніх доказів на підтвердження помилки щодо обставин, які мають істотне значення, та того, що вона не розуміла, що відповідачу ОСОБА_3 безоплатно передається належна їй та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності 1/2 частина квартири. Крім того, позивачем не доведено введення відповідачем її в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто в причинах, які спонукали до його вчинення. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Оскільки вимоги про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/4 частину спірної квартири є похідними від обґрунтованості вимог про визнання недійсним договору дарування, підстави для їх задоволення відсутні.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча:/підпис/ Судді:/підписи/

Згідно з оригіналом:суддя апеляційного суду Т.В.Спірідонова