Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 25 листопада 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоДьоміної О.О., суддів: за участю представника ОСОБА_2 Завгородньої І.М., Коротуна В.М., ОСОБА_5,Парінової І.К., Ступак О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Універсам Київ» до ОСОБА_2, ОСОБА_8 про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду м. Києва від 01 липня 2015 року, в с т а н о в и л а: У квітні 2014 року Приватне акціонерне товариство «Універсам Київ» (далі - ПрАТ «Універсам Київ») звернулося до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 квітня 2009 року визнано за ТОВ «Сінкмас Груп» право власності на нежилі приміщення загальною площею 154,2 кв. м прибудови до будівлі під літерою «А», розташовані по АДРЕСА_1 у м. Києві. 24 червня 2009 року між ТОВ «Сінкмас Груп», ОСОБА_9 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу вказаних приміщень. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2012 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 квітня 2009 року скасовано та ухвалене нове рішення про відмову в задоволенні позову ТОВ «Сінкмас Груп» про визнання права власності на спірні приміщення. Посилаючись на те, що рішення суду, на підставі якого ТОВ «Сінкмас Груп» виникло право власності на спірні приміщення, скасовано, укладеним договором купівлі-продажу порушуються права ПрАТ «Універсам Київ», як власника будівлі під літерою «А» по АДРЕСА_1 у м. Києві, так і постійного користувача земельної ділянки, на якій розташовані відчужені за оспорюваним правочином приміщення - прибудови до приміщення під літерою «А», оскільки через дані прибудови до будівлі позивач позбавлений можливості обслуговувати дві стіні своєї будівлі та не має доступу до комунікацій, які розташовані на земельній ділянці під прибудовами, у зв'язку з чим просив суд на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24 червня 2009 року, укладений між ТОВ «Сінкмас Груп», ОСОБА_9 та ОСОБА_8 Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 01 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про задоволення позову. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень загальною площею 154,2 кв. м прибудови до будівлі під літерою «А» у м. Києві, по АДРЕСА_1, укладений 24 червня 2009 року між ТОВ «Сінкмас Груп», ОСОБА_9 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. та зареєстрований в реєстрі за № 2875. У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, зазначивши, що воно підлягає захисту на підставі положень ст. ст. 387, 388 ЦК України. Встановивши, що позивач не є власником нежилих приміщень, які складають предмет спірного правочину, ним не оспорюється право власності на них, однак укладенням договору купівлі-продажу порушені його права, як власника будівлі під літерою «А» по АДРЕСА_1 м. Києві, оскільки дві стіни будівлі, які належать позивачу, фактично використовуються відповідачами, а безпосередньо самі прибудови розташовані на земельній ділянці, яка використовується відповідачем на підставі договору про право тимчасового користування землею від 14 червня 1996 року, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог, зазначивши, крім того, що рішення суду, яке стало підставою для укладення спірного правочину скасовано, тому воно не породжує правових наслідків з моменту його ухвалення. Крім того, апеляційний суд вважав, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 215 ЦК України і оспорюваний договір купівлі-продажу має бути визнаний недійсним, оскільки сторонами в момент його укладення не було дотримано вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. За вимогами статей 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Указаних вимог судами не дотримано. За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-95цс13). Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції викладеного не врахував та помилково вважав, що порушене право позивача підлягає захисту на підставі положень ст. ст. 387, 388 ЦК України, не врахувавши, що позивач не є власником нежилих приміщень, які складають предмет спірного правочину. Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов помилково висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання спірного договору недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки сторонами в момент його вчинення не було дотримано вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину. Як вбачається з матеріалів справи, 14 червня 1996 року між Закритим акціонерним товариством «Універсам Київ», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Універсам Київ», та Київською міською державною адміністрацією укладено договір про право тимчасового користування землею (в тому числі і на умовах оренди), відповідно до умов якого товариству надано у тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 7761 кв.м строком на 49 років для експлуатації та обслуговування універсального магазину, кондитерського цеху та складських приміщень по АДРЕСА_1 Харківському районі м. Києва. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 квітня 2009 року визнано за ТОВ «Сінкмас Груп» право власності на нежилі приміщення загальною площею 154,2 кв. м прибудови до будівлі під літерою «А» по АДРЕСА_1 у м. Києві. У період чинності зазначеного рішення, нежилі приміщення загальною площею 154,2 кв.м прибудови до будівлі під літерою «А» по АДРЕСА_1 у м. Києві відчужені ОСОБА_9 та ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу від 24 червня 2009 року. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2012 рокурішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 квітня 2009 року скасовано на підставі того, що вказані прибудови незаконно зведені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні товариства, а також за відсутності правовстановлюючих документів у ТОВ «Сінкмас Груп» на нежилі приміщення загальною площею 154,2 кв. м прибудови до будівлі під літерою «А» по АДРЕСА_1 у м. Києві. Встановивши, що позивач, як власникбудівлі під літерою «А» по АДРЕСА_1 у м. Києві, позбавлений можливості обслуговувати дві стіні своєї будівлі та не має доступу до комунікацій, розташованих на земельній ділянці під прибудовами, апеляційний суд помилково вважав, що порушене право позивача підлягає захистові шляхом визнання недійсним спірного договору, не з'ясувавши, що захист порушеного позивача права шляхом визнання спірного договору недійсним відновлено не буде. Крім того, вирішуючи спір, як суд першої інстанції та і апеляційний суд, залишили поза увагою, що відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як роз'яснено у п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. За таких обставин, рішення суду першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст.338 ЦПК України із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді судам слід з'ясувати характер спірних правовідносин, встановити фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи та ухвалити у справі законне і обґрунтоване рішення. Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_5 - задовольнити частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 01 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.О. Дьоміна Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун І.К. Парінова О.В. Ступак