Номер провадження: 22-ц/785/8358/15
Головуючий у першій інстанції Галич О. П.
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А. суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Желєзнові В.В.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Імексбанк» про повернення коштів та компенсації матеріальних збитків за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 09 липня 2015 року, -

встановила:

У березні 20145 року, позивач звернувся з позовом до відповідача в якому просив стягнути з відповідача на його користь кошти, які знаходяться на рахунку позивача, з урахуванням індексу інфляції за час пропуску строку, а так само три відсотки від простроченої суми; винести рішення, яким стягнути з відповідача на його користь, кошти які погашають моральний і матеріальний збиток в сумі 60000 грн., покласти на відповідача витрати на інформаційно-технічне забезпечення та транспортні витрати позивача.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилався на те, що, що між сторонами був укладений договір про обслуговування позивача в Одеській філії АТ „Імексбанк" №136, договір №33 від 05.01.2011 року. У вересня 2014 року відповідача припинив операції по рахунку позивача, посилаючись на тимчасові труднощі, чим порушив умови договору. У відповідь на вимогу позивача відновити операції, співробітники банку відмовилися це зробити посилаючись на ті ж тимчасові труднощі. На письмову вимогу відновити операції по рахунку позивача, прийняте директором філії №136 18.11.2014 року відповіді не надано. Позивач займається підприємницькою діяльністю та це є єдиним засобом його доходу, а рахунок у відповідача, є єдиним куди надходять кошти отримані від здійснення позивачем підприємницької діяльності та на ньому заморожено понад 18000 грн., а тому дії відповідача позбавляють його засобів до існування, та блокують підприємницьку діяльність позивача.

Своїми діями відповідач завдає фізичну, моральну та матеріальну шкоду позивачу, так як позивач не змозі сплатити платежі та він отримує попередження. Так само позивач зазначає, що йому нанесено фінансовий збиток, так як отримавши свої кошти він міг би, покласти їх в інший, більш надійний банк, під вигідні відсотки та отримати додаткові кошти для життя, та роботи. Гроші які заблоковані відповідачем на рахунку позивача втрачають свою купівельну спроможність у зв'язку з інфляцією і щоденним зростанням цін. Відповідач відмовляється провести операцію з проведення платежів в податку та до пенсійної служби у зв'язку з чим позивач перетворився на злісного неплатника податків та зборів. Вказаними діями відповідач завдав позивачу моральну шкоду. З вказаних обставин позивач вимушений був звернутися до суду з позовом.

12.06.2015 року позивач надав заяву до суду в якій просив: стягнути з відповідача матеріальні збитки у розмірі 123121 грн., неустойку у розмірі 911520 грн., моральні збитки у розмірі 1034641 грн., накласти арешт на майно відповідача, яке перебуває в статусі «закладного майна».

У судовому засідання позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та надану заяву.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Надав до суду заперечення в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а.с. 41-43).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 09 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в зв'язку з тим, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, сторони, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що 05 січня 2011 року позивач та відповідач уклади договір банківського рахунку №33 (у національній валюті) (а.с. 6-10). Пункт 1.1 вказаного договору передбачає, що відповідач відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунку у національній та іноземній валютах, затвердженою Постановою Правління Національного Банку України №492 від 12.11.2003 р. відкриває позивачу поточний рахунок (рахунки) у національній валюті НОМЕР_1 та зобов'язується приймати і зараховувати на відкритий рахунок грошові кошти, що надходять позивачу, виконувати розпорядження позивача щодо перерахування видачі відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з ч.1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці фактичні дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивач звертався до відповідача з листами про відновлення перерахувань за його рахунком (а.с. 11) та прийняття до обслуговування платіжних доручень (а.с. 12).

Також позивачем надані світлокопії платіжних доручень за 20 січня 2015 року на суми 15000 грн. та 2923 грн., які були прийняті банком (а.с. 13), жодних доказів які підтверджують посилання позивача, що вказані платіжні доручення не були прийнятті банком суду не надано.

Позивачем необґрунтовано доказами, що на рахунку відповідно до вищезазначеного договору наявні будь-які кошти, що саме з вересня 2014 року відповідач припинив операції по його рахунку та те, що ним були понесені транспорті витрати.

Надані вимоги про сплату боргу від 20.05.2014 р., 20.08.2014р., 17.11.2014р. (а.с.3,4,5) підтверджують наявність у позивача боргу по сплаті суми недоїмки зі сплати єдиного внеску та жодним чином не вказано підстава несплати боргу з вини відповідача.

Позивачем була заявлена вимога про накладення арешту на майно відповідача, яке перебуває у статусі „закладеного майна": Мельница Р6АВМ, 1998 р.в. в робочому стані, яке було направлено на реалізацію та Мельника „Skiold", 1998 р.в., яка демонтована, ЦИК хлібзаводу.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду №9 від 22.12.2006 р., за змістом ч. 1 ст. 151 ЦПК єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У судовому засіданні позивачу неодноразово були роз'ясненні норми ст.ст.151-153 ЦПК України та необхідність заявити відповідне клопотання або заяву, але позивач наполягав, що саме з позовною вимогою про накладення арешту на майно відповідача він звертається до суду.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи що позивачем не доведено факт невиконання відповідачем договірних зобов'язань та у зв'язку із цим спричинення позивачу моральної шкоди, вказана вимога, як зазначив суд першої інстанції, не підлягає задоволенню.

Проаналізувавши надані по справі докази та огляду на вищевикладене, суд першої інстанції зазначив, що не знаходить підстав для задоволення заявлених позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Колегія вважає, що висновки суду визначені у мотивувальній частині рішення, як підстави для відмови в задоволенні заявлених позивачем вимог, не відповідають обставинам справи.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач звернувся в суд як фізична особа зазначаючи, що між ним, як фізичною особою, та відповідачем був укладений договір про обслуговування позивача в Одеській філії АТ „Імексбанк" №136, договір №33 від 05.01.2011 року. У вересня 2014 року відповідача припинив операції по рахунку позивача, посилаючись на тимчасові труднощі, чим порушив умови договору. У відповідь на вимогу позивача відновити операції, співробітники банку відмовилися це зробити посилаючись на ті ж тимчасові труднощі. На письмову вимогу відновити операції по рахунку позивача, прийняте директором філії №136 18.11.2014 року відповіді не надано. Позивач займається підприємницькою діяльністю та це є єдиним засобом його доходу, а рахунок у відповідача, є єдиним куди надходять кошти отримані від здійснення позивачем підприємницької діяльності та на ньому заморожено понад 18000 грн., а тому дії відповідача позбавляють його засобів до існування, та блокують підприємницьку діяльність позивача.

Позивачем на надано будь яких доказів на підтвердження того, що між ним як фізичною особою та ПАТ «Імексбанк» 05.01.2011 року був укладений договір №33 про обслуговування позивача як фізичної особи в Одеській філії АТ „Імексбанк" №136.

З наданої фотокопії зазначеного договору (а.с. 6-8) вбачається, що зазначений договір був укладений між ПАТ «Імексбанк» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2

В суді апеляційної інстанції позивач зазначив, що він є суб'єктом підприємницької діяльності, як при поданні позовної заяви так і в теперішній час. Він саме як суб'єкт підприємницької діяльності (фізична особа - підприємець ОСОБА_2.) уклав договір №33 про обслуговування в Одеській філії АТ „Імексбанк" №136 від 05.01.2011 року. Невиконання умов зазначеного договору перешкоджає здійсненню підприємницької діяльності фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2

Також при розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивач зазначив, що невиконання умов зазначеного вище договору укладеного з відповідачем не порушує його права як фізичної особи, оскільки він договору з відповідачем як фізична особа не укладав.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава.

Згідно з частиною 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позивач не довів в суді, що діями відповідача порушені його права як фізичної особи, оскільки зміст позовних вимог позивача зводиться до порушення прав фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, діями відповідача ПАТ «Імексбанк», що є підставою для відмови в задоволенні заявлених позивачем вимог.

Одночасно колегія роз'яснює позивачу, що відповідно до ч.1 ст. 1 ГПК України - підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи вищенаведене, колегія скасовує рішення Біляївського районного суду Одеської області від 09 липня 2015 року з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених ОСОБА_2 позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 09 липня 2015 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржено до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Судді О.А. Ступаков

О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич