Ухвала

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6, Управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що відповідно до умов кредитного договору від 03 грудня 2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_6, останній отримав кредит в сумі 117 000 доларів США та зобов'язався його повернути та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 04 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, м. Івано-Франківськ.

Позичальник неналежним чином виконував свої зобов'язання за кредитним договором, в результаті чого у нього станом на 06 лютого 2014 року виникла заборгованість з кредиту та відсотками за його користування в сумі 338 249,57 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 2 703 878 грн 81 коп., а відповідно до договору іпотеки, у разі невиконання ОСОБА_6, як позичальником зобов'язань, забезпечених іпотекою, іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок переданого в іпотеку майна.

Враховуючи наведене, банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, м. Івано-Франківськ, а також виселити відповідачів із займаної ними квартири та зняти їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 03 грудня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6, яка станом на 06 лютого 2014 року становила 338 249,57 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 2 703 878 грн 81 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2, м. Івано-Франківськ, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу, в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем, із встановленням початкової ціни продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчий дій.

На час дії Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» рішення в частині звернення стягнення на майно, обтяжене іпотекою, не підлягає виконанню.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 03 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 117 000 доларів США і зобов'язався його повернути разом із відсотками та комісією до 11 грудня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 04 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1, м. Івано-Франківськ.

Взяті на себе зобов'язання за укладеним кредитним договором ОСОБА_6 належним чином не виконував, внаслідок чого у нього перед банком виникла заборгованість, яка станом на 06 лютого 2014 року становила 338 249,57 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 2 703 878 грн 81 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів направлення відповідачеві вимоги (претензії) про необхідність погашення кредиту. Крім того, вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено споживчий кредит в іноземній валюті, не може бути задоволена, оскільки на вказані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а у квартирі, яка є предметом іпотеки, крім відповідача, зареєстровані та проживають малолітні діти, які також мають право на користування предметом іпотеки. Будь-яких відомостей про наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення ОСОБА_3 договору іпотеки, а також про те, що спірне майно не є єдиним місцем проживання відповідачів, матеріали справи не містять.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що вимоги банку ґрунтуються на вимогах закону та умовах іпотечного договору, а мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судами надана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Частинами 1 та 3 ст. 33 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Разом з тим установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-345цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2911/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідачів із займаної ними квартири, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що позивачем надсилалася вимога про звільнення житлового приміщення, і така вимога відповідачами була отримана.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову про виселення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Частини 2 і 3 зазначеної статті встановлюють певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У пункті 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Згідно із ч. 4 ст. <nau://ukr/5464-10|st9/>, ст. 109 <nau://ukr/5464-10|st109/> ЖК України <nau://ukr/5464-10/>, ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Таким чином, зі змісту ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, ч. 3 ст. 33, ч. ч. 1, 2 ст. 39, ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2911/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для всіх судів України.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову про виселення відповідачів не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову про виселення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
В.М. Колодійчук
І.М. Фаловська