Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2015 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Черновського Г.В.,

при секретарі Пісчанській Т.М.

за участю: позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені ОСОБА_4» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та виплату компенсації, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 15 вересня 2015 року звернулась на адресу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені ОСОБА_4» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та виплату компенсації (а. с. 3-4).

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві та у судовому засіданні посилалась на те, що з 17 червня 2015 року була прийнята на роботу до КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені ОСОБА_4» на посаду медичної сестри та наказом від 20 серпня 2015 року була звільнена з займаної посади на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України у звязку із закінченням строку трудового договору. На дану посаду позивач була прийнята на час декретної відпустки з випробувальним терміном до 24 серпня 2015 року, проте, як стверджує позивач, їй була гарантована постійна робота за умови сумлінного виконання посадових обовязків. Оскільки нарікань на роботу ОСОБА_1 не було, свої звільнення остання вважає незаконним, а тому просила суд поновити її на посаді медичної сестри в КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені ОСОБА_4»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу; виплатити компенсацію за 5,6 календарних днів невикористаної чергової відпустки.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, на їх задоволені у повному обсязі наполягала.

Представники відповідача позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували у повному обсязі, посилаючи на те, що посаду медичної сестри позивачка займала на час декретної відпустки іншого співробітника, при цьому не виконувала належним чином свої функціональні обовязки, тому підстави для надання їй постійної роботи відсутні.

Суд, вислухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, приходить висновку щодо необґрунтованості позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що на підставі наказу КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені ОСОБА_4» № 02-02/872-к від 15 червня 2015 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду медичної сестри, а наказом № 02-02/1262-п від 20 серпня 2015 року з 21 серпня 2015 року була звільнена з займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а. с. 7, 9).

З копії заяви ОСОБА_1 від 04 червня 2015 року, наданої стороною відповідача, вбачається, що позивач просила прийняти її на роботу на період д/в медичної сестри ОСОБА_5 (а. с. 16).

Відповідно до наказу № 02-02/1214-п від 12 серпня 2015 року медична сестра ОСОБА_5 приступає до роботи на 1,0 ставки після відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 6-ти річного віку з 25 серпня 2015 року (а. с. 25).

Крім того, з копії документів, що були додані до заперечень проти позову представниками відповідача, вбачається, що за час роботи в КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені ОСОБА_4» ОСОБА_1 неодноразово порушували трудову дисципліну, нехтувала функціональними обовязками, недотримувалась правил етичних норм у спілкуванні з завідуючою поліклініки, колегами по роботі, пацієнтами (а. с. 17-24).

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, в контексті викладених норм права суд приходить до висновку щодо недоведеності, необґрунтованості позову та необхідності відмови у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Роблячи такий висновок суд виходить з того, що в ході розгляду даного спору було встановлено, що позивач була прийнята на роботу до відповідача на час декретної відпустки іншого співробітника, що позивач сама зазначає в позовній заяві та не заперечувала у судовому засіданні; декретна відпустка медичної сестри ОСОБА_5 закінчилась 25 серпня 2015 року, про що також була повідомлена позивачка. Оскільки в матеріалах справи наявні акти та рапорти про неналежне виконання ОСОБА_1 своїх функціональних обовязків, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості звільнення останньої на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, а тому її позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суд вважає необхідним судові витрати по даній справі віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 36 КЗпП України, 10, 11, 60, 79, 88, 208-210, 218 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені ОСОБА_4» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та виплату компенсації відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено у апеляційний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

ОСОБА_6 Черновськой