У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до Приватного підприємства «Компанія Приват-Лекс», ОСОБА_7, ОСОБА_8, Товариства з обмеженою відповідальністю «Транстехносервіс» про звернення стягнення на предмет іпотеки та застави, за касаційною скаргою Левченка Юрія Валентиновича, який діє в інтересах Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро», на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро») звернулось до суду з позовом до Приватного підприємства «Компанія Приват-Лекс» (далі - ПП «Компанія Приват-Лекс», ОСОБА_7, ОСОБА_8, Товариства з обмеженою відповідальністю «Транстехносервіс» (далі - ТОВ «Транстехносервіс») про звернення стягнення на предмет іпотеки та застави, посилаючись на те, що 21 серпня 2009 року між ним та ПП «Компанія Приват-Лекс» був укладений кредитний договір № 210809-О, згідно з яким банк надає позичальнику кредитну лінію в режимі овердрафт для ведення статутної поточної діяльності, в тому числі на поповнення обігових коштів, з лімітом кредитування в сумі 3 000 000,00 грн під 25 відсотків річних строком повернення протягом тридцяти календарних днів, але не пізніше 20 листопада 2009 року.

У подальшому, між сторонами укладалося ряд додаткових договорів про зміну кредитного договору, якими було збільшено суму ліміту кредитування до 3 620 000,00 грн та кінцевий строк виконання кредитних зобов'язань 01 вересня 2012 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_8 21 серпня 2009 року був укладений договір іпотеки № 210809-1, згідно з яким ОСОБА_8 передала в іпотеку банку п'ять земельних ділянок, загальною площею 10 000 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Цибульківської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області.

21 серпня 2009 року між банком та ОСОБА_7 був укладений договір застави № 210809-З/1, відповідно до умов якого ОСОБА_7, з метою забезпечення виконання зобов'язань ПП "Компанія Приват-Лекс" за кредитним договором № 210809-О від 21 серпня 2009 року, надав у заставу: сідловий тягач марки SCANIA P 113 NK, реєстраційний номер НОМЕР_1; сідловий тягач-Е марки VOLVO FN 1642T, реєстраційний номер НОМЕР_2; сідловий тягач-Е марки VOLVO FN 12, реєстраційний номер НОМЕР_19; сідловий тягач-Е марки VOLVO FN 12, реєстраційний номер НОМЕР_3; напівпричіп-цистерна-Е марки SCHWARZMUELLER, реєстраційний номер НОМЕР_4; сідловий тягач-Е марки VOLVO FN 12, реєстраційний номер НОМЕР_5; напівпричіп-цистерна-Е марки BURG модель BR012-27Z, реєстраційний номер НОМЕР_6; сідловий тягач-Е марки VOLVO FN 12, реєстраційний номер НОМЕР_7.

Крім того, для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 21 серпня 2009 року між позивачем та ТОВ «Транстехсервіс» було укладено договори застави № 210809-З/5 від 21 серпня 2009 року та № 080211-З від 08 лютого 2011 року, згідно з якими ТОВ «Транстехсервіс» надало у заставу банку рухоме майно: сідловий тягач-Е марки VOLVO модель FN 12, реєстраційний номер НОМЕР_8; напівпричіп-паливоцистерна марки ZREMB, реєстраційний номер НОМЕР_9; транспортний засіб марки VOLVO, реєстраційний номер НОМЕР_10.

У зв'язку з неналежним виконанням ПП «Компанія Приват-Лекс» умов кредитного договору у нього утворилась заборгованість, яка станом на 05 травня 2014 року становить 6 336 321,47 грн та складається з: заборгованості за наданим кредитом - 3 619 929,45 грн, заборгованості по відсотках за користування кредитом - 2 458 582,07 грн, суми інфляційної заборгованості за кредитом - 170 136,68 грн, суми інфляційної заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом - 87 673,27 грн.

Позивач просив, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 серпня 2009 року в розмірі 6 336 321,47 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 210809-І від 21 серпня 2009 року та на предмет застави за договорами застави: № 210809-З/1 від 21 серпня 2009 року, № 210809-З/5 від 21 серпня 2009 року, № 080211-З від 08 лютого 2011 року шляхом продажу такого майна з публічних торгів в межах процедури виконавчого провадження із встановленням початкової ціни реалізації предметів застави та іпотеки, визначених шляхом оцінки суб'єктом оціночної діяльності.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Левченко Ю.В., який діє в інтересах ПАТ «Банк Кредит Дніпро» просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки до суду з позовом звернувся на початку червня 2014 року, а заборгованість за кредитним договором виникла, починаючи з 02 вересня 2009 року. При цьому судами зазначено, що з 02 лютого 2011 року прострочена заборгованість за кредитом ПП «Компанія Приват-Лекс» взагалі не погашалась.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 серпня 2009 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ПП «Компанія Приват-Лекс» був укладений договір про надання кредитної лінії в режимі овердрафт № 210809-О, згідно з яким банк надає позичальнику кредитну лінію в режимі овердрафт для ведення статутної поточної діяльності, в т.ч. на поповнення обігових коштів, з лімітом кредитування в сумі 3 000 000,00 грн.

Згідно з п. 1.3 кредитного договору плата за користування одержаними кредитними ресурсами встановлюється в залежності від строку погашення одержаного кредиту або його частки і складає 25 відсотків річних.

У разі прострочення повернення кредиту плата за користування одержаним кредитом або часткою кредиту в період, який починається на наступний день за днем погашення кредиту згідно цього договору і до дня фактичного повернення кредиту позичальником встановлюється в розмірі 30 відсотків річних (п. 1.4 кредитного договору).

Згідно п. 4.1 кредитного договору позичальник зобов'язується повернути кредити протягом 30 календарних днів, але не пізніше 20 листопада 2009 року та сплатити відсотки і комісії за цим договором відповідно до встановлених строків, для чого забезпечити на своєму рахунку наявність необхідних коштів для погашення заборгованості.

У подальшому, між сторонами укладалося ряд додаткових договорів про зміну кредитного договору, якими було збільшено суму ліміту кредитування та кінцевий строк виконання кредитних зобов'язань.

Відповідно до п.1.1 договору № 010911 від 01 вересня 2009 року про зміну кредитного договору № 210809-О від 21 серпня 2009 року банк на умовах цього договору відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на загальну суму 3 620 000,00 грн, у разі погашення тіла кредиту на суму 358 000,00 грн, загальна сума ліміту встановлюється в розмірі 3 262 000,00 грн, а позичальник зобов'язується повернути кредити не пізніше 01 вересня 2012 року та сплатити відсотки за користування кредитами на умовах, передбачених цим договором.

На виконання своїх обов'язків за кредитним договором, банк надав позичальнику доступ до кредитних коштів та встановив на рахунку відповідний ліміт.

21 серпня 2009 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_8 було укладено договір іпотеки № 210809-1, згідно з яким ОСОБА_8 передала в іпотеку банку земельні ділянки, загальною площею 10 000 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Цибульківської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, а саме: земельну ділянку, площею 2 000 га, кадастровий номер НОМЕР_21, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_20, виданий 10 квітня 2009 року; земельну ділянку, площею 2 000 га, кадастровий номер НОМЕР_24, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_22, виданий 10 квітня 2009 року; земельну ділянку, площею 2 000 га, кадастровий номер НОМЕР_23 Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_25, виданий 10 квітня 2009 року; земельну ділянку, площею 2 000 га, кадастровий номер НОМЕР_26 Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_27, виданий 10 квітня 2009 року; земельну ділянку, площею 2 000 га, кадастровий номер НОМЕР_28 Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_29 виданий 10 квітня 2009 року.

Відповідно до п. 6.2 договору іпотеки позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо в момент настання строку виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою, воно не буде виконано.

Відповідно до п. 7.2 договору іпотеки у разі порушення умов кредитного договору та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом 30 календарних днів вимога іпотекодержателя залишиться без задоволення, іпотекодержатель набуває права розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору і діючого законодавства України.

21 серпня 2009 року між позивачем та ОСОБА_7 було укладено договір застави № 210809-З/1, відповідно до умов якого з метою забезпечення виконання зобов'язань ПП «Компанія Приват-Лекс» за кредитним договором № 210809-О від 21 серпня 2009 року ОСОБА_7 надав у заставу: сідловий тягач марки SCANIA P 113 NK, реєстраційний номер НОМЕР_1; сідловий тягач-Е марки VOLVO FN 1642T, реєстраційний номер НОМЕР_11; сідловий тягач-Е марки VOLVO FN 12, реєстраційний номер НОМЕР_19; сідловий тягач-Е марки VOLVO FN 12, реєстраційний номер НОМЕР_12; напівпричіп-цистерна-Е марки SCHWARZMUELLER, реєстраційний номер НОМЕР_13; сідловий тягач-Е марки VOLVO FN 12, реєстраційний номер НОМЕР_14; напівпричіп-цистерна-Е марки BURG модель BR012-27Z, реєстраційний номер НОМЕР_15; сідловий тягач-Е марки VOLVO FN 12, реєстраційний номер НОМЕР_16.

21 серпня 2009 року та 08 лютого 2011 року між позивачем та ТОВ «Транстехносервіс» були укладені договори застави № 210809-З/5 та № 080211-З, згідно з якими ТОВ «Транстехносервіс» з метою забезпечення виконання зобов'язань ПП «Компанія Приват-Лекс» за кредитним договором № 210809-O від 21 серпня 2009 року надало у заставу наступне рухоме майно, а саме: сідловий тягач-Е марки VOLVO модель FN 12, реєстраційний номер НОМЕР_17; напівпричіп-паливоцистерна марки ZREMB, модель ENERGO NC38, реєстраційний номер НОМЕР_30; транспортний засіб марки VOLVO, модель FN 16, реєстраційний номер НОМЕР_18.

Строк виконання зобов'язань за кредитним договором настав ще 01 вересня 2012 року, однак до цього часу ПП «Компанія Приват-Лекс» не виконало свої грошові зобов'язання перед позивачем, а саме не повернуло отримані кошти, не сплатило відсотки за користування ними, у зв'язку з чим виникла значна сума заборгованості.

Згідно розрахунку, наданого ПАТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість ПП «Компанія Приват-Лекс» за кредитним договором від 21 серпня 2009 року станом на 05 травня 2014 року становить 6 336 321,47 грн.

Письмова вимога позивача про усунення порушень та сплату заборгованості, задоволена не була.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1054> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України <nau://ukr/435-15|st527> боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України <nau://ukr/435-15|st526> зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15>.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15|st3>).

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15|st7> за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч.1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15|st33> у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до положень ст. ст. 572, 589 ЦК України та ст. ст. 1, 20 Закону України «Про заставу» кредитор має право у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна шляхом звернення стягнення на таке майно.

Згідно з ч. 2 ст. 589 ЦК України та ч. 2 ст. 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки та інше.

Аналогічні вимоги містять договори кредиту, іпотеки укладені між сторонами 21 серпня 2009 року та договори застави від 21 серпня 2008 року, 01 вересня 2011 року та 08 лютого 2011.

Отже підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки та на предмет застави є порушення зобов'язань з боку боржника.

ПАТ «Банк Кредит Дніпро» звернувся до суду з вказаним позовом 05 червня 2014 року.

ОСОБА_7 просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не з'ясував фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме, яким чином повинно відбуватися повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом: періодичними платежами, чи в певний строк зазначений в договорі, у зв'язку з чим не з'ясував, коли виникло право у ПАТ «Банк Кредит Дніпро» вимагати повернення кредиту та відповідно прийшов до передчасного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Також суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки тому, що ПП «Компанія Приват-Лекс» вчинило дії щодо часткового погашення заборгованості у 2013 року (15 жовтня 2013 року сплатило 100 000,00 грн на погашення кредиту), що в свою чергу перервало строк позовної давності, оскільки саме ПП «Компанія Приват-Лекс» повинно довести, що таких дій не вчиняло, а неподання звітності до податкової інспекції не є належним доказом того, що воно не здійснювало часткового погашення кредиту.

Крім того, поза увагою судів залишилось те, що відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною другою статті 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Вказана правова позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України № 6-745цс15 від 01 липня 2015 року.

Отже вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій на вказані вимоги закону уваги не звернули та помилково прийняли до розгляду позовні вимоги ПАТ «Банк Кредит Дніпро» до ТОВ «Транстехносервіс» про звернення стягнення на предмет застави.

Оскільки обставини, пов'язані із перевіркою правильності визначення обставин справи та оцінки наданих сторонами доказів, судами з`ясовувались неналежним чином, чим порушено норми процесуального права ( ст. ст. 10, 60, 61, 179 ЦПК України) і таке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі рішення суду першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Левченка Юрія Валентиновича, який діє в інтересах Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро», задовольнити частково.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук