22-ц/775/714/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Литвиненко Н.В.
Категорія 19 Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

29 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Супрун М.Ю., Ткаченко Т.Б.

при секретарі - Меркуловій Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання угоди недійсною та визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

В липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання угоди недійсною, в обґрунтування якого вказала, що 16 листопада 2011 між нею і ОСОБА_2 був укладений договір дарування, за яким позивач подарувала, а відповідач прийняла в дар житловий будинок з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1. Просила визнати цей договір недійсним, оскільки, на час укладення правочину він не відповідав її внутрішній волі щодо правової природи й змісту. В силу похилого віку і за станом здоров'я, укладаючи з ОСОБА_2 договір, позивач мала за мету відчуження на користь відповідача будинку, який є її єдиним житлом, лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би укладений.

Після отримання судом відомостей від нотаріуса у зв'язку із поданням нею позову, їй стали відомі нові обставини укладеної з ОСОБА_2 угоди, і позивач змінила підстави позову. Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1, укладений 16 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнати за нею право власності на вказане майно. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що на момент укладання оспорюваної угоди їй виповнився 71 рік. Стан її здоров'я поступово погіршувався, у зв'язку з чим вона потребувала сторонньої підтримки, догляду, утримання і була згодна на договір довічного утримання, а не на договір дарування або купівлі-продажу. Грошей вона від відповідача не отримувала, і домовленості такої не було. Тому ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу вважає таким, що був укладений шляхом введення її в оману ОСОБА_2 щодо правової природи договору.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання угоди недійсною та визнання права власності задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1, укладений 16 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Скалун Р.В. і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 3487.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з

відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1. Вирішене питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу і, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність вимог, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_3.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Моргунова С.В., які підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в позові, заперечення позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_6, які просили залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову з інших підстав, у зв'язку з наступним.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як непрацездатна особа яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу будинку у власність ОСОБА_2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який є єдиним її житлом, лише за умови довічного утримання. Суд дійшов до висновку, що укладаючи спірний договір, ОСОБА_3 помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем.

Але погодитися повністю з таким висновком неможливо.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 16 листопада 2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, за яким позивач продала, а відповідач купила житловий будинок з відносними до нього надвірними господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Скалун Р.В. і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 3487.

Судом також встановлено, що на момент укладення договору ОСОБА_3 виповнився 71 рік, у зв'язку із чим вона потребувала сторонньої підтримки, догляду, утримання. ОСОБА_2 допомагала їй деякий час до цього, у позивача з нею склалися довірливі стосунки, тому ОСОБА_3 запропонувала їй укласти договір, за яким ОСОБА_2 отримала б від неї у власність спірний будинок, взамін чого б відповідач довічно доглядала за нею і належним чином забезпечувала їй довічне утримання. На такі умови вона погодилася. ОСОБА_2 сама знайшла нотаріуса і підготувала необхідні для угоди документи. Для посвідчення угоди ОСОБА_2 викликала нотаріуса додому позивача, переконавши позивача, що все відбудеться в рамках закону. При укладенні договору, зважаючи на поганий зір, ОСОБА_3 не могла його прочитати. Нотаріус не читав їй договір вголос. Відповідач, зловживаючи довір'ям, запевнила ОСОБА_3 в тому, що зміст договору повністю відповідає досягнутим ними домовленостям. В момент підписання договору, позивач вважала, що передає відповідачу домоволодіння на умові її довічного догляду і утримання. Після підписання і посвідчення угоди, відповідач забрала всі документи і пояснила, що вони повинні зберігатися у неї. Після укладення договору, відповідач деякий час допомагала їй, а потім більш не виконувала умови догляду. Більш того, відповідач стала проявляти агресію, влаштовувати скандали. Так, в січні 2014 року під час останньої свари ОСОБА_2 розповіла ОСОБА_3, що в даний час вона є єдиним повноправним власником будинку на підставі договору дарування, і за законом не зобов'язана утримувати її. Відповідач пригрозила виселити її з будинку, а сам будинок продати. У підтвердження вона надала ОСОБА_3 копію цього договору, копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та копію технічного паспорту на домоволодіння. Позивач звернулася до юриста, який роз'яснив їй, що договір дарування, укладений з ОСОБА_2, не передбачає обов'язку останньої забезпечувати їй догляд та утримання. Тільки після цього ОСОБА_3 стало зрозуміло, що при укладенні оспорюваного правочину відповідач ввела її в оману щодо правової природи договору. Після звернення до суду, з копій документів, наданих на запит суду нотаріусом Скалун Р.В., ОСОБА_3 дізналася, що вона уклала договір продажу свого будинку. Грошей вона не отримувала, наміру відчужувати будинок, який є її єдиним житлом, вона не мала, родичів, які б забрали її до себе на постійне проживання, вона не має. Тому суд вважав, що позивач обґрунтовано просила визнати угоду недійсною, як укладену внаслідок обману з боку відповідача.

Приватним нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Скалун Р.В. надані суду відомості, згідно з якими перехід права власності на спірний житловий будинок від позивача до відповідача був оформлений не договором дарування, а договором купівлі-продажу від 16 листопада 2011 року. За умовами даного договору позивач продала ОСОБА_2 свій будинок за 70135 гривень.

В суді першої інстанції і в апеляційному суді ОСОБА_2 визнавала, що до укладення спірного правочину вона фактично доглядала ОСОБА_3, і вона не відмовлялася від надання допомоги в подальшому. Відповідач ОСОБА_8 надавала допомогу ОСОБА_3, оскільки вважала себе винною перед нею у зв'язку із тим, що колись ОСОБА_3 була потерпілою під час корисного злочину щодо неї, скоєного сином ОСОБА_2. Відповідач також враховувала похилий вік позивача та поганий стан здоров'я.

ОСОБА_2 не оспорювала факт відсутності у позивача ОСОБА_3 будь-якого іншого житла, окрім спірного будинку, але пояснювала, що позивач мала намір переїхати в Росію до родичів, тому бажала будинок відповідачу подарувати, і просила у неї грошей для переїзду. Між тим, таких обставин вона суду нічим не довела.

Згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень.

Врахувавши наведені обставини, проаналізувавши докази по справі, в тому числі, пояснення свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які підтвердили намір ОСОБА_3 зробити відповідача особою, що буде доглядала її за відчуження будинку, суд дійшов до висновку, що позивач не мала наміру продавати свій будинок, а бажала укласти договір для забезпечення довічного утримання, за умовами якого вона б залишилася проживати в своєму будинку.

Колегії суддів відповідач не надала переконливих пояснень, з якою метою позивач звернулася до суду з позовом про визнання договору нібито дарування спірного будинку недійсним, якщо, як пояснює відповідач, отримала за його продаж грошову суму.

Доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду у зв'язку із недоведеністю обставин, на які посилається позивач, не приводять колегію суддів до іншого висновку щодо мети позивача укладання саме договору довічного утримання, а не будь-якого іншого відчуження її єдиного житла, оскільки не спростовують обставин, встановлених судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент його вчинення вимог, встановлених, зокрема, частинами третьою та п'ятою ст. 203 цього Кодексу, згідно з якими волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Звертаючись до суду з первісним позовом про визнання угоди дарування спірного будинку недійсною, позивач згідно з положеннями ст. 31 ЦПК України уточнила свої позовні вимоги, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного будинку у зв'язку із навмисним введенням її в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України - природи правочину, прав та обов'язків сторін), посилаючись на положення частини 1 статті 230 ЦК України. (а.с. 69-71)

Всупереч заявленим вимогам, вирішуючи спір, суд виходив з того, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами статті 229 ЦК України, і що позивач діяла під впливом помилки. Між тим, ОСОБА_3 вказує, що відповідач навмисно обманула її при укладанні оспорюваного договору.

Саме про те, що позивач діяла під впливом обману, свідчить той факт, що вона звернулася до суду з первісним позовом про визнання недійсним договору дарування свого будинку, а не договору купівлі-продажу, про який дізналася лише в суді. Факт звернення до суду з таким позовом повністю спростовує припущення нотаріуса Скалун Р.В., який посвідчував оспорюваний договір, про те, що позивач нібито сфальсифікувала договір дарування, оскільки в неї є тільки його копія, а оригіналу договору немає, і він такий договір не посвідчував.

Колегіє суддів оглянуті книга реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Скалун Р.В., з якої вбачається, що нотаріусом в 2011 році була зареєстрована тільки посвідчена їм угода між сторонами купівлі-продажу будинку.

Так, договір купівлі ОСОБА_2 продажу будинку ОСОБА_3 дійсно був посвідчений нотаріусом 16 листопада 2011 року (а.с.60). Реквізити відчужуваного майна в договорі містять кадастровий номер земельної ділянки позивача. Але ж довідка Держкомзему з кадастровим номером земельної ділянки, який повинен бути вказаний в договорі, видана тільки 16 грудня 2011 року (а.с.64). Разом з тим, договір дарування будинку, про визнання недійсним якого звернулася позивач до суду, також містить такі реквізити (а.с.9).

При таких розбіжностях, які нотаріус не зміг пояснити і колегії суддів, слід погодитися із критичною оцінкою його свідчень судом першої інстанції.

Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з роз»ясненнями, які містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі по тексту - Постанова), при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди, залежно від предмета і підстав позову, повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до п.19, 20 вказаної Постанови, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильне його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу було введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Вирішуючи спір, суд зазначених вимог закону та роз»яснень Пленуму Верховного Суду України не врахував, доводи і заперечення сторін належним чином не перевірив.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК).

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи суду були надані докази того, що позивач мала намір укласти договір довічного утримання, а не купівлі-продажу, не була обізнана про наслідки договору купівлі - продажу будинку, який підписала внаслідок обману. Однак суд зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам.

Позивачем надані належні та допустими докази на підтвердження того, що вона була введена відповідачами в оману. Однак висновків з цього приводу оскаржуване рішення не містить.

З урахуванням наведених вище доказів, судом правильно встановлено, що на час укладення договору купівлі-продажу позивачка була непрацездатною особою (виповнився 71 рік), хворіла та потребувала сторонньої допомоги. Між сторонами існували доброзичливі стосунки. Відповідачка обіцяла забезпечувати позивачку доглядом, харчуванням, одягом, ліками та підтримувати домоволодіння в належному стані в розрахунку отримати будинок після її смерті, про що сторони дійшли згоди і вирішили офіційно оформити досягнуту домовленість, а 16 листопада 2011 року підписали і нотаріально посвідчили договір, за змістом якого позивачка продала відповідачці будинок, за адресою: АДРЕСА_1.

Судом також вірно встановлено, що ОСОБА_2, крім одержання договору купівлі-продажу та його державної реєстрації, не було вчинено жодних дій, обумовлених правовими насідками даного договору. ОСОБА_3 і на даний час проживає в спірному будинку, з нього не виселялася, ключі покупцю не передавала. Іншого житла позивач не має.

За таких обставин є помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 на підставі ст.229 ЦК України. Враховуючи, що неправильне застосування матеріальної норми закону призвело до неправильного вирішення спору, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу спірного будинку недійсним і про визнання права власності за позивачем на будинок у зв'язку із задоволенням вимог ОСОБА_3 на підставі ст. 230 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позову спростовуються встановленими судом обставинами, і не можуть вплинути на рішення суду.

Згідно частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Виходячи зі статті 236 Цивільного кодексу України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. З визнанням недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку втрачають силу юридичні наслідки цього правочину, у зв'язку з чим поновлюється право власності позивача на будинок, в якому він зареєстрований і постійно проживає. Тому колегія суддів визнає за позивачем право власності на житловий будинок з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: Донецька область, АДРЕСА_1.

У відповідності до положень статті 88 ЦПК України судові витрати підлягають відшкодуванню стороні, вимоги якої задоволені. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати, понесені при сплаті судового збору, в сумі 243,6 грн., та, враховуючи ціну позову, стягнути також з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 404,04 грн..

Таким чином, переглядаючи справу в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, та доводів апеляційного оскарження, відповідно до положень ч.1 ст.303 ЦК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову за іншими підставами.

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання угоди недійсною та визнання права власності задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1, укладений 16 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Скалун Р.В. і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 3487.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з

відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати, понесені при сплаті судового збору, в сумі 243,6 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 404,04 грн..

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді