У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 1 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 5 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 1 грудня 2014 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 6 жовтня 2008 року № 350 в розмірі 897 713 грн 68 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Надано ПАТ «Державний ощадний банк України» право на подання та отримання будь-яких документів необхідних для здійснення продажу предмета іпотеки.

На період реалізації предмета іпотеки, передано квартиру АДРЕСА_1 в управління ПАТ «Державний ощадний банк України».

Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та знято відповідачів з реєстраційного обліку.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 5 лютого 2015 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 1 грудня 2014 року змінено в частині визначення розмірі заборгованості.

Зменшено розмірі заборгованості за кредитним договором від 6 жовтня 2008 року № 350 з 897 713 грн 68 коп. до 747 919 грн 90 коп.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

В інших частинах рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України», суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення відповідачів із квартири АДРЕСА_1, а також зняття останніх із реєстраційного обліку. Крім того, суди виходили із того, що позивачем не пропущено строк, встановлений ст. 257 ЦК України для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд вважав, що судом першої інстанції не було враховано ту обставину, що позивач звернувся до суду 11 липня 2014 року, а тому вимоги позивача про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період, що перевищує строк позовної давності не підлягають задоволенню.

Проте зазначені висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Судами встановлено, що 6 жовтня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України»), правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_6 укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 350 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого останні отримав кредит у розмірі 300 000 грн зі сплатою 21,20 % річних та з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 5 жовтня 2018 року (а. с. 19 - 21).

На забезпечення належного виконання ОСОБА_6 умов кредитного договору, 6 жовтня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір іпотеки предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а. с. 22 - 25).

Також 6 жовтня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_7, ОСОБА_8 укладено договір поруки, умовами якого встановлено, що поручителі відповідають солідарно з боржником за не належне виконанням останнім взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 травня 2010 року позов ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором, яка складається з тіла кредиту в розмірі 300 000 грн, відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 94 601 грн 13 коп., пені по відсоткам у сумі 10 166 грн 36 коп. (а. с. 80).

Частиною 3 статті 335 ЦПК України встановлено, що суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Ухвалюючи рішення про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 суди помилково не застосували до спірних правовідносин положення Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та не врахували вимоги цього закону.

Крім того, згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Вищезазначені вимоги норм матеріального закону судами враховано не було, не перевірено, чи придбана спірна квартира за рахунок кредитних коштів, повернення яких забезпечено договором іпотеки, та чи можливо виселети відповідачів без надання іншого житла.

Враховуючи зазначене, судові рішення не можуть залишатися в силі, допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 1 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 5 лютого 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак