У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П., Карпенко С.О., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулось до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 26 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 77 000 дол. США зі сплатою 12.5 % річних та з кінцевим строком повернення грошових коштів до 25 червня 2025 року. На забезпечення належного виконання ОСОБА_6 умов кредитного договору, 26 вересня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та відповідачем було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс») було укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «ФК «Вектор Плюс» право вимоги по вищезазначеному кредитному договору. Крім того, 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та позивачем було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги по кредитному договору від 26 вересня 2007 року, укладеного між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_6

Позивач зазначав, що ОСОБА_6 належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 1 квітня 2013 року становить 1 268 760 грн 23 коп.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд у рахунок погашення кредитної заборгованості в розмірі 1 268 760 грн 23 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів зі встановленням початкової ціни на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид нерухомого майна та на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 червня 2014 року, в задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи» просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи», суди виходили із того, що на підставі виконавчого напису нотаріуса в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ «Сведбанк» було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи те, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа не закрите, суди дійшли висновку, що позивач не позбавлений можливості захистити свої порушені права в порядку виконання судового рішення, відповідно до вимог ст. 378 ЦПК України. Крім того, суди вважали, що позивачем не надано доказів на підтвердження переходу прав вимоги за іпотечним договором.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки вони зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи та з порушенням норм процесуального та матеріального закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами встановлено, що 26 вересня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 77 000 дол. США зі сплатою 12,5 % річних та з кінцевим строком повернення грошових коштів до 25 червня 2025 року (т. 1 а. с. 34-41).

На забезпечення належного виконання ОСОБА_6 умов кредитного договору, 26 вересня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та відповідачем було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 51-55).

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «ФК «Вектор Плюс» право вимоги заборгованості по вищезазначеному кредитному договору (т. 1 а. с. 11-24).

Також, 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та позивачем було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги по кредитному договору від 26 вересня 2007 року, укладеного між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 25-33).

Судами встановлено, що на підставі виконавчого напису нотаріуса від 20 липня 2011 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 119 872 грн на користь ПАТ «Сведбанк» звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 120).

29 серпня 2011 року на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції (далі - ВДВС Броварського МУЮ) відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного виконавчого листа (т. 1 а. с. 127).

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту.

У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з'ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи», суди вищезазначеного не врахували, не з'ясували чи було виконано виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, не звернули уваги, що постановою державного виконавця ВДВС Броварського МУЮ від 12 травня 2014 року виконавчий документ повернуто стягувачу (т. 1 а. с. 241, 242).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Така ж норма міститься і в ст. 24 Закону України "Про іпотеку".

При цьому, неповідомлення про заміну кредитора тягне наслідки для боржника лише у вигляді виконання зобов'язання не новому, а колишньому кредитору.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Згідно зі ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, у разі наявності нотаріально завіреного договору забезпечення кредиту (іпотеки, застави) на виконання припису ч. 1 ст. 513 ЦК України додатково укладається договір відступлення права вимоги заставодержателя або іпотекодержателя за відповідним договором забезпечення.

Пунктом 2.1 договору факторингу від 28 листопада 2012 року, укладеного між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» встановлено перелік документів, що свідчать про передачу права вимоги.

Зокрема клієнт відповідно до умов даного договору відступає фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, визначеними у Реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги клієнту набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає клієнту за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу, та в порядку, передбаченому даним договором. При цьому сторони погодили, що права вимоги заборгованості за кредитними договорами та права вимоги за договорами забезпечення, укладеними з боржниками, відступаються/передаються клієнтом фактору за цим договором на основі «як є» без надання будь-яких пов'язаних запевнень та гарантій, окрім тих, що вказані у цьому договорі. Після переходу прав вимоги заборгованості до фактора, останній має право нарахувати, в якості нового кредитора, проценти, комісії, штрафні санкції та інші обов'язкові платежі по відношенню до боржників у разі невиконання ними кредитних договорів по сплаті обов'язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору, але настане у майбутньому.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи», з тих підстав, що право вимоги за договором іпотеки позивачу не було передано, суди на порушення ст. ст. 10, 212 ЦПК України, не звернули уваги, що 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про передачу прав за іпотечним договором (т. 1 а. с. 167-168). Оцінки зазначеному доказу переходу прав вимоги за іпотечним договором до позивача, судами не було надано. Крім того, суди не звернули уваги, що відповідно до витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек від 14 грудня 2012 року, іпотекодержателем зазначено ТОВ «Кредитні ініціативи» (т. 1 а. с. 186).

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 червня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

В.О. Савченко