Провадження №2/761/2333/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 лютого 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання дій такими, що порушують права споживача, и визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», в якому просила суд визнати дії ПАТ ВіЕйБі банку» з приводу виконання кредитного договору №93 від 22.05.2007 року такими, що порушують права споживача, передбачені п.4 ч.1 ст.4, ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів», та є нечесною підприємницькою практикою відповідно до п.2 ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та визнати недійсним кредитний договір №93 від 22.05.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем 22.05.2007 року було укладено кредитний договір №93, за умовами якого позивач отримала в банку кошти в розмірі - 70 000 доларів США строком до 21.05.2032 року із сплатою відсотків в розмірі - 13%. 27.11.2014 року під час відвідування відділення №73 ПАТ «ВіЕйБі банку» з метою оплати відсотків виявилось, що воно було зачинено та було повідомлено, що платежі не приймаються у зв»язку з введенням тимчасової адміністрації в банку. Між тим, про такі обставини банк позивача не проінформував в порушення вимог п.4 ч.1, ч.1 ст.6, ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказані дії банку щодо не надання можливості щомісячної оплати кредиту та сум відсотків за його користування, у передбачений п.2.4.2 та п.2.5.1 кредитного договору спосіб, призвели до виникнення прострочення чергового платежу по кредиту. Вказаними діями банку було також порушено вимоги ч.1 ст.11, ст.ст.18,19,21 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця або третьої особи у разі повного або часткового невиконання продавцем договірних зобов»язань, а саме зобов»язань споживача послуг з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця. Банком не виконуються свої зобов»язання з приймання платежів за кредитом і не надається інформація про можливість здійснення такої оплати, чим порушені права позивача. Дії банку по відношенню до позивача є нечесною підприємницькою практикою, а тому з врахуванням вимог ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст.203, 215 ЦК України наявні підстави для визнання правочину, укладеного між сторонами, недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, з викладених у позові підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що жодних доказів порушення прав позивача, ним надано не було, а навіть в разі закриття відділення банку, то позивач вправі сплачувати платежі по кредиту через установи інших банків або відділень.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 22 травня 2007 року між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №93 (а.с.9-12). Згідно п.п.1.1-1.5 Кредитного договору позивачу відповідачем було надано кредит у вигляді грошових коштів у доларах США на умовах, передбачених Кредитним договором, а позивач зобов'язався одержувати кошти кредиту, а також повернути їх до 21.05.2032 року, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов'язання, передбачені Кредитним договором. При цьому, загальна сума кредитних коштів становить - 70 000 доларів США, строк дії договору визначено з 22.05.2007 року по 21.05.2032 року, процентну ставку за користування коштами визначено у розмірі - 13 відсотків річних, цільове призначення кредиту - проведення розрахунків за договором купівлі-продажу нерухомого майна.

Також, умовами, які містяться у розділах 2 та 3 Кредитного договору врегульовано питання щодо порядку розрахунку процентів та порядку і строків повернення кредиту та обсяг прав та обов»язків сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, як на підставу для задоволення своїх вимог щодо визнання дій ПАТ «ВіЕйБі банку» з приводу виконання кредитного договору №93 від 22.05.2007 року такими, що порушують його права як споживача, позивач посилається на порушення відповідачем вимог п.4 ч.1 ст.4, ч.1 ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів».

При цьому позивач посилається на те, що його не було повідомлено про настання несприятливої ситуації для банку, закриття відділення та про наступний порядок здійснення платежів.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту.

У відповідності до вимог ч.1 ст.15 вказаного Закону, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Частиною 2 ст. 15 цього ж Закону передбачено, що інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на не надання позивачем доказів його обмеження в отримання інформації про несприятливу ситуацію щодо закриття відділень ПАТ «ВіЙіБі банку» та не надання останнім доказів взагалі закриття таких відділень, і як наслідок порушення прав позивача з виконання обов»язків по кредитному договору, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині визнання дій ПАТ «ВіЕйБі банку» з приводу виконання кредитного договору №93 від 22.05.2007 року такими, що порушують його права як споживача, передбачені п.4 ч.1 ст.4, ч.1 ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на вимоги п.2 ч.1 ст.19 та частиною 6 цієї статті Закону України «Про захист прав споживачів», позивач також просить суд визнати дії ПАТ «ВіЕйБі банку» з приводу виконання кредитного договору №93 від 22.05.2007 року нечесною підприємницькою практикою та визнати вказаний кредитний договір недійсним.

Разом з тим, вказане посилання позивача спростовується умовами оспорюваного Кредитного договору, а саме п.2.4.2, де передбачено, що розрахунок процентів за користування кредитними коштами здійснюється у валюті Кредиту щомісячно у день сплати, який визначено у Графіку, наведеному у додатку № 1 цього Договору. Відповідно до п. 2.5.1 Кредитного договору, Позичальник зобов'язується щомісячно до дати, встановленої в Графіку, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням, у сумі не меншій суми чергового погашення відповідної частини Кредиту, процентів та інших плат, встановлених в Графіку.

Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами.

Крім того, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ч.ч.1, 2, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно ст.19 Закону,на яку також посилається позивач, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману.

За ч.4 ст.19 вказаного Закону агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться серед іншого встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання. Як зазначає позивач, ПАТ «ВіЙіБі банк», відмовившись приймати платежі, поставив позичальника у скрутне становище, що призвело до порушення норм законодавства про захист прав споживачів.

Між тим, позивачем не було надано жодних доказів того, що відділення ПАТ «ВіЙіБі банк» по м.Києву були зачинені і не приймали платежі від населення тривалий час. Судом також враховано, що умовами кредитного договору, укладеного між сторонами не передбачено сплату коштів по погашенню кредиту і відсотків за його користування виключно через відділення вказаного банку, що вказує на можливість сплати вказаних коштів через відділення інших банків на рахунок відповідача.

Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невиконання банком свого обов»язку по прийманню платежів і не надання інформації про причини цього, порушення відповідачем вимог п.4 ч.1 ст.4, ч.1 ст.15, п.2 ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання Кредитного договору недійсним слід відмовити.

Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 3, 13, 203, 215, 524, 533, 626, 627, 638, 1046, 1049, 1054 ЦК України та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223-226, 228, 232, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання дій такими, що порушують, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», права споживача та визнання кредитного договору недійсним, - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: