Справа № 733/525/15-ц Провадження № 22-ц/795/1603/2015 Головуючий у I інстанції: Чугуєвська Т. П.
Категорія: цивільна Доповідач: Харечко Л. К.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Р І Ш Е Н Н Я

28 вересня 2015 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Харечко Л.К.,

суддів: Вінгаль В.М., Страшного М.М.,

при секретарі Шкарупі Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк „ПриватБанк на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 06 липня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк „ПриватБанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2015 року ПАТ КБ „ПриватБанк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 28.12.2007 року, за умовами якого відповідачу видано кредит у сумі 3 588 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на суму залишку заборгованості за кредитом.

Свої вимоги, позивач обґрунтовує тим, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобовязання в результаті чого станом на 22.09.2014 року утворилася заборгованість в сумі 24019 грн. 86 коп.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 06 липня 2015 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк „ПриватБанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ПАТ КБ „ПриватБанк звернулося до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення було ухвалене без повного та всебічного зясування обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням матеріального та процесуального законодавства.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування до вказаних кредитних правовідносин наслідків спливу позовної давності згідно ст. 257 ЦК України, оскільки відповідно до п.5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам сторони погодили, що терміни позовної давності по вимогам стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється тривалістю 5 років.

Крім того, апелянт вказує на те, що з урахуванням того, що відповідач 14.12.2010 року здійснив часткове погашення кредиту, перебіг позовної давності у відповідності до ст. 264 ЦК України починається заново і спливає 14.12.2015 року, а тому вважає, що звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що згідно кредитного договору № HAXRRX17580080 від 28.12.2007 року ОСОБА_2 було видано кредит у розмірі 3 588 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на суму залишку заборгованості за кредитом.

ПАТ КБ „ПриватБанк зобовязання за Договором виконало в повному обсязі та надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, в звязку з чим утворилася прострочена заборгованість по кредитному договору, яка згідно розрахунку позивача, станом на 22.09.2014 року становить 24019 грн. 86 коп., з яких: заборгованість за кредитом 0 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 407,21 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 23612,65 грн. (а.с.6-7).

Судовим наказом Зарічного районного суду м. Суми від 19.08.2008 року з відповідача ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ „ПриватБанк була стягнута сума у розмірі 4483,19 грн., а тому сума заборгованості, що підлягала стягненню становила 21013,50 грн. (різниця по комісії та пені 19536,67 грн.; штрафи відповідно до п.5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. фіксована частина штрафу, 976,83 грн. процентна складова штрафу).

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ „ПриватБанк про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, за умов недоведеності позивачем поважних причин пропущеної позовної давності у відповідності до вимог чинного законодавства до даних правовідносин підлягають застосуванню наслідки спливу позовної давності.

Проте, до такого висновку суд першої інстанції дійшов без достатнього зясування всіх обставин справи та вимог матеріального закону, а тому колегія суддів апеляційного суду з таким висновком погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Разом зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів в розмірі 406,98 грн.), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

З наданого відповідачем чеку та наданого позивачем розрахунку вбачається, що останнє погашення кредиту відбулося 10.11.2010 року у сумі 3588,00 грн.

Відповідно до положень ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Тобто, відповідач сплачуючи суму кредиту подовжив строк його повного погашення до 10.11.2013 року.

Крім того, ПАТ КБ „ПриватБанк у вересні 2013 року звертався до Зарічного районного суду м. Суми з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка була повернута позивачу для подання її до належного суду за місцем знаходження відповідача, що також свідчить про переривання перебігу позовної давності.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції хибно вважав, що строк кредитного договору закінчився, відтак безпідставно застосував при вирішенні цього спору строки позовної давності.

Разом з тим, апеляційний суд враховує той факт, що відповідачем 10.11.2010 року фактично було сплачено тіло кредиту, а сума заборгованості складається з комісії, пені та штрафів.

Із змісту норм статей 1050, 549, 550, 552 ЦК України, вбачається, що у випадку несвоєчасного повернення кредитних коштів передбачена можливість стягнення неустойки, розмір якої встановлюється договором.

Сторони в договорі обумовили відповідальність Відповідача за несвоєчасне виконання зобовязання та сплату відповідно до договору неустойки (пені).

За визначенням ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Таким чином, порушуючи умови Кредитного договору щодо строків та умов повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами відповідач повинен сплатити передбачені штрафи та пеню.

Однак, частиною 3 статті 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тобто положення ч. 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачає дві підстави для зменшення неустойки: значне перевищення неустойки в порівнянні з розміром збитків, завданих стягувачу, що є об'єктивною обставиною, яка не залежить від волі чи позиції сторін та наявність інших істотних для боржника обставин, які мають істотне значення.

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 30.03.2012 року „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Разом з тим, Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань від 22.11.1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Вимога позивача про стягнення неустойки в розмірі, яка значно перевищує заборгованість ОСОБА_2 за кредитом спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З врахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що наявні підстави для зменшення розміру нарахованої відповідачеві неустойки (пені) на підставі ч.3 ст.551 ЦК України та вважає за можливе стягнути з відповідача заборгованість по комісії за користування кредитом 407,21 грн. та пеню за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 407, 21 грн.(а.с.6-7).

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, визнає, що рішення судом першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового про часткове задоволення позову Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 „Приватбанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № HAXRRX17580080 від 28.12.2007 року в сумі 814 грн. 42 коп., що складається з заборгованості по комісії за користування кредитом 407, 21, пені за користування кредитом 407, 21 грн. та судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України в розмірі 121 грн. 80 коп.

Керуючись ст. 551 ЦК України, ст.ст. 303, 307, 309, 313-316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк „ПриватБанк задовольнити частково.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 06 липня 2015 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк „ПриватБанк задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк „ПриватБанк заборгованість у розмірі 814 грн. 42 коп. за кредитним договором № HAXRRX17580080 від 28.12.2007 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк „ПриватБанк 121 грн. 80 коп. у відшкодування судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий: Судді: