Справа №481/810/15-ц 15.09.2015 15.09.2015 15.09.2015
Провадження №22-ц/784/2172/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 481/810/15-ц Головуючий І інстанції Уманська О.В.
Провадження № 22-ц/784/2172/2015 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі Гордійчук С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального вищого навчального закладу «Новобузький педагогічний коледж» про зобовязання укласти трудовий договір та оплату вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що 31.01.2015 р. з оголошення в газеті «Вперед» йому стало відомо про те, що в КВНЗ «Новобузький педагогічний коледж», зявилась вакантна посада юрисконсульта. 02.02.2015 р. він подав відповідачу заяву про призначення на дану посаду. 03.03.2015 р. він звернувся до відповідача із запитом в якому, серед іншого, просив надати інформацію про результати розгляду поданої ним заяви. В листі від 10.03.2015 р. № 55 відповідач повідомив йому, що посаду юрисконсульта КВНЗ «Новобузький педколедж» запропоновано іншій особі - ОСОБА_2 з підстав того, що він одержав перемогу в конкурсі, що мав місце 02.03.2015 р., тобто відповідач відмовив йому у прийнятті на роботу. Вважає, що відмова відповідача прийняти його на роботу на посаду юрисконсульта КВНЗ «Новобузький педколедж» є необгрунтованою та такою, що порушує його права та інтереси. Також ОСОБА_1 зазначив, що 02.03.2015 р. в КВНЗ «Новобузький педколедж» було проведено конкурс на заміщення вакантної посади юрисконсульта у вигляді іспиту за екзаменаційними білетами, за результатами якого ОСОБА_2 набрав більшу кількість балів, ніж він. Оскільки порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад юрисконсультів закладів та установ освіти, у тому числі і проведення іспиту, жодним нормативно-правовим актом цивільного законодавства України не визначено, вважає, що відповідач при проведенні конкурсу на заміщення вакантної посади юрисконсульта мав керуватись приписами ст. ст. 7, 8 ЦК України, які вказують на те, що в даному випадку слід дотримуватись правил звичаю та тих правових норм інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини. В нормі п. 1.8 Загального порядку проведення іспиту кандидатів на заміщення вакантних посад державних службовців, затвердженого наказом Головного управління державної служби України від 08.07.2011 р. № 164 закладено принцип відкритості переліків питань для іспитів кандидатів на заміщення вакантних посад, зокрема передбачено їх публікацію у друкованих засобах масової інформації, розміщення їх на сайті державного органу, в якому оголошено конкурс, та надання їх для ознайомлення учасникам конкурсу при поданні документів для участі в конкурсі. Проте, в порушення вищевказаних норм цивільного законодавства відповідачем не було створено жодних умов для ознайомлення його з переліками питань для перевірки знань з Конституції України, Закону України «Про вищу освіту» та вимог посадової інструкції - юрисконсульта до початку проведення іспиту в рамках конкурсу. Такі дії відповідача, а саме запровадження конкурсу на заміщення вакантної посади юрисконсульта у вигляді іспиту, та бездіяльність, а саме ухилення від створення умов для відкритості переліків питань для цього іспиту стали наслідком необґрунтованої відмови йому в прийнятті на роботу, що забороняється відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу законів про працю України. Крім цього, як слідує з протоколу засідання конкурсної комісії від 02.03.2015 р. № 1, до роботи комісії була залучена ОСОБА_3, інженер з охорони праці відповідача, що викликає значний сумнів легітимності цього конкурсу за одними лише формальними ознаками так як п. 1 наказу КВНЗ «Новобузький педколедж» від 24.02.2015 р. № 40-т/д не передбачено входження даної особи до складу конкурсної комісії. У звязку з вищевикладеним, ОСОБА_1 просив суд визнати конкурс на заміщення вакантної посади юрисконсульта КВНЗ «Новобузький педагогічний коледж», що мав місце 02.03.2015р. недійсним та зобовязати КВНЗ «Новобузький педагогічний коледж» укласти із ним трудовий договір про роботу юрисконсультом з 02.02.2015р. та стягнути на його користь середній заробіток юрисконсульта за час вимушеного прогулу з 02.02.2015р. по дату набрання рішенням в цій справі законної сили.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 було залишено без задоволення в повному обсязі.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким задовольнити в повному обсязі його позовні вимоги, посилаючись на те, що суд належним чином не дослідив наявні в справі докази, що стало наслідком порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідач звернувся до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судове засідання позивач не з,явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Просив розглянути справу у його відсутності.

Представник відповідача не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, надавши суду пояснення, аналогічні змісту заперечень на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що Комунальний вищий навчальний заклад «Новобузький педагогічний коледж» є вищим учбовим закладом. Відповідно до п.7.5 Статуту Коледжу, Директор КВНЗ «Новобузький педагогічний коледж» приймає на роботу працівників даного коледжу. Відповідно до п.1 розділу 3 Колективного договору зі змінами та додатками на 2015 рік КВНЗ «Новобузький педагогічний коледж» працівники можуть бути прийняті у коледж як на основі трудового договору, так і контракту., а при потребі може бути запроваджена конкурсна основа. Згідно п.1 розділу 2 Правил внутрішнього розпорядку працівників КВНЗ «Новобузький педагогічний коледж» працівники педагогічного коледжу приймаються на роботу за трудовими договорами, контрактами або на конкурсній основі. Відповідачем було прийнято рішення про необхідність оголошення конкурсу на заміщення вакантної посади юрисконсульта, про що 31.01.2015 року в Новобузькій районній газеті було опубліковано оголошення.

Також, судом було встановлено, що спірні правовідносини регулюються КЗпП України, ЗУ «Про освіту», ЗУ «Про вищу освіту», Положенням «Про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого ступенів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 р. № 744, а ніяк не законами та іншими актами, які регулюють прийняття на державну службу.

ОСОБА_1 після ознайомлення із оголошенням в газеті «Вперед» про початок прийому документів на участь у оскаржуваному конкурсі вирішив скористатися своїм правом, та подати документи відповідачу. Але позивачем було подано відповідачу заяву, не про участь у конкурсі. а про призначення його на посаду юрисконсульта. Як було встановлено в судовому засіданні, заяву про допуск до участі у конкурсі а ні позивач, а ні інший кандидат на посаду не писали. Як пояснив суду позивач, при подачі ним заяви йому ніхто не повідомив про умови та порядок проведення конкурсу, а також про те, які питання будуть винесені для перевірки знань учасників, на знання яких саме нормативно-правових документів будуть перевіряти конкурсантів.

Окрім цього, судом встановлено, що наказ про створення конкурсної комісії директором КВНЗ «Новобузький педколедж» було видано 24.02.2015 р. під № 40-т/д, тобто після того як в газеті «Вперед» було опубліковано оголошення про сам конкурс. Відповідно до протоколу № 1 засідання конкурсної комісії КВНЗ «Новобузький педагогічний коледж», до складу комісії ввійшла ОСОБА_4 Таке рішення було прийнято безпосередньо перед проведенням конкурсу простим голосуванням, оскільки вважали, що думка інженера з охорони праці має бути також врахована при оцінюванні відповідей конкурсантів. Оскільки при оцінюванні відповідей конкурсантів всі члени комісії мали майже однакові думки і ставили майже однакові бали, голосування ОСОБА_4 не було вирішальним та таким, що суттєво відрізнялося від думки інших членів комісії.

Тому суд дійшов висновку про те, що конкурс на заміщення вакантної посади був проведений з дотриманням вимог Закону України»Про вищу освіту», Положення «Про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого ступенів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 р. № 744, та внутрішніх документів коледжу, розроблених на їх виконання. Також суд дійшов висновку про те, що зазначеними нормативними актами не передбачено обовязку адміністрації вищого навчального закладу персонально проводити ознайомлення кандидата на зайняття вакантної посади з умовами конкурсу та обсягом необхідних для цього документів та їх оформленням Питання прийняття участі у конкурсі належить саме конкурсанту, як і цікавитися його проведенням та результатами.

В частині вимог про стягнення середнього заробітку, суд дійшов висновку про їх необґрунтованість, так як такі вимоги не можуть бути повязані з результатами конкурсу на заміщення вакантної посади, оскільки відповідно до ст. 54 Закону України «Про освіту», п.9 Положення, рішення Вченої ради вищого навчального закладу ( за результатами конкурсу) є лише підставою для укладення трудового договору з обраною особою і видання наказу директора про прийняття її на роботу, а вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повязуються з обставинами незаконного звільнення з роботи, несвоєчасного розрахунку при звільненні, затримки видачу трудової книжки, тощо.

Тому суд дійшов висновку про те, що позов в частині визнання конкурсу недійсним, зобовязання відповідача укласти трудовий договір із позивачем та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованим.

Крім того, судом було встановлено, що про порушення своїх прав позивач дізнався саме 02.03.2015 року, оскільки, як видно із протоколу № 1 засідання конкурсної комісії КВНЗ «Новобузький педагогічний коледж», результати конкурсу були оголошені відразу після його проведення, у присутності всіх членів комісії та конкурсатів. Саме 02.03.2015 р. було оголошено переможця конкурсу ОСОБА_2, якому і запропоновано посаду юрисконсульта.

Однак, приймаючи рішення по справі, судом першої інстанції не було враховано те, що суд згідно ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, а також те, що відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, і кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь - яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці. Аналіз норм КЗпП України дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між працівниками та роботодавцями, у процесі укладання, дії та розірвання трудового договору. Разом з тим ст. 4 КЗпП України передбачає, що законодавство України про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, Цивільний кодекс України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст.6 та ст. 627 ЦК України при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Водночас ст. ст. 21- 28 КЗпП України передбачено, що відносини між учасниками трудових відносин здійснюються виключно на договірних засадах. При цьому, згідно ст. 24 КЗпП України трудовий договір, як правило укладається в письмовій формі і оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Таким чином, нормами КЗпП України передбачений обовязок власника або уповноваженого ним органу укласти трудовий договір з працівником у разі досягнення між працівником та роботодавцем згоди щодо працевлаштування на конкретному підприємстві, в установі чи організації за відповідною професією. Відмова власника або уповноваженого ним органу від укладення трудового договору в такому разі суперечить вимогам трудового законодавства. Разом з тим, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав по даній справі саме шляхом зобовязання відповідача укласти з ним трудовий договір, не відповідає вимогам закону.

Так, за положеннями ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів). Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст.3,6,12-15,20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання власником або уповноваженим ним органом права працівника на укладення трудового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, але шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених діючим трудовим законодавством, а не шляхом зобов'язання до укладення трудового договору. Однак, з вимогами про визнання трудового договору укладеним позивач до суду не звертався та не уточнював свої позовні вимоги в цій частині під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції. Дана позиція колегії узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, зробленим в постанові за результатами розгляду справи № 6-110 цс 12 від 10 жовтня 2012 року.

Не відповідає способам захисту порушеного права, передбаченим діючим законодавством, яке регулює правовідносини в сфері трудового законодавства, також такий спосіб захисту як визнання конкурсу на заміщення вакантної посади недійсним, так як виходячи з аналізу норм права, які регулюють, як порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад, так і порядок укладення трудового договору за результатами проведеного конкурсу, рішення конкурсної комісії носить рекомендаційний характер і не є безумовно обовязковим для керівника. Воно є лише підставою для прийняття керівником рішення про укладення трудового договору з переможцем конкурсу, але не зобовязує його укладати трудовий договір з переможцем конкурсу, якщо керівник вважає недоцільним приймати на роботу переможця конкурсу. Отже, саме рішення керівника про відмову у прийнятті на роботу одного з конкурсантів, який вважає, що його право на працю таким рішенням керівника порушено, і може бути оскаржене до суду, але у порядку, визначеному законодавством. І саме в межах такого позову, конкурсант повинен викласти обставини порушення його прав при проведенні конкурсу, якщо вважає, що саме ці порушення вплинули на рішення конкурсної комісії, і як наслідок на прийняте керівником рішення щодо його працевлаштування. За таких обставин визнання конкурсу на заміщення вакантної посади недійсним як самостійний спосіб захисту порушеного права без додаткових вимог про оскарження дій керівника щодо прийняття на роботу конкурсанта не передбачений діючим законодавством, оскільки встановлення того, що при проведенні конкурс були допущені порушення, є тільки правовою підставою для захисту порушеного в зв'язку з цим конкретно визначеного права, а не способом захисту права як таковим.

Як убачається з матеріалів справи, позивач посилається на те, що саме під час проведення конкурсу на заміщення вакантної посади юрисконсульта були порушені його права, що саме ці обставини вплинули на рішення конкурсної комісії і як наслідок на рішення директора коледжу про прийняття на роботу не його, а іншого конкурсанта. Саме з цих підстав він просив зобов,язати відповідача укласти з ним трудовий договір.

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі та законодавчі акти, які регулюють виниклі між сторонами правовідносини, у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання конкурсу на заміщення вакантної посади юрисконсульта недійсним та зобов,язання відповідача укласти з ним трудовий договір про роботу юрисконсульта з 02.02.2015р. не відповідає вимогам закону.

Суд зазначеним вимогам закону належної правової оцінки не дав і прийняв рішення хоча і про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, але з підстав необґрунтованості позовних вимог по суті заявлених вимог, а тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання конкурсу на заміщення вакантної посади юрисконсульта недійсним та зобов,язання відповідача укласти з позивачем трудовий договір про роботу юрисконсульта з 02.02.2015р. слід скасувати, як постановлене з порушенням вимог діючого законодавства та відмовити у задоволенні позовних вимог з зазначених вище підстав, що не перешкоджає позивачу звернутися до суду за захистом своїх прав у визначений законом спосіб. При цьому апеляційний суд вважає, що оскільки під час розгляду даної справи апеляційним судом встановлено неправильне застосування норм матеріального права, то апеляційний суд згідно ч.3 ст. 303 ЦПК України вважає можливим вийти за межі апеляційної скарги.

Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то рішення в цій частині також слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що вирішення даного питання є передчасним до вирішення в установленому законом порядку вимог про правомірність не укладення з позивачем трудового договору.

При скасуванні рішення суду з зазначених підстав, апеляційний суд вважає недоцільним давати аналіз іншим доводам апеляційної скарги, так як вони можуть стати предметом розгляду суду першої інстанції при зверненні позивачем з позовом про захист своїх прав у передбачений законом спосіб.

Керуючись ст. 3, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, ст. 11, 15, 16 ЦК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 липня 2015 року скасувати і ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального вищого навчального закладу «Новобузький педагогічний коледж» про визнання недійсним конкурсу на заміщення вакантної посади юрисконсульта, що мав місце 02 березня 2015 року, зобовязання укласти трудовий договір та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: