Справа №490/9303/13-ц 25.02.2015 25.02.2015 25.02.2015
Провадження №22-ц/784/125/15 Головуючий у 1-й інстанції - Подзігун Г.В.
Категорія 39 Доповідач апеляційного суду - Локтіонова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Колосовського С.Ю.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Свіщуком О.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

третьої особи - ОСОБА_4, яка діє від свого імені та

в інтересах ОСОБА_5,

представника третьої особи - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами

представника ОСОБА_2 -

ОСОБА_3

та

ОСОБА_4 і ОСОБА_5

на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва

від 01 грудня 2014 року,

ухвалене за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 та ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9, товарна біржа "Нерухомість-центр", ОСОБА_10, про визнання права власності в порядку спадкування за законом та витребування майна з чужого незаконного володіння, а також за позовом третіх осіб, які заявили самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ОСОБА_7 і ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9, товарна біржа "Нерухомість-центр" та Реєстраційна служба Головного управління юстиції у Миколаївській області, про застосування наслідків недійсності нікчемних угод, скасування реєстраційних написів, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А:

29 серпня 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору №42 від 25 травня 2000 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 11 листопада 2013 року була залишена без розгляду на підставі заяви ОСОБА_4

Під час розгляду справи 24 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на ? частку зазначеної квартири та витребування її з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги обґрунтував наступним.

З 19 березня 1999 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - мати позивача перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_11 з 14 травня 1993 року на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1, де він проживав разом з дружиною.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_11 помер.

ОСОБА_12 після його смерті спадщину прийняла, але належним чином її не оформила.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_12 померла.

Позивач вказував, що після її смерті відкрилась спадщина на вищезазначену квартиру. Спадкоємцями за законом після смерті спадкодавиці є він та двоє його племінників - ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Проте, вони оформити свої спадкові права не змогли, оскільки їм стало відомо, що начебто зазначена квартира була продана 25 травня 2000 року на підставі біржового договору купівлі-продажу ОСОБА_7 А в подальшому вона була перепродана ним 30 липня 2013 року ОСОБА_8

Посилаючись на те, що ОСОБА_11 договору купівлі-продажу квартири не укладав, вона вибула з володіння позивача незаконно не з його волі, а на підставі договору, який був направлений на незаконне заволодіння вказаною квартирою, отже порушив публічний порядок і є нікчемним, ОСОБА_2 на підставі ст.ст.215, 228, 321, 388 ЦК України просив визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_12 та витребувати ? частину вказаної квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_8

ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, звернулись до суду із позовом про застосування наслідків недійсності нікчемних угод, скасування реєстраційних написів, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, який обґрунтували тими ж підставами, що і позивач ОСОБА_2, додавши наступне.

Договір купівлі-продажу квартири від 25 травня 2000 року, крім того, що є підробленим, він не пройшов реєстрацію в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації.

Крім того, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначали, що договір купівлі-продажу вказаної квартири від 30 липня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 також є нікчемним, оскільки укладений на підставі підробленого правовстановлюючого документу.

Посилаючись на вказані обставини, вони просили на підставі ст.207 ЦК УРСР та ст.ст.203, 215, 216, 228, 321, 344, 387, 388 ЦК України застосувати до договорів купівлі-продажу від 25.05.2000 року та від 30.07.2013 року наслідки недійсності нікчемних угод; скасувати реєстраційні записи про реєстрацію права власності на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_7 та ОСОБА_8; визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на ? частину (за кожним) спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_12; витребувати у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 01 грудня 2014 року в задоволенні позовів ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, вони подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення їх позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовів ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені позивачами договори купівлі-продажу квартири на підставі норм Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р. не можуть бути визнані нікчемними, оскільки їх недійсність не встановлена законом. Інші вимоги позивачів на думку суду першої інстанції не підлягали задоволенню, оскільки оспорювані договори на момент розгляду справи були дійсними.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з ст.ст.224, 227 ЦК УРСР, який діяв на час укладання угоди від 25.05.2000 р., за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Стаття 49 даного Кодексу передбачає можливість визнання недійсними угод, укладених з метою, суперечною інтересам держави і суспільства. Дія цієї норми поширюється на угоди, які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушують основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема, належать угоди, спрямовані на використання всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою, приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання майна, що знаходиться у їх власності або користуванні, на шкоду правам, свободам і гідності громадян інтересам суспільства, на незаконне відчуження землі або незаконне нею користування, розпорядження чи придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обмежених у обігу. Задовольняючи позов у такій справі, суд повинен у рішенні вказати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел на досягнення цієї мети (п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»).

Зазначений Кодекс не передбачав поняття нікчемний правочин.

Даний термін з'явився у ЦК України від 16 січня 2003 року, який набрав чинності 01 січня 2004 року.

Стаття 228 даного Кодексу, в редакції яка діяла на час укладання угоди від 30.07.2013 р., передбачає, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 та треті особи, які заявили самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є спадкоємцями після смерті ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (т.1 а.с.14).

За життя ОСОБА_12 з 19 березня 1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11, якому з 14 травня 1993 року на підставі свідоцтва про право власності на житло належала квартира АДРЕСА_1 (т.1 а.с.18, 237).

20 липня 1995 року ОСОБА_11 склав заповіт, згідно з умовами якого заповів ОСОБА_10 гараж в автокооперативі «Волга» м.Миколаєва, автомашину марки ВАЗ-2103: двигун НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2, шасі НОМЕР_3 та спірну квартиру (т.1 а.с.147).

Після смерті ОСОБА_11, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_12 прийняла його спадщину, оскільки постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, але належним чином її не оформила (т.1 а.с.33-42).

ОСОБА_10 спадщину не прийняла, про що свідчить спадкова справа (т.1 а.с.135-161).

ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_12, оскільки за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником вищезазначеної квартири є не ОСОБА_11, а інша особа (т.3 а.с.199, 200, 203).

З договору купівлі-продажу даної квартири від 25 травня 2000 року випливає, що цього дня на товарній біржі «Нерухомість-центр» за №42 між продавцем ОСОБА_11 та покупцем ОСОБА_7 було вчинено укладання купівлі-продажу спірної квартири. Зазначений договір цього ж дня було зареєстровано у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі №91 під номером 14961, а 30 липня 2013 року - у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.51, 52).

Посилання третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на те, що договір не було зареєстровано в БТІ, що вбачається з відповіді даної установи, не заслуговують на увагу, оскільки зазначене з відповіді не випливає. БТІ посилається тільки на відсутність договору в матеріалах архівної справи БТІ.

Між тим, згідно з висновком судово-почеркознавчої та техніко-криміналістичної експертизи від 17 червня 2014 р. №976/977 підпис у графі «Продавець» в оригіналі договору купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, що був укладений 25.05.2000 р. між ОСОБА_11 та ОСОБА_7, посвідчений ТБ «Нерухомість-центр» за №42, виконаний не ОСОБА_11, а іншою особою (т.3 а.с.70-98).

Через 13 років - 30 липня 2013 року ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого у реєстрі за №1547, продав зазначену квартиру ОСОБА_8, що було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9 (т.1 а.с.48-49).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відмову у задоволенні позовів ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 через те, що спірні договори не можуть бути нікчемними, так як їх недійсність не встановлена ЦК України від 16.01.2003 року, а у зв'язку з цим не має підстав і для задоволення інших вимог, є неправильним.

Однак, на думку колегії суддів, вимоги позивачів все ж таки не підлягають задоволенню, але з інших підстав.

Договір купівлі-продажу квартири від 25 травня 2000 р. не може бути визнаний нікчемним і не можуть бути застосовані наслідки недійсності нікчемного правочину, оскільки станом на день його укладання не існувало такого поняття.

Зазначений договір є оспорюваним і може бути визнаний недійсним при наявності для цього підстав, передбачених ЦК УРСР.

Застосування до цих правовідносин ст.228 ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, про що наполягали позивачі, є безпідставним.

Що ж стосується застосування наслідків недійсності нікчемного, на думку третіх осіб, договору купівлі-продажу від 30 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, то вони також не можуть бути застосовані.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не є стороною даної угоди, а тому норма ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.

Однак, оскільки на даний час договір від 25 травня 2000 року не визнаний недійсним, то не може бути вирішено питання ні про витребування майна, ні про визнання права власності в порядку спадкування за законом, ні про скасування рішення про державну реєстрацію права власності (останнє питання підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства). ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не є належними відповідачами при розгляді питання про скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25 травня 2000 р. не заявляли.

А отже, беручи до уваги положення ст.11 ЦПК України, у апеляційного суду відсутні підстави для задоволення позовів ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4

За такого, рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовів вищезазначених осіб з інших підстав, які були викладені вище.

Що ж стосується заперечень третіх осіб, які заявили самостійні вимоги щодо предмета спору, на ухвалу районного суду від 11 листопада 2013 року про відмову у відводі судді, яка на їх думку є необґрунтованою через те, що заява про відвід розглядалася тим же судом, якому заявлявся відвід, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Стаття 24 ЦПК України передбачає, що заява про відвід вирішується у нарадчій кімнаті ухвалою суду, що розглядає справу.

А тому, розгляд даної заяви судом, що розглядав справу, є правомірним.

Що ж стосується посилань третіх осіб на практику Європейського суду з прав людини, то вона свідчить про те, що суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з'являються докази протилежного. Таких доказів третіми особами представлено не було.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 -ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 01 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позову про визнання права власності в порядку спадкування за законом та витребування майна з чужого незаконного володіння та у задоволенні позову ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності нікчемних угод, скасування реєстраційних написів, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: