Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Нагорянка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Київської області від 08 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30 грудня 2014 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс») укладено договір фінансового лізингу № 00565, предметом якого є автомобіль Chevrolet Captiva LT. В офісі відповідача позивачу було роз'яснено, що одразу після сплати 10 % вартості автомобіля, що складає 36 873 грн, сторони підпишуть всі необхідні документи і вже через кілька тижнів ОСОБА_6 зможе отримати автомобіль, при цьому сам обере його колір. Однак через певний проміжок часу на звернення позивача ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» повідомило, що про передачу автомобіля можна буде говорити лише, якщо лізингоодержувач сплатить 50 % його вартості та 3 % комісії, як зазначено у договорі, та додатково повідомило, що сума 36 873 грн, яку він сплатив у день укладання договору, не зараховується до вартості автомобіля, а є платою за організаційні заходи при оформленні договору лізингу.

ОСОБА_6 вважає, що відповідач ввів його в оману не лише тим, що спонукав сплатити 10 % від вартості автомобіля, які ні при жодних умовах договору не буде зараховано до лізингових платежів, а й тим, що розмір лізингових платежів, куди входить і вартість автомобіля, залишається невизначеним, оскільки продавця ще не обрано і обирати його буде ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на власний розсуд, що суперечить Закону та може поставити позивача в край невигідні умови. Ці та інші істотні умови договору позивач вважає несправедливими, такими, що порушують принцип добросовісності, справедливості та рівності сторін.

Враховуючи викладене, ОСОБА_6 просив визнати договір фінансового лізингу від 30 грудня 2014 року № 00565 з додатками недійсним та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на його користь сплачений адміністративний платіж у розмірі 36 873 грн.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 30 грудня 2014 року № 00565, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та ОСОБА_6 Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на користь ОСОБА_6 36 873 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 08 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши викладені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Ухвалене рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Також згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Судами встановлено, що 30 грудня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та ОСОБА_6 укладено договір фінансового лізингу № 00565, відповідно до умов якого лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу - автомобіль Chevrolet Captiva LT, та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Того ж дня ОСОБА_6 згідно з квитанцією від 30 грудня 2014 року сплатив ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» 36 873 грн, які вважав першим внеском за автомобіль.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 17, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується ст. 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК України, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав установленими, та на невідповідність висновків суду обставинам справи підлягає перевірці апеляційним судом шляхом дослідження доказів, яким, на думку особи, що подала апеляційну скаргу, суд першої інстанції не дав оцінки або дав неправильну оцінку.

У разі ухвалення нового рішення або зміни рішення суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині рішення дає оцінку доказам, що наявні в матеріалах справи, а також новим доказам, якщо вони досліджувалися, в їх сукупності за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції належним чином не перевірив, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, якими доказами вони підтверджуються, не визначився з нормами матеріального та процесуального права, що підлягали застосуванню, не встановив усіх фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи.

При цьому суд апеляційної інстанції жодних інших обставин не встановив, не зазначив у своєму рішенні доказів, які спростовують обставини, встановлені місцевим судом, а перелічивши в тексті свого рішення норми права, не вказав, яким чином вони регулюють спірні правовідносини.

Таким чином, апеляційний суд у порушення норм ст. 303 ЦПК України належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Так, жодного висновку про наявність чи відсутність підстав для задоволення або відмови в задоволенні позовних вимог апеляційним судом не зроблено.

Таким чином, суд апеляційної інстанції фактично усунувся від виконання своїх процесуальних повноважень та обов'язків, тим самим спір по суті не вирішив, право позивача на судовий захист, гарантований йому статтями 55, 124 Конституції України та передбачений статтями 3, 4 ЦПК України, не забезпечив, свої процесуальні функції у забезпеченні змагального цивільного процесу не виконав, а доводи ОСОБА_6 про порушення його прав залишив без належного дослідження та оцінки, а отже, без судового захисту.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 08 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана