У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Дев'ятої київської державної нотаріальної контори, Головного управління юстиції у м. Києві, третя особа - ОСОБА_5, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 квітня 2014 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, просив визнати поважними причини пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та визначити йому місячний строк для прийняття спадщини з дня набрання рішенням суду законної сили.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13 грудня 2000 року ОСОБА_7 склала заповіт, відповідно до якого заповіла йому належну їй квартиру АДРЕСА_1.

Під час розгляду справи за позовом ОСОБА_4 до нього про визнання заповіту недійсним 5 грудня 2012 року йому стало відомо про те, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Ураховуючи відсутність інформації про смерть ОСОБА_7 він не мав можливості звернутись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в установлений законом шестимісячний строк.

Після звернення 3 січня 2013 року до нотаріальної контори він отримав відповідь нотаріуса від 8 січня 2013 року про відсутність підстав для видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом з огляду на пропуск строку для її прийняття.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 4 червня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 13 грудня 2000 року ОСОБА_7 склала заповіт, відповідно до якого заповіла ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

19 грудня 2012 року ОСОБА_3 здав на пошту заяву до Дев'ятої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7

8 січня 2013 року Дев'ятою київською державною нотаріальною конторою повідомлено ОСОБА_3 про неможливість видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з пропуском визначеного законом шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних доказів на підтвердження наявності об'єктивних, непереборних та істотних труднощів, які б завадили йому звернутись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7 у встановлений законом строк. Необізнаність про складання заповіту на ім'я позивача, а також про смерть спадкодавця не є підставою для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін. Суд апеляційної інстанції також виходив із того, що Головне управління юстиції у м. Києві та Дев'ята київська державна нотаріальна контора не є належними відповідачами у справі, як і ОСОБА_4, яка не довела у судовому порядку право на спадкове майно, а відповідна територіальна громада, якій може належати право на спадкове майно, до участі у справі не залучена.

Згідно із ч. ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини.

Положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України дають підстави дійти висновку, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Вирішуючи спір, суд не надав належної оцінки, чи є необізнаність спадкоємця за заповітом про складання спадкодавцем заповіту на його ім'я поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом у контексті положень ч. 3 ст. 1272 ЦК України.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Таким чином є обґрунтованими висновки судів про відмову в позові з підстав пред'явлення позову до неналежного відповідача.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів, оскільки пред'явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в позові. Позивач не позбавлений права звернутись за захистом порушеного права, пред'явивши позов до належного відповідача.

З огляду на викладене, касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 підлягає відхиленню, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 квітня 2014 року та ухвала апеляційного суду м. Києва від 4 червня 2014 року - залишенню без змін відповідно до ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник