Справа № 458/450/15 Головуючий у 1 інстанції: Федитник І.Д.
Провадження № 22-ц/783/6495/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 04 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим будинком приватного житлового фонду, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим будинком приватного житлового фонду - відмовлено.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 04 серпня 2015 року оскаржила позивач ОСОБА_3

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необгрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення взяв до уваги рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року та дійшов до безпідставного висновку про те, що їй та ОСОБА_4 на підставі вищезазначеного рішення належить по ? спірного житлового будинку та помилково застосував приписи ч.1 ст.319 ЦК України, чим фактично протиправно визнав ОСОБА_2 в даному спорі власником ? житлового будинку по АДРЕСА_1. Вважає, що оскільки відповідач не надав суду жодних правовстановлюючих документів, які б підтверджували його право власності на ? частину спірного житлового будинку, то відповідно до закону він не є власником вказаного нерухомого майна, а відтак, суд першої інстанції порушив приписи ч. 1 ст. 319 ЦК України і не застосував норми матеріального права, а саме ст. ст. 150, 163, 71, 72 ЖК України. Крім того, суд першої інстанції не прийнявши до уваги пояснення апелянта, безпідставно надав перевагу поясненням ОСОБА_2, який заперечуючи позовні вимоги, не надав суду жодних доказів на підтвердження своїх заперечень.

Просить рішення Турківського районного суду Львівської області від 04 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2, проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильно встановлених існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст.11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст.10, 60, 61 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 є тіткою і племінником.

Беззаперечною є та обставина, що відповідач ОСОБА_2, починаючи із трьохмісячного віку (з 1958 року) проживав у спірному будинку біля своєї бабусі, яка померла в 1978 році та з 01.03.1986 року був зареєстрований в цьому будинку.

Після одруження в 1987 року переїхав проживати до батьків дружини ОСОБА_5 в с.Гусне Турківського району Львівської області та повернувся проживати у спірний будинок за згодою ОСОБА_3 в 2009 році.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2 зареєстровані на проживання в житловому будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою, виданою Верхньовисоцькою сільською радою Турківського району від 20.03.2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що в лютому 2012 року ОСОБА_3 вже зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2 і його дружини ОСОБА_5 про їх виселення з підстав, визначених ст. ст. 98, 116, 161 ЖК України та ст. ст. 379, 386, 391 ЦК України. Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 19.06.2012 року цей позов було задоволено. Однак, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19.03.2013 року вказане рішення Турківського районного суду Львівської області в частині задоволення позову про виселення ОСОБА_2 було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову про виселення відповідача.

В червні 2013 року позивач ОСОБА_3 повторно зверталась до суду в з позовом щодо зобов'язання ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні будинком, про зняття його з реєстрації та виселення з підстав перешкоджання у користуванні її власністю. При цьому ОСОБА_3 фактично виходила з тих самих правових підстав порушення її права власності та покликалась на ті ж обставини: порушення громадського порядку з боку відповідача, систематичні конфлікти, скандали, вчинення насильства, які мали місце в 2011 році, та фактично були предметом розгляду судів у попередній справі № 2-62/12 за позовом 2012 року. У задоволенні цього позову їй також було відмовлено.

У 2014 році вже ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про скасування рішення виконавчого комітету Верхньовисоцької сільської ради № 17 від 16 березня 2011 року та визнання свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок, виданого на ім»я ОСОБА_3 недійсними. Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 30 травня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Виконавчого комітету Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області про скасування рішення виконавчого комітету Верхньовисоцької сільської ради Турківського району № 17 від 16.03.2011 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно - відмовлено за недоведеністю позовних вимог. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року, рішення Турківського районного суду Львівської області від 30 травня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, а саме: рішення комітету В.Висоцької сільської ради Турківського району Львівської області за № 17 від 16.03.2011 року скасовано в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 103,9 кв.м. та визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10 червня 2011 року, видане на підставі рішення виконавчого комітету Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області за №17 від 16 березня 2011 року на ім'я ОСОБА_3 в частині права власності ОСОБА_3 на ? частини житлового будинку за АДРЕСА_1, загальною площею 103,9 кв.м., а у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року вбачається, що спірне будинковолодіння відносилось до суспільної групи колгоспний двір, головою якого була позивач ОСОБА_3, а членом двору - відповідач ОСОБА_2 Позивач постійно проживала в цьому дворі, а докази того, що відповідач втратив зв»язок з колгоспним двором в матеріалах справи відсутні. З цих підстав колегія суддів прийшла до висновку, що обоє мають рівні частки в майні двору, тобто кожному належить по ? частині.

Таким чином, позивач ОСОБА_3 є власником лише ? частини спірного будинку. Тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що не заслуговують на увагу посилання позивача та її представника на те, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку в цілому.

А відтак, висновки суду першої інстанції про те, що у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим будинком приватного житлового фонду слід відмовити за недоведеністю позовних вимог, є вірними, оскільки, на переконання колегії суддів, за даних обставин, у суду першої інстанції не було достатніх фактичних та правових підстав для задоволення позову з наведених позивачкою мотивів та обґрунтувань.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідження поданих суду доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Турківського районного суду Львівської області від 04 серпня 2015 року відсутні

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 04 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Монастирецький Д.І.