У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

10 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Національного заповідника «Хортиця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - генеральний директор Національного заповідника «Хортиця» Остапенко Максим Анатолійович, про визнання недійсним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою Національного заповідника «Хортиця», поданою його представником Сивковим Кирилом Юрійовичем, та касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Запорізької області від 4 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до Національного заповідника «Хортиця» з позовом, вимоги якого уточнював протягом розгляду справи, і остаточно просив визнати недійсним наказ про його звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновити на посаді головного інженера, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу і 5 000 грн - у відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилався на те, що звільнення проведено з порушенням вимог діючого трудового законодавства, оскільки в день звільнення він знаходився в медичній установі; крім того, первинна профспілкова організація, членом якої він був, не надала згоди на звільнення.

Після скасування судових рішень в касаційному порядку при новому розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_3 уточнив підстави позову і, крім викладеного, обґрунтовував позов тим, що 29 червня 2012 прогулу він не вчиняв, оскільки в цей день перебував у відгулі за раніше відпрацьований час. Крім цього, просив зобов'язати відповідача видати йому дублікат трудової книжки без запису про звільнення за прогул і постановити окрему ухвалу щодо відповідача.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 4 липня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді головного інженера інженерно-господарського відділу Національного заповідника «Хортиця».

Стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 127 256,22 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

У касаційній скарзі Національного заповідника «Хортиця», поданій його представником Сивковим Кирилом Юрійовичем, порушено питання про скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції з посиланням на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, поданій його представником ОСОБА_6, порушено питання про скасування рішення апеляційного суду у частині, в якій у позові відмовлено, та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог з посиланням на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 11 червня 2008 року ОСОБА_3 обіймав посаду провідного інженера відділу «Запорізька Січ» Національного заповідника «Хортиця».

1 серпня 2008 року позивача переведено на посаду виконуючого обов'язки головного інженера, а наказом від 15 червня 2009 року - переведено на посаду інженера 1 категорії інженерно-господарського відділу, з якої наказом від 15 червня 2009 року позивача звільнено за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Наказом від 1 березня 2011 року ОСОБА_3 поновлено на роботі з 23 червня 2009 року на посаді головного інженера інженерно-господарського відділу на підставі рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2011 року.

Такий наказ позивач не оспорював і приступив до виконання своїх службових обов'язків.

Також судами встановлено, що 29 червня 2012 року ОСОБА_3 був відсутній на роботі протягом робочого дня, що не заперечується позивачем та підтверджено службовими записками і актом, складеним 29 червня 2012 року, про відсутність головного інженера ОСОБА_3 на робочому місці протягом дня та про відсутність відомостей про причини його відсутності.

26 липня 2012 року за наказом генерального директора Національного заповідника «Хортиця» № 239-к позивача звільнено з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - за прогул без поважних причин.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що прогулу без поважних причин не вчиняв, оскільки 29 червня 2012 року перебував на лікуванні у стоматолога та як доказ надавав довідку, видану стоматологією «Статус» 30 червня 2012 року.

Крім цього, вказував про проведення звільнення без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Доповнивши обґрунтування позову, ОСОБА_3 стверджував, що 26 червня 2012 року подав заяву заступнику директора про надання йому 29 червня 2012 року вихідного дня за раніше відпрацьований час.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 вчинив прогул, оскільки свою відсутність протягом дня на робочому місці 29 червня 2012 року не заперечував, а заява про надання відгулу не може бути належним доказом, оскільки не зареєстрована, наказ про надання йому вихідного дня не видавався, отже самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів є прогулом. Суд визнав такою, що не має юридичного значення, відмову профспілки у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3, посилаючись на те, що засідання проведено з порушенням регламенту.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з недоведення відповідачем наявності підстав для звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Відмову у стягненні коштів на відшкодування моральної шкоди апеляційна інстанція обґрунтовувала тим, що поновлення трудових прав позивача і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є достатньою сатисфакцією за такі порушення.

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з вимогами ч. 1 і ч. 7 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Судом першої інстанції встановлено, що з 23 липня 2012 року позивач є членом первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників Національного заповідника «Хортиця», про створення якої роботодавець повідомлений 5 липня 2012 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2013 року суд звернувся до Первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників Національного заповідника «Хортиця» із запитом про надання згоди або відмови на звільнення ОСОБА_3

Протоколом засідання профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників Національного заповідника «Хортиця» від 15 грудня 2013 року у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 відмовлено і таку відмову апеляційна інстанція визнала обґрунтованою.

Крім цього, апеляційний суд, надавши правову оцінку іншим доказам, дослідженим судом, у їх сукупності, а саме довідці про відвідування позивачем лікаря, заяві про надання вільного дня, звіту про використаний робочий час та розподіл заробітної плати за червень 2012 року, дійшов обґрунтованого висновку про недоведення відповідачем підстави для звільнення, передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, і поновив позивача на посаді, з якої він звільнений.

Правильно визначивши середньоденний заробіток позивача, апеляційний суд стягнув на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 127 256,22 грн, відмовивши у задоволенні позовних вимог у іншій частині.

За таких обставин апеляційний суд з додержанням норм матеріального і процесуального права ухвалив рішення про часткове задоволення позову, висновки якого доводами касаційних скарг не спростовані.

Під час розгляду справи у касаційному порядку суд позбавлений можливості здійснювати оцінку доказів у порядку, передбаченому статтею 212 ЦПК України, та відповідно до норм статті 335 ЦПК України не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду відповідає вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Національного заповідника «Хортиця», що подана його представником Сивковим Кирилом Юрійовичем, та ОСОБА_3, що подана його представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду запорізької області від 4 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П.Гончар
Судді: В.І.Амелін Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко В.О.Савченко