УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Слободянюк С.В., Оніщука М.І.,

при секретарі: Заліській Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Свої вимоги обґрунтувала тим, з ОСОБА_3 перебувала у шлюбі. 12.04.2013 між ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 625 000,00 грн.

Вказувала, що позика надається на придбання майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу майнових прав №1086/РН-к від 09.04.2013, укладеного між ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та ОСОБА_3

Позивач зазначала, що в рамках розгляду Дарницьким районним судом м. Києві цивільної справи за позовом позивача до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, останнім був пред'явлений позов про визнання за позивачем боргу за зобов'язанням по договору позики від 12.04.2013 в розмірі 297 760,00 грн. та стягнення з позивача вказаної суми грошових коштів.

Вважала, що договір укладений між відповідачами є фіктивним, оскільки укладений без наміру створення правових наслідків. Метою укладення даного договору, на думку позивач є створення фіктивних документів, на підтвердження того, що квартира була придбана подружжям не за рахунок спільних сумісних коштів, а за рахунок коштів, що є особистою власністю ОСОБА_3

Справа № 753/4547/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11586/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Сирбул О.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Посилаючись на те, що договір між відповідачами укладений без відома та письмової згоди позивача, кошти за договором не були використанні в інтересах сім'ї, а також, що відповідач пред'являє до позивача в судовому порядку вимоги про стягнення частини коштів, чим порушує її права, просила визнати договір позики від 12.04.2013 недійсним.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянт зазначила, що в ході розгляду справи представник ОСОБА_2 не пояснив джерела отримання та наявності у позикодавця суми коштів, що були предметом договору позики, що на думку апелянта, також підтверджує фіктивність укладеного договору.

Наголошувала, що договір укладений без відома та письмової згоди позивача, а відтак порушено норми чинного законодавства, і як наслідок, відповідно до положень ст. ст. 203, 215 ЦК України, відсутність такої заяви є підставою для визнання договору недійсним.

Вказувала, що суд першої інстанції неправомірно використав, в якості преюдицї, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.06.2014 у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Оскільки позивач не була стороною у даній справі.

Крім того, вважала, що суд порушив норми ст. 212 ЦПК України, оскільки необґрунтовано відмовив позивачу у долученні до матеріалів справи документів, що мають значення для вирішення опру.

Враховуючи наведене, просила рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник позивача та представник відповідача ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_7 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити з огляду на її безпідставність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.07.2014 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 12).

12.04.2013 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до умов якого, ОСОБА_3 отримав грошові кошти в сумі 625 000,00 грн. на придбання майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу майнових прав № 1086/РН-к від 09.04.2013, укладеним між ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та ОСОБА_3, та зобов'язався здійснити остаточний розрахунок щодо повернення суми позики не пізніше 01.01.2014 (а.с.7-8).

09.04.2013 був укладений договір купівлі-продажу майнових прав на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що не заперечувалося сторонами у справі.

Позивач вказала, що в рамках розгляду Дарницьким районним судом м. Києва цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, відповідачем був пред'явлений позов про визнання за позивачем боргу у зобов'язанні за договором позики від 12.04.2013 в розмірі 297 760,00 грн. та стягнення даної суми з позивача.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Положеннями ст. 203 ЦК України передбачений перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд зазначив, що положення ст. 65 СК України не стосуються права одного із подружжя на забезпечення виконання зобов'язань, оскільки договір позики грошей не є формою розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на те, що за своєю природою договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору.

Положення ч.2 ст.65 СК України не стосуються права одного із подружжя на укладання цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема на отримання позики, оскільки договір позики не є угодою щодо розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності подружжя.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Посилання апелянта на те, що договір позики укладений між відповідачами є фіктивним, оскільки укладений без наміру створення правових наслідків є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених доводів.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК HYPERLINK "http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2012_02_21/T041618.html?pravo=1"України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд також надає оцінку тому, що вимога про визнання правочину недійсним з огляду на відсутність згоди одного з подружжя на його укладення та вимога про визнання правочину недійсним з підставі його фіктивності є взаємовиключними.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Г.В. Крижанівська

Судді: С.В. Слободянюк

М.І.Оніщук