Справа № 521/7765/15-ц
№ 2/521/3831/15
24 вересня 2015 року
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Тополевої Ю.В.,
за участю секретаря Борисової Ю.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в розмірі 4950 грн., а також моральну шкоду в розмірі 3000 грн.; стягнути судові витрати.
Позов обґрунтований такими обставинами. 29.11.2013 року позивач позичив відповідачу на його прохання грошові кошти в розмірі 4000 грн., у той час як відповідач зобов'язався повернути суму позики 29.01.2014 року, про що надав розписку. Відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, суму позики не повернув. У зв'язку з невиконанням відповідачем у строк зобов'язань за договором позики, позивачу було завдано моральної шкоди, яка виразилася в тому, що через відсутність грошових коштів позивач не мав можливості нормально існувати та виконувати свої зобов'язання по відношенню до своєї сім'ї. Для ефективного ведення своїх господарських справ йому необхідно було своєчасно вносити різні платежі та здійснювати інші витрати, у тому числі повязані з утриманням двох дітей. Через відсутність грошових коштів у позивача виникали проблеми щодо своєчасної оплати необхідних платежів та забезпеченням дітей усім необхідним. У зв'язку з викладеним позивач змушений був звернутися за захистом свої прав до суду.
Представник позивача у судове засідання не зявився, подав заяву про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності, надав згоду на заочний розгляд справи.
Відповідач у судові засідання не зявлявся, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомляв, заяву про розгляд справи за його відсутності не подав.
Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі згоди представника позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши письмові докази по справі, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково, зважаючи на такі обставини.
Як встановлено судом, 29.11.2013 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 4000, у той час як відповідач зобов'язався повернути суму позики через два місяці, тобто 29.01.2014 року, про що надав власноруч написану розписку від 29.11.2013 року.
Відповідач свої зобовязання за договором позики не виконав, суму позики не повернув в обумовлений сторонами термін.
Таким чином, між сторонами виникли договірні зобов'язання із приводу надання позики, які регулюються главою 71 ЦК України та загальними положеннями ЦК України про зобов'язання та договір.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Оскільки зобов'язання, яке виникло між сторонами на підставі договору позики, є грошовим, то відповідальність за його порушення настає відповідно до умов ст. 625 ЦК України. Згідно з цією статтею боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Розрахунок 3% річних, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за прострочення виконання грошового зобов'язання, проведений судом з урахуванням періоду, за який позивач просить стягнути, наступним чином:
з 30.01.2014 року по 31.12.2014 року кількість прострочених днів дорівнює 336; отже, 4000 грн. х 3% : 100 : 365 х 336 = 110,47 грн.
Загальна сума заборгованості становить: 4839,64 +110,47 = 4950,11 грн.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення суми боргу з урахуванням 3% річних та інфляційних збитків є законними, обґрунтованими та мають бути задоволені.
Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині з огляду на таке.
Відповідно до ст. 23 ЦК України під моральним збитком закон передбачає фізичний біль та страждання, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, втрати немайнового характеру внаслідок душевних і фізичних страждань, яких фізична особа зазнала у звязку, в тому числі із знищенням чи пошкодженням її майна, приниження ділової репутації, чи інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини фізичних і душевних страждань, ступеня вини особи, що заподіяла моральну шкоду, а також інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, що заподіяла її, за наявності її вини.
Відповідно до абзацу 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Виходячи з вищевикладеного, позивач не надав суду доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.
Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 23, 525, 526, 629, 1046, 1047, 1049, 1167 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 4950 (чотири тисячі девятсот пятдесят) грн. 11 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до апеляційного суду Одеської області через Малиновський районний суд м. Одеси, яка подається протягом 10 днів з дня його проголошення, а особою, яка не була присутня в судовому засіданні, з дня отримання копії заочного рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя Ю.В. Тополева