У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіПозігуна М.І.
суддів:Губар В.С., Харечко Л.К.
при секретарі:Поклад Д.В. , Койдан Т.І.
за участю:представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 лютого 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2014 року ПАТ КБ „ПриватБанк" звернулось до суду з позовом, в якому просило, з урахуванням уточнень, стягнути з ОСОБА_6 заборгованість у розмірі 4237,59 доларів США, що за курсом 12,92 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.09.2014 року складає 54 749,66 грн. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що відповідно до кредитного договору №CNGLAK00000520 від 04.07.2007 року ПАТ КБ „ПриватБанк" надав ОСОБА_6 кредит у розмірі 13 463,45 доларів США на купівлю автомобіля на термін до 04.07.2014 року, а відповідач зобов'язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором був укладений договір застави рухомого майна - автомобіля марки Daewoo Matiz, 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_3, д.н. НОМЕР_1.

За доводами позивача, відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. 17.06.2011 року ОСОБА_6 здійснила передачу заставного автомобіля банку, який 03.04.2012 року був реалізований за 4131,25 доларів США. ПАТ КБ „ПриватБанк" посилався, що у зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 09.09.2014 року мала заборгованість 16 581,67 доларів США, яка складалась з наступного: 5339,64 доларів США - заборгованість за кредитом; 4038,71 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 280,40 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 6922,92 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В підсумку заборгованість відповідача банком була визначена з урахуванням стягнутої заочним рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 22.10.2012 року суми ( 8332,89 доларів США) та реалізованого транспортного засобу і пов'язаними з реалізацією витратами - в розмірі 4 237,59 доларів США, що за курсом 12,92 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.09.2014 року становило 54 749,66 грн.

У грудні 2014 року ОСОБА_6 було подано зустрічну позовну заяву, в якій вона просила визнати недійсним кредитний договір №CNGLAK00000520 від 04.07.2007 року. Свої вимоги обгрунтовувала тим, що, укладаючи оспорюваний договір в іноземній валюті, банк свідомо порушував норми матеріального права, оскільки законним платіжним засобом на всій території України є гривня, а за іноземну валюту неможливо придбати ніякої послуги або товару. Крім того, за доводами ОСОБА_6, банк не мав індивідуальної ліцензії НБУ, яка є необхідною для використання іноземної валюти. Умови договору щодо сплати щомісячних платежів позивач вважала такими, що не відповідають вимогам ст.533 ЦК України з причин того, що сума платежів визначена виключно в доларах США і є підстави для визнання недійсним правочину. ОСОБА_6 посилалась, що вона не була ознайомлена з детальним розписом сукупної вартості кредиту, що є грубим порушенням прав позичальника. За доводами позивача, банком прихована інформація щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, що передбачає будь-які зміни в витратах за кредитним договором.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 лютого 2015 року відмовлено в задоволені зустрічного позову ОСОБА_6 до ПАТ КБ „ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним. Позов ПАТ КБ „ПриватБанк" до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 1543 долара 16 центів США, що за курсом НБУ станом на 09 вересня 2014 року становить 9937 грн. 62 коп., комісію за користуванням кредитом в сумі 210 доларів 30 центів США, що за курсом НБУ станом на 09 вересня 2014 року становить 2717 грн. 08 коп., пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 500 доларів США, що за курсом НБУ станом на 09 вересня 2014 року становить 6460 грн. 00 коп., вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог банку і задовольнити її позовні вимоги за зустрічним позовом, а саме: визнати недійсним кредитний договір №CNGLAK00000520 від 04.07.2007 року. Незаконність рішення суду апелянт обгрунтовує невідповідністю висновків суду про наявність підстав для задоволення позову банку і відсутності підстав для задоволення зустрічного позову фактичним обставинам справи. ОСОБА_6 зокрема вказує, що використання в оспорюваному кредитному договорі іноземної валюти - долару США на території України як засобу платежу без відповідної індивідуальної ліцензії НБУ є порушенням законодавства України, тобто банк виразив зобов'язання у іноземній валюті без права вчиняти такі дії, що є прямим порушенням норм закону, яке призводить до наслідків, коли незаконними умовами договору на позичальника покладаються незаконні зобов'язання щодо виконання зобов'язання у іноземній валюті, яка відсутня у позичальника, та викликає несправедливі ризики щодо зміни курсу валют. Апелянт посилається, що банк в порушення ч.2 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів" не надав їй як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням договору, чим було порушено вимоги чинного закону. Також, за доводами ОСОБА_6, в кредитному договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які п.п.3.1, 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту визнані обов'язковими. Апелянт також вказує, що відповідно до п.3.4 договору нарахування процентів здійснюється методом „факт/360", а не „факт/365" або „факт/366", що призводить до прихованого збільшення відсоткової ставки з 12% річних до 12,17% річних, а у високосний рік - до 12,2%. Крім того, ОСОБА_6 вважає такими, що не відповідають вимогам ст. 533 ЦК України, умови договору щодо сплати щомісячних платежів виключно в доларах США.

Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку.

Ухвалюючи 6 лютого 2015 року рішення про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором, суд виходив із того, що заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2012 року вже було стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором №CNGLAK00000520 від 04.07.2007 року в сумі 8 332,89 доларів США, а тому стягнув відсотки за користування кредитними коштами в сумі 1543, 16 доларів США з 16 серпня 2012 року, а також комісію за користування кредитом та пеню в межах строку позовної давності.

Проте, як встановлено апеляційним судом, зазначене заочне рішення було скасовано ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 січня 2015 року, а за таких обставин суд безпідставно в обґрунтування доведеності розміру заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, комісії та пені послався на зазначене рішення.

Таким чином, в зв'язку зі скасуванням заочного рішення на час винесення рішення у даній справі в провадженні суду знаходилася інша справа щодо спору між тими ж сторонами, про той предмет спору і з тих же підстав.

При цьому апеляційний суд враховує, що хоча позовні вимоги в даній справі і стосуються стягнення комісії, процентів та пені за період, який не був предметом спору при винесенні заочного рішення, але визначення їх розміру безпосередньо пов'язано з розміром заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитними коштами, спір щодо яких не було вирішено на час винесення рішення судом першої інстанції в даній справі, що унеможливлювало ухвалення судом рішення в цій частині.

Після скасування судом заочного рішення, виходячи з тотожності сторін, спільності предмета та підстав спору доцільним було об'єднання цивільних справ в одне провадження, що з врахуванням обставин справи та специфіки розгляду справи апеляційним судом зробити на стадії апеляційного розгляду неможливо.

Процесуальним законом чітко не врегульовано дії суду за таких обставин, але апеляційний суд з врахуванням викладеного вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин в частині стягнення коштів за кредитним договором за аналогією закону положення п. 4 ч.1 ст. 207 ЦПК України, що не призведе до порушення прав сторін, оскільки відповідно до ч.2 ст. 31 ЦПК України позивач матиме право подати заяву про збільшення позовних вимог під час розгляду справи між сторонами за основним позовом. Таке судове рішення в цій частині відповідатиме положенням ст. 1 ЦПК України щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою захисту прав, свобод чи інтересів сторін в даній цивільній справі.

З врахуванням викладеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню в частині вимог про скасування рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 лютого 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь банку заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1543 долара 16 центів США, комісії за користування кредитом в сумі 210 доларів 30 центів США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 500 доларів США, а також в частині стягнення з відповідача судового збору в сумі 291 грн. 15 коп.

В іншій частині доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним не дають підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що 04 липня 2007 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк" (згодом перейменовано на ПАТ КБ „ПриватБанк") та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №CNGLAK00000520, згідно умов якого банк зобов'язувався надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на поточний рахунок автосалона на строк з 04.07.2007 року по 04.07.2014 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 10 020 доларів США на купівлю автомобіля, в тому числі 34 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави та у розмірі 3443,47 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту (а.с.37-41 т.1).

В той же день між банком та ОСОБА_6 було укладено договір застави рухомого майна - автомобіля Daewoo Matiz, 2007 року випуску, д.н. НОМЕР_2.

26.06.2007 року між ТОВ „Автоприват" та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу №СФ-0010636, згідно умов якого товариство зобов'язувалось передати покупцеві у власність, а покупець прийняти й оплатити автомобіль Daewoo Matiz-М30, кузов НОМЕР_3, двигун НОМЕР_4, загальною вартістю 47 310 грн. (а.с.86-87 т.1).

Згідно акту прийому-передачі автомобілей №10636 26.06.2007 року ТОВ „Автоприват" передало через ОСОБА_7, а ОСОБА_6 прийняла вищевказаний автомобіль (а.с.88 т.1).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів вчинення правочину під впливом помилки щодо обставин, які мали істотне значення, а тому відсутні підстави, визначені ч.1 ст.229 ЦК України, для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Такі висновки суду грунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам закону.

Згідно статей 6, 627, ч.1 ст.638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах з участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених норм права, істотними умовами кредитного договору є розмір грошових коштів, які надаються позичальнику, а також розмір процентів, які останній зобов'язаний сплатити.

Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України „Про захист прав споживачів".

Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

При цьому нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, за умови, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Так, статтею 227 ЦК України передбачено підставою для визнання правочину недійсним в цілому укладення такого правочину юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії).

В обгрунтування недійсності оспорюваного кредитного договору ОСОБА_6 посилалась на відсутність у банку індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, в зв'язку з чим, за її доводами, банк не мав права надавати таку фінансову послугу як надання коштів у позику в іноземній валюті, що випливає, зокрема зі змісту ст. 1054 ЦК України, п. 6 ч.1 ст. 34 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 року „Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Проте згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Системний аналіз зазначених норм права, а також ч.ч. 1, 2 ст. 192, ч 2 ст. 198, ч.ч.2, 3 ст. 533 ЦК України, ст. 3 Закону України „Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", положення Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" дає підстави стверджувати, що надання позики в іноземній валюті не суперечить вимогам закону

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі за №6-145цс14, у силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" також зазначено, що використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, зокрема за наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями.

У справі № 6-190цс15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 4 липня 2007 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Крім того, в матеріалах справи містяться копії: банківської ліцензії № 22 від 04 грудня 2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність" та дозвіл № 22-2 з додатком до дозволу від 29 липня 2003 року, згідно яких банк має право на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с.185-188 т.1).

За таких обставин, посилання ОСОБА_6 в обґрунтування підстав для визнання кредитного договору в іноземній валюті недійсним, як такого що укладено всупереч положенням ст. 227 ЦК України в зв'язку з відсутністю у кредитора ліцензії на здійснення валютних операцій, є безпідставними, а тому і відсутність в договорі відомостей про наявність ліцензії, за її фактичної наявності, не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним з зазначених підстав.

В анкеті-заяві на отримання кредиту ОСОБА_6 самостійно визначила валюту кредиту - долари США (а.с.190-191 т.1).

Відповідно до умов договору кредит надавався в іноземній валюті шляхом перерахування на рахунок автосалона і в цій же валюті визначені платежі з повернення кредиту ( п. 7. кредитного договору).

При цьому не можуть бути прийняті до уваги доводи ОСОБА_6, що при укладенні кредитного договору вона не передбачала падіння курсу гривні та не брала на себе валютні ризики, з таких підстав.

Відповідно до статті 36 Закону України „Про Національний Банк України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України.

Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, то, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, а, виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальникові. Позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, враховуючи і можливість отримання кредиту в національній валюті.

Як вбачається з кредитного договору, в ньому зазначено найменування та місцезнаходження кредитодавця - філія „Чернігівського регіонального управління ЗАТ КБ „ПриватБанк" та позичальника; кредитні умови, зокрема, визначено валюту договору, порядок надання кредитних коштів, права та обов'язки сторін. Пунктом 6.5 договору визначено, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.6.2 та в розділі 7 цього договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки. Підписавши кредитний договір, ОСОБА_6 фактично підтвердила своє волевиявлення на отримання кредитних коштів в іноземній валюті на умовах, викладених в договорі, її волевиявлення на отримання в кредит коштів в іноземній валюті підтверджується також наявною в матеріалах справи копією її анкети-заяви від 03 липня 2007 року (а.с.190-191 т.1).

В зв'язку з викладеним, посилання апелянта на ненадання банком повної інформації про умови кредитування не заслуговують на увагу.

Незаконність пункту 3.4 кредитного договору щодо нарахування відсотків методом факт/360 ОСОБА_6 обґрунтовувала прихованим збільшенням відсоткової ставки з 12% до 12,17%, а у високосний рік - до 12,2 %.

Проте, можливість застосування методу факт/360 для обрахування процентних доходів і витрат передбачено п.1.22 Постанови НБУ від 18.06.2003 року „Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України" ( в редакції, чинній на час укладення договору). Оскільки застосування зазначеного методу розрахунку процентів не суперечить вимогам законодавства і є результатом домовленості сторін то доводи апелянта, що передбачений Договором порядок визначення розміру плати за користування кредитними коштами є таким, що вводить позивача в оману, є безпідставним.

Не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги в частині визнання недійсним кредитного договору і посилання апелянта на висновок експерта, яким встановлено порушення банком нормативно-правових актів у сфері банківської діяльності, виходячи з наступного.

Дійсно, згідно висновку експерта №1248-1251/15-24 від 03 вересня 2015 року за результатами проведення судово-економічної експертизи було встановлено ряд порушень банком нормативних актів при здійсненні валютних операцій. Проте, зазначені порушення не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Кредитний договір за своєю правовою природою є консенсуальним, тобто він вважається укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Експертом у висновку зазначено, що кредитний договір №CNGLAK00000520 від 04.07.2007 року вважається укладеним і сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов, однією з яких є надання кредитних коштів шляхом перерахування на поточний рахунок автосалона на строк з 04.07.2007 по 04.07.2014 р. у вигляді непоновленої кредитної лінії у розмірі 10 020 доларів США на купівлю автомобіля (а.с.172 зворот т.2).

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з аналізу зазначеної норми права, підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, пов'язані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору, зокрема і порушення норм чинного законодавства при наданні позичальнику кредитних коштів не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним.

Оскільки ОСОБА_6 не надано належних і допустимих доказів невідповідності кредитного договору вимогам закону на час його укладення, не заявлялося вимог щодо недійсності окремих його частин, то висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору недійсним в цілому з підстав заявлених вимог ґрунтується на матеріалах справи і відповідає вимогам закону.

З врахуванням викладеного, й інші доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог, зокрема щодо використання нечесної підприємницької діяльності, введення в оману, відсутності повноважень посадової особи банку на укладення кредитного договору не дають підстав для її задоволення і скасування рішення суду, ухваленого в цій частині з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, оскільки в ході розгляду справи судом не встановлено наявності підстав для визнання кредитного договору №CNGLAK00000520 від 04.07.2007 року недійсним, апеляційна скарга ОСОБА_6 в частині вимог про задоволення її зустрічного позову підлягає відхиленню.

Керуючись ст. 207 ч.1 п.4, 303, 307, 310 ч.1, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 лютого 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1543 долара 16 центів США, комісії за користування кредитом в сумі 210 доларів 30 центів США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 500 доларів США скасувати і залишити позов в цій частині без розгляду, а також скасувати в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" судового збору в сумі 291 грн. 15 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: