Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання довіреностей та заповіту недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 11 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила на підставі ст. 225 ЦК України визнати недійсними нотаріально посвідчені заповіт ОСОБА_6 від 20 липня 2010 року, складений на користь ОСОБА_4, довіреності від 20 липня та від 09 вересня 2010 року, видані ОСОБА_6 на ім'я відповідача, визнати неправомірними дії приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус ХМНО) Остапенко Є.М. щодо посвідчення цих правочинів, а також визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1. Вимоги обґрунтовувала тим, що на момент вчинення оспорюваних правочинів ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій через наявне у неї психічне захворювання, яке почало прогресувати з початку 2010 року.

У червні 2012 року ОСОБА_8 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на вищевказану квартиру в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, посилаючись на те, що він перебував з ОСОБА_6 у дружніх стосунках і періодично відвідував останню, надавав допомогу в побуті, оскільки вона проживала сама. У зв'язку із чим ОСОБА_6 20 липня 2010 року склала на його ім'я заповіт, виявивши таким чином свою волю щодо нерухомого майна.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2014 року в позові ОСОБА_3 відмовлено. Позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 червня 2015 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсними заповіт на ім'я ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Остапенко Є.М. 20 липня 2010 року за реєстровим № 1182, відповідно до якого ОСОБА_6 заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1; довіреності, видані ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_4 на представництво її інтересів, посвідчені приватним нотаріусом ХМНО Остапенко Є.М. 20 липня 2010 року за реєстровим № 1187 та 09 вересня 2010 року за реєстровим № 1579. В іншій частині позову відмовлено. В позові ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_6 - батькам ОСОБА_3, і на ім'я якої батьки 08 лютого 1994 року склали заповіти на все належне їм майно, в тому числі й на належні їм частки вказаної квартири, що були посвідчені державним нотаріусом Дев'ятої харківської нотаріальної контори (а. с. 18, 19, 26-27, т. 1).

Після смерті ОСОБА_9, померлого 20 вересня 1995 року, ОСОБА_3 не вчинила передбачених ст. ст. 1268-1270 ЦК України дій щодо прийняття спадщини за заповітом, тому ОСОБА_6 успадкувала частку спірної квартири після чоловіка як спадкоємець першої черги за законом, оскільки проживала разом зі спадкодавцем у цій квартирі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 березня 2012 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9.

20 липня 2010 року ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно до якого заповіла ОСОБА_4 належну їй квартиру за вищевказаною адресою (а.с. 73, т. 1).

Також 20 липня та 09 вересня 2010 року ОСОБА_6 видала довіреності на ім'я ОСОБА_4 на представництво її інтересів та ведення від її імені справ, в тому числі й на оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 та отримання свідоцтва про право власності на цю квартиру (а. с. 29-30, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла в Харківській обласній психіатричній лікарні № 1, куди 22 березня 2011 року була доставлена дочкою ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що потребувала медичної допомоги (а. с. 32, т. 1).

Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 08 квітня 2013 року № 290 ОСОБА_6 з 2010 року виявляє ознаки стійкого хронічного психічного розладу у формі судинної деменції та за своїм психічним станом 20 липня 2010 року була не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У висновку судово-психіатричної експертизи, проведеної комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради від 02 жовтня 2014 року № 34, встановлено, що визначити психічний стан ОСОБА_6 у досліджуваний період неможливо у зв'язку з протиріччями в показаннях свідків та відсутністю медичної документації за досліджуваний період часу.

Відмовляючи в позові ОСОБА_3 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції, врахувавши висновок останньої за часом експертизи, оскільки вона проводилася з урахуванням показань свідків щодо психічного стану ОСОБА_6, як з боку ОСОБА_3, так і з боку ОСОБА_4, що відповідає принципам повноти та всебічності експертного дослідження, дійшов висновку, що ОСОБА_6 розуміла значення своїх дій та могла ними керувати на момент вчинення оспорюваних правочинів та при складанні заповіту й довіреностей було дотримано вимоги щодо форми і порядку їх посвідчення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції безпідставно не надав відповідну правову оцінку акту посмертної судово-психіатричної експертизи від 08 квітня 2013 року № 290 та всупереч вимогам ч. 2 ст. 150 ЦПК України без вмотивованого висновку (в чому зазначений висновок суперечить матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності), призначив у справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу тільки на підставі пояснень додатково допитаних свідків.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Відповідно до ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843263/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844363/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_11_06/pravo1/VS090583.html?pravo=1> роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843263/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843263/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ч. 2 ст. 1257 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844363/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> суд відповідно до ст. 145 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1916/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> за клопотанням однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212, 213, 303, 316 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та, оцінивши відповідно до вимог процесуального закону висновки проведених у справі посмертних судово-психіатричних експертиз, в сукупності з іншими доказами у справі, виходячи із правильного розуміння наведених вище положень ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1>, суд дійшов обґрунтованого висновку про недійсність складених ОСОБА_6 заповіту та довіреностей, оскільки на момент вчинення оспорюваних правочинів остання не усвідомлювала значення своїх дій,

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, викладених в оскаржуваному рішенні, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 11 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак