22-ц/775/988/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Подліпенця Є.О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

07 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді - Биліни Т.І.,

суддів - Баркової Л.Л., Бугрим Л.М.,

при секретарі - Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Володарського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Володарської селищної ради Володарського району Донецької області та ОСОБА_3, третя особа: Володарська державна нотаріальна контора про визнання за набувальною давністю права власності на частину нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

10 лютого 2014 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з даною позовною заявою. Позовні вимоги вмотивувала тим, що в смт. Володарське, Володарського р-ну, Донецької обл., по вул. Миру, 2 мешкала її матір ОСОБА_4, яка після смерті чоловіка ОСОБА_5 05.11.1990 року, оформила свої спадкові права та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частини житлового будинку за вказаною адресою. 25.01.2006 року ОСОБА_4 подарувала їй 2/3 частини вищезазначеного будинку. Син від першого шлюбу відповідач ОСОБА_3, спадкоємець за заповітом, заяву про прийняття спадщини після смерті батька до органів нотаріату надав, але свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину будинку до теперішнього часу не оформив, оскільки мешкає за межами України. Після смерті матері 31.10.2006 року вона безперешкодно, відкрито володіє будинком, відповідач ОСОБА_3 про це обізнаний, але не претендує на свою частку в звязку з чим вона вважає, що за нею за набувальною давністю може бути визнано право власності на 1/3 частину вказаного будинку.

Рішенням Володарського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 травня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 надала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам встановленим в судовому засіданні, просить рішення Володарського районного суду від 21.05.2015 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтувала тим, що більш ніж 24 роки постійно проживала в будинку розташованому в смт. Володарське, вул. Миру, 2, доглядаючи за вітчимом та матірю до їх смерті. Право власності на частину нерухомості вона отримала в жовтні 2006 року. Суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що вона проживала у вказаному будинку 8 років та 7 місяців, хоча з пояснень свідків витікає, що вона мешкала у вказаному будинку безперервно майже 24 роки.

Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується телефонограмами, зареєстрованими у встановленому порядку в журналі телефонограм, витяг з якого долучений до справи. Про причини неявки суду не повідомили, заяву про відкладення розгляду справи не подали. Представник відповідача надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Зважаючи на положення ст. 305 ЦПК України колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи у відсутності позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з непорушності конституційного принципу про право власності ОСОБА_3 на 1/6 частину будинку, розташованого в смт. Володарське, вул.Миру, 2. Дані висновки обґрунтовані тим, що після смерті ОСОБА_5 до Володарської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини у вигляді нерухомого майна звернулися його дружина ОСОБА_6, що підтверджується заявою від 14.11.1990 року за №241 Н-Д №189 та його син ОСОБА_3, що підтверджується заявою від 28.11.1990р. справа №159. З наведеного витікає, що ОСОБА_3 прийняв спадщину, а саме частину вказаного будинку. Прийнята спадщина, у відповідності до положень ст.548 ЦК України(в редакції ЦК 1963р) визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно договору дарування, позивачка отримала у дар від матері 2/3 частини вказаного будинку, право власності зареєструвала 15.02.2007 року, тобто тільки з цього часу у неї виникло законне право на частину будинку. З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що період володіння спірним домоволодінням є меншим ніж 10 років, тобто меншим ніж передбачено у ст.344 ЦК України на яку вона посилається.

Судом повно та всебічно розглянута справа, дана оцінка всім наданим доказам та наведені відповідні висновки. Свої висновки суд достатньо повно та мотивовано обґрунтував. Оскільки суд першої інстанції обставини справи встановив повно, у додатковій перевірці доказів потреби немає.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

У відповідності до положень п.п.9, 10 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119.

Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

Наведені в апеляційній скарзі доводи цих висновків не спростовують та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права.

Будь-яких нових обставин чи нових доказів, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та давали б апеляційному суду підстави провести переоцінку, зроблену судом першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено та апеляційному суду не надано.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовною підставою для скасування чи зміни рішення, у справі не встановлено.

З урахуванням наведеного, переглядаючи справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, та в межах доводів апеляційного оскарження на підставі доказів, наданих сторонами, які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України зобовязані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам закону, апеляційних підстав для його скасування чи зміни у справі не вбачається, у звязку з чим рішення суду підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 307,308,313,314 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Володарського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цією ухвалою.

Головуючий : Биліна Т.І.

Судді: Баркова Л.Л.

ОСОБА_7