АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7502/15 Справа № 185/528/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бабій С. О. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всуекраїнський банк розвитку» в особі структурного підрозділу-відділення № 6 Публічного акціонерного товариства «Всуекраїнський банк розвитку» про розірвання кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що 24 квітня 2013 р. між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № IKIPG3/124262.001, відповідно до якого відповідачем було надано кредитні кошти у сумі 180500, 00 грн. на умовах, викладених у договорі з метою купівлі житлової нерухомості, а позивачем, відповідно до п.п.2.4, 2.5 договору, було прийняте зобов'язання повертати кредит, комісію та проценти за користування кредитом шляхом внесення коштів на рахунок відповідача відповідно до графіка, що є додатком №2 до договору. Термін користування кредитом, визначений сторонами у п.1.3 договору становить 23 квітня 2033р. Позивач посилалася на те, у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території м. Донецька, у позивача настали негативні фінансові наслідки. А тому мають місце істотні зміни обставин, які не дозволяли та на даний час не дозволяють позивачеві виконати власні зобов'язання за спірним договором, і на підставі ст. 652 ЦК України заявила відповідну позовну вимогу.

На підставі вищевикладеного, позивач просила суд розірвати кредитний договір № IKIPG3/124262.001 від 24 квітня 2013р., укладений між ОСОБА_2 та ПАТ "Всеукраїнський банк розвитку" з дати набрання рішенням законної сили.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що 24 квітня 2013р. між сторонами було укладено кредитний договір № IKIPG3/124262.001, відповідно до якого позивачу було надано кредитні кошти у сумі 180500, 00грн. на умовах, викладених у договорі з метою купівлі житлової нерухомості, а позивачем, відповідно до п.п.2.4, 2.5 договору, було прийняте зобов'язання повертати кредит, комісію та проценти за користування кредитом шляхом внесення коштів на рахунок відповідача відповідно до графіка, що є додатком №2 до договору. Термін користування кредитом, визначений сторонами у п.1.3 договору становить 23 квітня 2033р.

Відмовляючи у задоволені позову, суд виходив з того, що позивачем не був доведений факт одночасного існування всіх чотирьох умов для розірвання договору, передбачених ч.2 ст. 652 ЦК України. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що втрата платоспроможності позивача та інші фактори не можуть слугувати підставами для розірвання договору, оскільки відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, оцінюючи, наскільки виконання договору, про розірвання якого позивачем заявлено позовну вимогу, порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору, суд врахував, що 28.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічне акціонерне товариство «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ. Тимчасову адміністрацію було в ПАТ «ВБР» запроваджено строком на три місяці з 28.11.2014 по 27.02.2015 р.

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua/payments/vbr-bank-103.html), а.с.96, та у розумінні статті 61 ЦПК України є загальновідомою і не потребує доказування. Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 44 від 27.02.2015 про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР» до 27.03.2015 включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР» ОСОБА_4 до 27.03.2015 включно.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на п. 6.1 спірного кредитного договору, згідно якого за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику проценти в розмірі 36 процентів річних. Отже затримка у розрахунках з відповідачем має наслідком нарахування не лише штрафів та пені, а й нарахування процентів за користування кредитом у подвійному розмірі.

Однак з такими доводами апелянта погодитися не можна з таких підстав.

Згідно ст.1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014р. період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року.

Відповідно до ч.2 цього Закону на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Таким чином, посилання апелянта на нарахування процентів за користування кредитом у подвійному розмірі є його особистим тлумаченням норм матеріального права.

Також, необґрунтованими є посилання апелянта на те, що позивачем було надано належні та допустимі докази щодо існування кожної з умов, які передбачені ч. 2 ст. 652 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Розірвання (зміна) договору у зв'язку з істотними змінами обставин є самостійним випадком припинення (зміни) договірних зобов'язань, метою якого є необхідність відновлення балансу інтересів сторін договору, істотно порушеного внаслідок непередбачуваної зміни зовнішніх обставин, що не залежать від волі сторін.

Згідно ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, для розірвання договору у разі істотної зміни обставин необхідно наявність всіх перелічених умов одночасно.

До того ж, вимагаючи розірвання договору на підставі ст. 652 ЦК України на апелянта покладається, у відповідності до ст. 60 ЦПК України, обов'язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Однак, апелянтом не був доведений факт одночасного існування всіх чотирьох умов для розірвання договору, передбачених ч.2 ст. 652 ЦК України. Крім того, відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено ст. 617 ЦК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Отже, апелянт зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства.

Колегія вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова