АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7849/15 Справа № 206/247/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Деркач Н.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Деркач Н.М.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Осіяна О.М.,

при секретарі Назаренко А.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Восьма Дніпропетровська державна нотаріальна контора про розірвання договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, вселення до житлового будинку та усунення перешкод в користуванні житловим будинком, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2, посилаючись на те, що 14.03.2006 року між ними було укладено договір дарування житлового будинку, який був посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі під №3-653. При укладенні договору дарування спірного домоволодіння між сторонами було досягнуто домовленості про те, що позивачі оформлюють на відповідачку вищевказаний будинок, а вона доглядає їх обох і матеріально забезпечує до смерті. Укладення договору дарування було зумовлено тим, що позивачі є людьми похилого віку із поганим станом здоровя і потребують сторонньої допомоги.

Тривалий час відповідачка виконувала умови домовленостей з позивачами, але з часом стосунки між ними погіршилися і вона створила нестерпні умови для проживання, в результаті чого вони були змушені піти з дому. На теперішній час вони проживають у металевому неопалюваному вагончику, який стоїть на їх садовій ділянці і раніше слугував їм для зберігання інвентарю. До будинку вони потрапити не можуть, оскільки донька їх не пускає, змінила замки у дверях і завела собак, які не дають можливості підійти до будинку.

Відповідачка намагається продати спірний будинок, тому позивачі висловили занепокоєння тим, що залишаться проживати у металевому вагончику, в якому немає елементарних умов для проживання.

Також позивачі зазначили, що строк позовної давності пропущений ними з поважних причин, оскільки позивачі були зареєстровані у спірному будинку, право власності на який перейшло до відповідачки тільки у грудні 2014 року, та неодноразово намагалися вселитися до будинку протягом 2010-2015 років.

На підставі наведених обставин позивачі просили поновити їм строк позовної давності, пропущений з поважних причин, розірвати договір дарування житлового будинку від 14.03.2006 року, укладений між ними та ОСОБА_2С; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок із господарськими будівлями; вселити їх до житлового будинку та зобовязати ОСОБА_2 не чинити їм перешкоди у користуванні зазначеним житловим будинком із господарськими будівлями.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано договір дарування житлового будинку №54 по вул.Зоопарковій в м.Дніпропетровську, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 14 березня 2006р. і зареєстрований в реєстрі за №3-653.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зазначений житловий будинок із господарськими будівлями.

Вселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до житлового будинку, що знаходиться за адресою м.Дніпропетровськ, вул.Зоопаркова, 54 та зобовязано ОСОБА_2 не чинити позивачам перешкод у користуванні ним.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 365грн. 40коп.

Не погоджуючись з вищевказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві власності належав житловий будинок із господарськими спорудами, який розташований по вул.Зоопарковій,54 у м.Дніпропетровську.

14 березня 2006 року між позивачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їхньою донькою - відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір дарування зазначеного житлового будинку, який був посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстровано у реєстрі під №3-653.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилалися на те, що правочин, укладений між ними та відповідачкою 14.03.2006 року, вважали договором довічного утримання, а не договором дарування, тому на підставі ст.235 ЦК України просили розірвати договір дарування спірного домоволодіння.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції керувався, зокрема, ст. 1 ст.755, ч.1 ст.756 ЦК України, та виходив з того, що між сторонами було укладено не договір дарування, а договір довічного утримання, а також з наявності правових підстав для поновлення позивачам строку позовної давності.

Однак, з такими висновками суду не можна погодитися, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пропустили строк позовної давності, у звязку з чим у лютому 2015 року звернулися до суду із заявою про поновлення строку позовної давності, у якій зазначили, що строк ними пропущено з поважних причин, а саме: вони вважали, що уклали з відповідачкою договір довічного утримання та чекали, що відповідачка буде його виконувати. На момент звернення до суду з позовом позивачі були зареєстровані у спірному домоволодінні, неодноразово намагалися вселитися до нього. Крім того, матеріалами справи встановлено, що право власності на спірний будинок відповідачка зареєструвала тільки у грудні 2014 року.

На підставі наведеного, та враховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції, ч.5 ст.267 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для поновлення строку позовної давності.

Вирішуючи спір по суті, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 727 ЦК України передбачено підстави для розірвання договору дарування на вимогу дарувальника.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом про розірвання договору дарування позивачі посилалися на ст.235 ЦК України та зазначили, що фактично між ними та відповідачкою було укладено не договір дарування, а договір довічного утримання.

Однак, положеннями статті 235 ЦК України обумовлено підстави для визнання договору недійсним, в той час як позивачами заявлено позов про розірвання договору дарування.

Обставини, наведені позивачами в обґрунтування позовної заяви, у розумінні ст.727 ЦК України не можуть бути підставою для розірвання договору дарування.

Крім того, згідно пункту 8 оспорюваного договору позивачі у присутності нотаріуса передали ключі від будинку відповідачці та підтвердили, що вони усвідомлюють, що цим актом підтверджують передачу житлового будинку з надвірними будівлями ОСОБА_2

У пункті 9 договору сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину.

Згідно пункту 12 оспорюваного договору, дарувальники стверджують, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

Крім того, відповідно до договору дарування позивачі підтвердили, що вони діють добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті. У пункті 10 оспорюваного договору зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, який укладається, зокрема ст.ст.726, 727 ЦК України, сторонам нотаріусу розяснено.

Викладені вище обставини свідчать про те, що позивачі при укладенні договору дарування усвідомлювали його правову природу, тому застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень ст.ст.744, 755, 756 ЦК України, якими регулюються правовідносини, повязані з договором довічного утримання, є неправомірним.

Доводи позивачів про те, що при укладенні з відповідачкою договору дарування будинку вони мали на увазі договір довічного утримання не знайшли належного підтвердження під час розгляду справи та спростовуються положеннями договору дарування, який вони підписали, а значить погодилися з його умовами.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про вселення їх у спірний будинок та усунення їм перешкод у користуванні ним, то колегія суддів зазначає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки позивачами не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачка перешкоджає їх вселенню та проживанню у спірному домоволодінні.

Натомість, в уточненій позовній заяві від 13.02.2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили факт їх вселення до будинку № 54 по вул.Зоопарковій. Крім того, зазначений факт підтверджується актом квартального комітету № 21 від 07.02.2015 року (а.с.68). Також в судовому засіданні апеляційного суду відповідачка зазначила, що не заперечує, щоб позивачі проживали у спірному будинку, оголошення у мережі інтеренет про продаж спірного будинку було розміщено нею задля того, щоб дізнатися вартість будинку без цілі його продати, на даний момент оголошення знято.

Оскільки відповідачкою право власності на спірний будинок набуто на підставі договору дарування, який є чинним, то не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації її права власності на житловий будинок із господарськими будівлями.

Вищевикладеним обставинам не було надано належної оцінки судом першої інстанції, що свідчить про неповне з'ясування судом обставин справи, яке призвело до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, на підставі ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2015 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, вселення до житлового будинку та усунення перешкод в користуванні житловим будинком.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: Н.М. ОСОБА_5 ОСОБА_6 Осіян