Номер провадження: 22-ц/785/8528/15
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А. суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Желєзнові В.В.

розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах третьої особи - дитини інваліда ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору ренти дійсним, за участю третьої особи - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Алексєєвої Олени Володимирівни за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2015 року, -

встановила:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору ренти, укладеного між сторонами стосовно такого майна: 1/12 частини квартири АДРЕСА_4 в м.Одесі; 1/4 частини квартири АДРЕСА_1; 1/4 квартири АДРЕСА_5 в м.Одесі; 1/4 частини садового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, Біляївський район, с/рада Дачненська, Садівниче товариство «Пресобудівник» об'єднаного садівничого кооперативу «Чайка», АДРЕСА_9; 1/4 частини земельної ділянки, площею 0,12 га, розташованої на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, наданої для індивідуального садівництва. В обґрунтування позову посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер чоловік позивачки та син відповідачки - ОСОБА_6 Після смерті ОСОБА_6 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 24 липня 2013 року укладено договір ренти, згідно із яким відповідачка передала у власність позивачці спірне нерухоме майно. Втім, відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення вказаного укладеного ними договору, з огляду на що позивачка, посилаючись на вимоги частини 2 статті 220 ЦК України, просила визнати зазначений договір ренти дійсним.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2015 року позов задоволений. Визнано дійсним договір ренти, укладений 24 липня 2013 року між ОСОБА_2, з однієї сторони, та ОСОБА_4 - з іншої.

Не погодившись з зазначеним рішенням ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в зв'язку з тим, що рішення суду в зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачем позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в частині яка оскаржується, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що згідно зі свідоцтвом про смерть від 21 вересня 2011 року, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року у віці 42 років.

На момент смерті померлий знаходився з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зареєстрованому шлюбі, зареєстрованому 15.07.2000 року.

Від цього шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після смерті ОСОБА_6, позивачка ОСОБА_2 26.10.2011 року звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Алексєєвої О.В. із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої відкрита спадкова справа під № 28/2011 щодо майна померлого.

Як вбачається з копії спадкової справи № 28/2011, спадкоємцями спадкодавця ОСОБА_6 за законом є : позивачка - ОСОБА_2 - як дружина померлого, мати померлого - ОСОБА_4, батько померлого - ОСОБА_8 та неповнолітній син померлого - ОСОБА_7

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.10.2013 року за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровані:

-квартира АДРЕСА_2 корпус 1 у м. Одесі, згідно з договором дарування, посвідченим Першою Одеською державною нотаріальною конторою 16.10.2007 року № 1-1026,

-квартира АДРЕСА_3, згідно з договором дарування, посвідченим Першою Одеською державною нотаріальною контрою 26.06.2002 року, № 9-1451,

-1/3 частина квартири АДРЕСА_4 корп. 5 у м.Одесі, згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим УЖКГ виконкому Одеської міської ради від 15.09.1993 року.

За інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.10.2013 року, ОСОБА_6 також належав садовий будинок, розташований за адресою: Одеська область, Біляївський район, Дачненська сільська рада, Садове товариство «Пресобудівник», Об'єднаний садівничий кооператив «Чайка», АДРЕСА_9, згідно зі свідоцтвом про право власності, серії НОМЕР_1 від 06.04.2009 року, виданим виконавчим комітетом Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10.04.2014 року, ОСОБА_6 належала земельна ділянка, площею 0,12 га, розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, наданої для індивідуального садівництва.

Відповідачка ОСОБА_4 22.12.2011 року звернулася до приватного нотаріуса Алексєєвої О.В. із заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті її сина ОСОБА_6

Згідно із заявою ОСОБА_8 від 09.11.2011 року, який є батьком померлого ОСОБА_6, він відмовився від належної йому частки спадкового майна, що залишилося після смерті його сина, на користь позивачки ОСОБА_2

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2013 року, виданого приватним нотаріусом Алексєєвою О.В., спадкоємцями майна ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року, є його мати - ОСОБА_4 на 1/4 частку у спадщині; син померлого - ОСОБА_7 на 1/4 частку в спадщині; дружина померлого - ОСОБА_2 на 1/2 частку у спадщині, у тому числі з урахуванням 1/4 частки у спадщині, від якої відмовився батько померлого - ОСОБА_8, на її користь. Спадщина, на яку у вказаній частці видано це свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_5, загальною площею 58,7 кв.м., в тому числі житлова площа - 17,1 кв.м. Вартість спадкового майна згідно із звітом про незалежну оцінку майна, виданим Товарною біржею «Профі-Т» 02.09.2013 року, становила 647 009,0 гривень. Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна видано ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі за № 1263. Свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку спадкового майна видано ОСОБА_7, реєстровий № 1269, а свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частину спадкового майна видано не було.

Згідно з іншим свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23.10.2013 року, виданим приватним нотаріусом Алексєєвою О.В., спадкоємцями майна ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року, є його мати - ОСОБА_4 на 1/4 частку у спадщині; син - ОСОБА_7 на 1/4 частку у спадщині; дружина - ОСОБА_2 на 1/2 частку у спадщині, у тому числі з врахуванням 1/4 частки у спадщині, від якої відмовився батько померлого - ОСОБА_8, на її користь. Спадщина, на яку в указаній частці видано вказане свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_6, загальною площею 143,4 кв.м., в тому числі житловою площею - 80,4 кв.м. Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна видано ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі за № 1266. Свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку спадкового майна видано ОСОБА_7, реєстровий № 1272. Свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку спадкового майна видано не було.

Як вбачається з копії спадкової справи, відповідачка ОСОБА_4 зверталася 30.10.2013 року та 01.11.2013 року до приватного нотаріуса Алексєєвої О.В. із заявою про отримання нею свідоцтва про право на спадщину за законом, але відповідно до листа нотаріуса від 06.11.2013 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва через відсутність у неї правовстановлюючих документів.

Між сторонами цього спору 24 липня 2013 року укладено договір ренти, згідно із яким відповідачка передає у власність позивачці певне належне їй нерухоме майно, а саме: 1/12 частину квартири АДРЕСА_10 в м. Одесі; 1/4 частину квартири АДРЕСА_1; 1/4 частину квартири АДРЕСА_5 в м. Одесі; 1/4 частину садового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, Біляївський район, с/рада Дачненська, Садівниче товариство «Пресобудівник» об'єднаного садівничого кооперативу «Чайка», АДРЕСА_9; 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,12 га, розташованої на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, наданої для індивідуального садівництва.

Зазначений договір є предметом цього спору, проте самий факт його укладання та зміст не заперечується сторонами: зазначений договір дійсно укладено сторонами, його ними підписано власноручно, зміст договору відповідав волі сторін.

Сторони дійсно погодили усі істотні умови цього договору та власноруч підписали його текст з метою подальшого його нотаріального посвідчення в обумовленого ними приватного нотаріуса Алексєєвої О.В.

За змістом ч. 1 ст. 731 ЦК України предмет договору ренти становлять дії щодо передання визначеного майна у власність під виплату ренти у вигляді періодичних платежів, довічно або на певний строк.

Згідно з положеннями ЦК України істотними умовами договору ренти є умови про предмет, форму і розмір ренти.

З системного аналізу змісту спірного договору ренти вбачається, що відповідач зобов'язалася передати позивачці певне нерухоме майно, отримавши зустрічне зобов'язання від позивача виплачувати рентну плату, яка за договором становить 1600 грн.

Таким чином, сторони дійшли домовленості з усіх істотних умов вказаного договірного зобов'язання, при цьому, взявши на себе зобов'язання посвідчити укладений договір у нотаріуса.

Відповідач після підписання договору ренти ухилялася від його нотаріального посвідчення; зокрема, це знайшло прояв, окрім іншого, у зверненнях відповідача до суду з приводу спору щодо цього самого спірного майна у іншому провадженні.

Суд першої інстанції критично поставився до заперечень представника відповідача щодо того, що спірне майно не належало відповідачу на праві власності, а отже, відповідачка взагалі не мала права укладати такий договір, посилаючись на те, що предметом ренти фактично є спадкові права відповідачки на спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, що відкрилась внаслідок смерті ОСОБА_6

За правилом ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідачка у встановлений строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, втім їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів.

Суд першої інстанції зазначив, що останні обставини не мають правового значення для вирішення цього спору, оскільки на час розгляду цієї справи згідно з рішенням від 13 березня 2015 року у справі № 522/19377/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, за участі третьої особи - малолітнього ОСОБА_7, в інтересах якого виступала ОСОБА_2, про визнання права власності на спадкове майно - позов ОСОБА_4 задоволено частково, визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, на 1/4 частину квартири АДРЕСА_5 в м. Одесі, загальною площею 58,7 кв.м., житлової - 17,1 кв.м.; визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, на 1/4 частину квартири АДРЕСА_7, загальною площею 143,4 кв.м., житлової - 80,4 кв.м.; визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, на 1/12 частину квартири АДРЕСА_8, загальною площею 62,3 кв.м.; визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, на 1/8 частину садового будинку АДРЕСА_9; визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, на 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,120 гектарів, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів, яка надана для індивідуального садівництва, яка належала померлому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю, серії НОМЕР_2 і зар. 09.03.1998р. за №785, виданого 09 березня 1998 року Дачненською сільською радою народних депутатів Біляївського району Одеської області.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 травня 2015 року зазначене рішення суду залишено без змін.

З моменту набрання ним законної сили це рішення, з огляду на правило, встановлене ст.14 ЦПК України, є обов'язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказане судове рішення від 13 березня 2015 року у справі № 522/19377/13-ц про визнання права власності в порядку спадкування не передбачає отримання відповідачкою - задля набуття прав на спірне майно - свідоцтв про право на спадщину від нотаріуса, та є окремим самостійним правовстановлюючим документом на спірне майно.

При цьому, за договором, що визнається судом дійсним в цьому провадженні, права в його сторін виникатимуть не з моменту підписання такого договору й досягнення ними домовленості з усіх його істотних умов, а з моменту набрання цим судовим рішенням законної сили. Відповідно суд має оцінити належність спірного майна сторонам договору на момент постановлення цього судового рішення.

Питання виконання договору ренти сторонами носить для вирішення спору не другорядний характер та оцінюється судом в якості підтвердження дійсної домовленості між сторонами, що існувала на момент підписання зазначеного договору ренти.

Суд першої інстанції врахував факт часткового виконання досягнутої між сторонами домовленості, а саме, факт користування позивачкою спірним майном, на підтвердження чого нею надані відповідні квитанції про сплату житлово-комунальних послуг, копії яких наявні в матеріалах справи.

Суд першої інстанції визнав доведеним, що позивачка користується та володіє садовим будинком разом з земельною ділянкою, квартирою по АДРЕСА_2, квартирою по АДРЕСА_11 за вказаними адресами.

Також суд першої інстанції зазначив, що має виходити з правомірності правочину допоки протилежне не буде встановлене судом (ст. 204 ЦК України), з огляду на що зобов'язаний враховувати зміст договору доручення від 25 червня 2013 року, укладеного між позивачкою та її адвокатом Гращенко Н.Е., згідно з яким позивачка доручила своєму представникові здійснити передачу оплати за договором ренти відповідачці (том 2 а.с. 14).

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Враховуючи, що сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, при цьому відбулось часткове його виконання і на момент ухвалення цього рішення позивачкою доведено факт належності спірного майна відповідачці, суд першої інстанції вважав за необхідне, з метою захисту законних прав та інтересів позивачки, позовні вимоги задовольнити, визнавши дійсним договір ренти, укладений 24 липня 2013 року між ОСОБА_2, з однієї сторони, та ОСОБА_4 - з іншої.

При цьому, суд першої інстанції критично оцінив посилання відповідача на позицію, викладену у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно із якою вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При ухваленні цього рішення суд зобов'язаний керуватися нормами чинного процесуального закону України, чинними на момент вирішення спору. Так, згідно з ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

При цьому, згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: 1) неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; 2) неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Суд першої інстанції вважав безпідставними посилання представника відповідача на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», оскільки вона не є такою, що прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.355 ЦПК України.

Разом з тим, згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 214 ЦПК України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд першої інстанції зазначив, що правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові №6-162цс12 від 30 січня 2013 року, прийняті за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.355 ЦПК України, не можуть бути враховані під час вирішення цього спору та застосовані до оцінки спірних правовідносин, оскільки у вказаній справі вирішувалось питання щодо дійсності договору купівлі-продажу - в той час, як предметом розгляду цієї справи є дійсність договору ренти.

Згідно з ч.1 ст.210 ЦПК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

За правилом ст. 732 ЦК України договір ренти укладається у письмовій формі. Договір ренти та договір про передачу нерухомого майна під виплату ренти підлягають нотаріальному посвідченню.

Для зазначеного виду договору законом не встановлена обов'язковість його державної реєстрації, що виключає можливість застосування до оцінки спірних правовідносн правової позиції, викладеної у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Положення ст. 182 ЦК України не свідчать про необхідність державної реєстрації спірного договору ренти, оскільки вказаним правилом встановлюється обов'язок реєстрації лише права власності на нерухомі речі, а не правочину, внаслідок якого таке право виникає.

Колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно ст. 731 ЦК України за договором ренти одна сторона (одержувач ренти) передає другій стороні (платникові ренти) у власність майно, а платник ренти взамін цього зобов'язується періодично виплачувати одержувачеві ренту у формі певної грошової суми або в іншій формі. Договором ренти може бути встановлений обов'язок виплачувати ренту безстроково (безстрокова рента) або протягом певного строку.

За змістом зазначеної норми права, одержувачем ренти, може бути тільки власник майна яке він передає у ренту.

Посилання суду першої інстанції на те, що за правилом ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, тому ОСОБА_4 звернувшись з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року її сина ОСОБА_6 набула право власності на спадкове майно зазначене в договорі ренти є помилковим.

В матеріалах справи на (а.с. 32 т.1) наявна відповідь приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Алексєєвої О.В. від 01.11.2013 року № 361/02.14 в якій зазначено - на Вашу заяву від 26 жовтня 2013 року, щодо Вашої згоди сплатити всі необхідні витрати, пов'язані з отриманням ОСОБА_4 Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_6, при умови виконання договору ренти на отримане нею спадкове майно, повідомляю, що згідно підпункту 1.1 пункту 1 глави 2 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595, правочини щодо відчуження майна право власності на яке підлягає державній реєстрації, посвідчується за умови надання документів, що підтверджують право власності. Договір ренти згідно п.п. 9.1 п.9 глави 2 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, посвідчується з дотриманням загальних правил посвідчення договорів відчуження. Таким чином, громадянка ОСОБА_4 повинна спочатку отримати Свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, тобто стати власником майна, і тільки після цього у неї з'явиться можливість укладати правочини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оспорювала право власності ОСОБА_4 на спадкове майно після смерті її сина, оскільки не надавала нотаріусу правовстановлюючі документи на спадкове майно для отримання ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на спадщину на законом. Не визнала позов заявлений ОСОБА_4 про визнання право власності на спадкове майно та оскаржила рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в апеляційному порядку.

Враховуючи те, що без отримання документів про набуття права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_6 померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, ОСОБА_4 не будучу власником майна зазначеного в договорі ренти, не мала право на його відчуження шляхом укладення договору ренти.

Наявність рішення суду ухваленого в 2015 році, про визнання за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_6 померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, не є підставою для визнання дійсним договору ренти, укладеному 24 липня 2013 року між ОСОБА_2, з однієї сторони, та ОСОБА_4 - з іншої.

Колегія приймає до уваги, що ОСОБА_2 до матеріалів справи не надано належних доказів того, що вона виконала умови договору ренти, а саме сплачувала ОСОБА_4 кошти зазначені в договорі.

Також колегія приймає до уваги, що в позовній заяві не зазначені підстави для залучення, відповідно до положень ст. 35 ЦПК України, до участі у справі в якості третьої особи - дитини інваліда ОСОБА_3 який є сином позивача.

Правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові №6-162цс12 від 30 січня 2013 року, в яких зазначено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін, не можуть бути враховані під час вирішення цього спору, оскільки зазначена правова позиція була застосована до правовідносин яки виникли до внесення змін до ст. 640 ЦК України 11.02.2010 року.

На підставі наведеного колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах третьої особи - дитини інваліда ОСОБА_3 в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2015 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах третьої особи - дитини інваліда ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору ренти дійсним в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржено до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Судді О.А. Ступаков

О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич