Номер провадження: 22-ц/785/1769/15
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Драгомерецького М.М.

суддів: Панасенкова В.О.,

Парапана В.Ф.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 12 вересня 2014 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

12 травня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що в травні 2008 року ОСОБА_6 передав у борг відповідачу ОСОБА_3 грошовими переказами кошти у сумі 181 000 рублів РФ, а саме: 22.05.2008 року здійснено переказ на суму 70 000 рублів, 23.05.2008 року здійснено переказ на суму 70 000 рублів, 26.05.2008 року здійснено переказ на суму 41 000 рублів.

Як вказує позивач, зазначені грошові кошти були отримані ОСОБА_3 згідно договору позики, укладеного в усній формі за допомогою телефонного зв'язку.

13.05.2012 року ОСОБА_6 направив ОСОБА_3 листа із вимогою про повернення боргу, однак воно не було вручено відповідачці.

На підставі зазначеного ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом та просив його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, пояснила, що у травні 2008 року до неї звернулась ОСОБА_7 з проханням отримати грошовий переказ та пояснила, що вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах з громадянином Російської Федерації ОСОБА_9 та його друг має намір надати йому матеріальну допомогу. При цьому у разі якщо переказ отримує громадянин України сума комісії за пересилання грошей буде значно меншою. Відповідач вказала, що дійсно 22.05.2008 року, 23.05.2008 року та 26.05.2008 року вона отримала грошові кошти, які одразу ж віддала ОСОБА_7. Крім того, ОСОБА_3 зазначила, що вона взагалі не знайома з ОСОБА_6, ніяких угод з ним не укладала. Тому, посилаючись на не укладання договору позики, а також на сплив строку звернення до суду відповідач просила відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 12 вересня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання апеляційної інстанції позивач ОСОБА_6 не з'явився, але про розгляд справи він сповіщався належним чином через свого представника ОСОБА_5, від якого надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка зазначених осіб до апеляційного суду не перешкоджає подальшому розглядові справи.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на ст. 1046 ЦК України відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розглядаючи справу місцевий суд перевірив усі докази, які навів позивач ОСОБА_6 у підтвердження своїх вимог, а відповідач ОСОБА_3 у підтвердження своїх заперечень, навів у рішенні фактичні обставини, які були встановлені судом при розгляді справи, вірно застосував правові норми, що регулюють ці правовідносини, та зробив вірний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_5 на те, що суд не прийняв до уваги тих обставин, що відповідно до заяв на відправку грошових переказів ОСОБА_6 передав у позику відповідачці ОСОБА_3 грошові кошти, які остання не повернула, не приймається судовою колегією до уваги, оскільки позивачем не надано доказів у підтвердження укладення договору позики, а наявні у матеріалах справи документи підтверджують лише факт отримання відповідачем грошей, без зазначення даних про обов'язок їх повернення.

Отже, доводи ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню, не заслуговують на увагу, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції в межах заявлених вимог повно і всебічно розглянув справу, дав належу оцінку наданим доказам, постановив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 відхилити, рішення Київського районного суду м.Одеси від 12 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня її проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан