РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2015 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Якуші Н.В.

при секретарі Пічугіній А.Г.

за участі:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Київського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, про відшкодування матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 із вимогою про стягнення з нього суми грошових коштів у розмірі в сумі 41522 грн. 89 коп., обґрунтувавши свій позов тим, що відповідач згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.10.2013 року повинен був сплатити на її користь 1/2 частину спільних сумісних коштів, компенсаційну різницю вартості майна та судовий збір загальною сумою 80088 грн.82 коп. Крім того, згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2014 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2015 року з відповідача на її користь було стягнуто 17886 грн. 96 коп., що складається з суми інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне невиконання обовязку по сплаті згідно рішення суду від 18.10.2013 року та судовий збір у сумі 370 грн., що загалом разом із сумою залишку по передньому рішенню суду становить 98345,78 грн.

Зазначила, що 14.01.2014 року державним виконавцем Київського відділу ДВС ХМУЮ ОСОБА_4 відкрито зведене виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчих листів №2018/9969/2012 (н/п 2/640/121/13/05) від 13.01.2014 року, 12.02.2015 року, та №640/17034/14-ц від 09.02.2015 року.

Вказала, що з моменту винесення рішень суду від 18 жовтня 2013 року та 10 грудня 2014 року і до цього часу відповідач їх не виконує, а тому просила суд застосувати індекс інфляції та 3% річних до всієї суми заборгованості за період з листопада 2014 року по 01 липня 2015року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

В судовому засдіанні відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення вимог позивача, посилався на безпідставність підрахунку інфляційного збитку з огляду на те, що його пенсія та заробітна плата фактично не індексувались, та крім цього наголошував, що він не має жодного впливу на інфляцію, оскільки не є державною установою. Також зазначав, що є безпідставним застосування до спірних правовідносин положень статей 536, 625 ЦК України, оскільки жодних договірних правовідносин між ним та позивачем не існує. Наполягав на тому, що у рішенні суду від 18.10.2013 року не було встановлено строку його виконання, а тому вважав, що відповідальність за його невиконання настати не може. Також вказував, що позивач при розрахунку інфляційних збитків і процентів вираховує суму, яку стягнув державний виконавець із зарплатного рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк», проте вважає це стягнення державним виконавцем незаконним, оскільки вже до того часу Київським районним судом м. Харкова була прийнята ухвала про скасування арешту рахунків, відкритих на його імя, а тому вважав, що зроблені позивачем розрахунки є хибними та незаконними.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне.

Так, судом встановлено, що 18 жовтня 2013 року Київським районним судом м. Харкова за позовом ОСОБА_3 про поділ сумісного майна подружжя було прийнято рішення, яким розподілено майно подружжя та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти у сумі 80088,82 грн.

За вказаним рішенням суду державним виконавцем Київського відділу ДВС ХМУЮ 14.01.2014 року відкрито виконавче провадження.

Крім того, рішенням Київського районного суду від 10 грудня 2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 було стягнуто грошову суму в розмірі 17886 грн. 96 коп., яка була вирахувана на підставі ст. 625 ЦК України та складалась з інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

За вказаним рішенням суду державним виконавцем Київського відділу ДВС ХМУЮ також було відкрито виконавче провадження.

Вирішуючи по суті вимоги позивача, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Визначення грошового зобов'язання закріплено в Законі України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом. Відповідно до ст. 1 цього Закону грошове зобов'язання - зобов'язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правого договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України.

Згідно із приписами ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку . Частиною другою статті встановлено, що зобов'язання виникає з підстав встановлених ст. 11 ЦК України .

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 5 статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, тобто ч. 5 ст. 11 ЦК України прямо передбачає можливість виникнення грошового зобов'язання на підставі судового рішення, а відтак і застосування до боржника, що прострочив виконання зобов'язання, негативних наслідків, установлених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Інфляційні нарахування на суму боргу та сплата трьох процентів річних, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності, не мають характеру штрафних санкцій та є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації від знецінення грошових коштів та за користування коштами, належними до сплати кредиторові.

Зважаючи на відсутність в правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Ця правова позиція наведена у Постановах Верховного суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі №3-89гс11, від 14 листопада 2011р. у справі №3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11, що згідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для застосування судами при вирішенні справ з подібними правовідносинами.

Так, судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної та касаційної інстанції, позов ОСОБА_3 задоволено частково. В порядку розподілу сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на пральну машину LG, стіл трансформер, фотоапарат Canon, диван та два крісла, хлібопічку. В порядку розподілу сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на кондиціонер Mitsubishi, ноутбук Asus з сумкою до нього, газову плитку Electrolux,

мікрохвильову піч LG. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1/2 частину спільних сумісних коштів подружжя у сумі 79 037 грн.; компенсацію різниці вартості майна у сумі 189,32 грн., судовий збір у сумі 862,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 94,40 грн. В іншій частині вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 242,60 грн., стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 81,82 грн. (а.с.6-7).

В судовому засіданні відповідач не заперечував, що рішення суду від 18.10.2013 року до цього часу ним не виконано.

У звязку із вищезазначеним, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_2 сум інфляційних втрат та трьох відсотків річних, що нараховуються на існуючий у відповідача перед позивачем борг згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.10.2013 року за період з листопада 2014 року по 01 липня 2015 року є правомірними та обґрунтованими.

Посилання відповідача на безпідставність застосування положень статті 625 ЦК України до зобовязань, які виникли у нього перед позивачем за рішенням суду від 18.10.2013 року, суд вважає безпідставним з огляду проведений аналіз правових норм.

Проте, суд не погоджується із вимогами ОСОБА_3 щодо нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних не на суму боргу, а на вже нараховані за інший, попередній період суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних, виходячи з наступного.

Так, на думку суду вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, й відтак до вже нарахованої «відповідальності» не можна знову застосовувати ч.2 ст. 625 ЦК України.

На підставі вищевикладеного, суд вираховує інфляційні втрати та три відсотки річних саме з суми залишку основного зобовязання за рішенням Київського районного суду м. Харкова, виходячи із індексу споживчих цін за період з листопада 2014 року по 01 липня 2015 року та суми боргу за основним зобовязанням станом на 01.12.2014 року, що дорівнювала 79960,44 грн.:

За листопада-грудень 2014 року: 79960,44х101,9%х103%=83924,08 грн. 909,90 грн.(сплата за ВП) = 83014,18 грн.

За січень 2015 року: 83014,18х103,1%=85587,62 грн. 909,90 грн. (сплата за ВП) = 84677,72 грн.

За лютий 2015 року: 84677,72х105,3%=89165,64 грн. 909,90 грн. (сплата за ВП) = 88255,74 грн.

За березень 2015 року: 88255,74 х110,8%=97787,36 грн. 909,90 грн. (сплата за ВП) = 96877,46 грн.

За квітень 2015 року: 96877,46 х114%=110440,30 грн.

За травень 2015 року: 110440,30 х102,2%=112869,99 грн.

За червень 2015 року: 112869,99 х100,4%=113321,47 грн.

Таким чином, сума збитків за рахунок інфляції станом на 01 липня 2015 року становить:113321,47 грн. 79960,44 грн. = 33361,03 грн.

Сума 3% річних вираховується наступним чином:

79960,44 грн. х3%х17дні (з 10.12.2014 року по 26.12.2014) :365 дні = 111,73 грн.

27.12.2014 року згідно ВП відповідач сплатив 909,90 грн., тому сума боргу дорівнює 79050,54 грн.

79050,54 грн. х3%х24 дні (з 27.12.2014 по 19.01.2015): 365 дні = 155,94 грн.

20.01.2015 року згідно ВП відповідач сплатив 909,90 грн., тому сума боргу дорівнює 78140,64 грн.

78140,64 грн.х3%х36 дні (з 21.01.2015 по 25.02.2015): 365 дні = 231,21 грн.

26.02.2015 року згідно ВП відповідач сплатив 909,90 грн., тому сума боргу дорівнює 77230,74 грн.

77230,74 грн. х3%х26 дні (з 26.02.2015 року по 24.03.2015): 365 дні = 165,04 грн.

25.03.2015 року згідно ВП відповідач сплатив 909,90 грн., тому сума боргу дорівнює 76320,84 грн.

76320,84 грн.х3%х96 дні (з 25.03.2015 року по 01.07.2015):365 = 602,20 грн.

Таким чином, загальна сума трьох відсоткових нарахувань за період з 10 грудня 2014 року по 01.07.2014 року (період вказує позивач) становить 1266,12 грн.

Суд не погоджується із посиланнями відповідача про те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.10.2013 року не було визначено строку виконання вимог позивача, а тому

підстав для застосування до нього відповідальності за порушення строків сплати немає, оскільки відповідно до ч.1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України..

Відповідно до ч.2 ст. 14 ЦПК України невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Не спростовують і висновків суду доводи ОСОБА_2 щодо неправомірного стягнення державним виконавцем з його рахунку грошової суми в розмірі 128 грн. 38 коп., оскільки жодними доказами це доведено не було та крім того, згідно розрахунків позивача та суду, предметом розгляду справи є нарахування сум відповідальності за період з листопада 2014 року по липень 2015 року, у який ця сума сплати не фігурує, а тому до уваги не береться.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 підлягають частковому задоволенню в розмірі 34627 грн. 15 коп.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд задовольняє уточнені вимоги позивача, які за своїм розміром є меншими, ніж ті, що були заявлені первісно, то керуючись п. 50 Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування цивільних і кримінальних справ» на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сплачена сума судового збору у пропорційному розміру до суми задоволених вимог, а саме судовий збір у розмірі 346 грн. 26 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 58, 60, 88, 209, 212, 218, 223, 294 ЦПК України, ст. 625 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, про відшкодування матеріальної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) грошові кошти у розмірі 34627 (тридцять чотири тисячи шістсот двадцять сім) 15 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору у розмірі 346 грн. 26 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Апеляційний суд Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складений 22 вересня 2015 року.

Суддя Н.В. Якуша