Справа № 505/3456/15-ц
Провадження № 2/505/1628/2015
29.09.2015 року Котовський міськрайонний суд Одеської області
повна назва суду
в складі: головуючого - судді Драгомерецької К. П судді________________________________________
судді _______________________________________
при секретарі Марченко Н. Б.,
представника громадськості
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Котовськ Одеської області
справу за позовом ОСОБА_1
Про стягнення боргу за договором позики
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 06 серпня 2014 року між ним та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого він надав відповідачу грошові кошти в сумі 477 доларів США для придбання бензопили, а останній в свою чергу власноручно склав розписку, в якій зобовязався повернути грошові кошти до 16 грудня 2015 року.
Разом з тим, відповідач свої зобовязання за договором позики не виконує й відповідно грошові кошти не повертає та на день звернення до суду із вказаним позовом не вчиняє жодних дій щодо часткового або повного погашення заборгованості, уникає зустрічей, не відповідає на телефоні дзвінки, чим порушує умови укладеного договору, у звязку з чим він змушений звернутися до суду з вимогами про стягнення боргу в примусовому порядку.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, за місцем реєстрації повістки не отримав і до відділення зв'язку за отриманням судової повістки не з'явився, у зв'язку з чим суд відповідно до ч.8 ст. 76 ЦПК України вважає відповідача повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, суд вважає неявку відповідача у судове засідання неповажною, оскільки суд належним чином сповістив відповідача про явку до суду.
Згідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у випадку неявки у судове засідання відповідача, належним чином сповіщеного та який не повідомив про причини неявки, суд може прийняти заочне рішення на підставі наявних в справі доказів (ч. 4 ст. 169 ЦПК України), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, заслухавши пояснення позивача, а також дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного.
Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно із вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено, що 06.08.2014 року ОСОБА_2 власноручно написав розписку про те, що він отримав у борг від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 477 доларів США, які зобовязувався повернути 16.12.2014 року (а/с 7).
При цьому, факт написання та складання даної розписки ОСОБА_4 не оспорював.
Так, згідно з ч.ч. 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно дост. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. А у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Крім того, положеннями ч. 1ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Таким чином, власноручно написана відповідачем розписка є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів.
Крім того, також слід зазначити, що за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.
При цьому, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Така правова позиція щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79 цс14, яка згідно зіст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів.
Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, ОСОБА_3 посилався як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми на розписку, оригінал якої знаходить в матеріалах справи.
Зі змісту розписки вбачається, що вона містить підпис вчинений від імені ОСОБА_2 про отримання ним 477 доларів США позики із зобов'язанням повернути борг 16 грудня 2014 року.
За таких обставин, суд враховуючи вищевказані вимоги закону, приходить до висновку, що доказом передачі ОСОБА_2 грошей є вищевказана розписка.
Згідно із вимогами ч. 3ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України.
Таким чином, з огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.
Проте, відповідач належними та допустимими доказами не спростував факт написання та підписання розписки, а також не надав належних та допустимих доказів на спростування факту передачі грошей від позикодавця позичальнику, а також доказів того, що грошові кошти за даною розпискою він не отримував.
Більше того, як передбачено ч.2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Відповідно до ч 2. ст 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За таких обставин, суд враховуючи вищевказане, приходить до висновку про доведеність факту укладення між сторонами саме договору позики на суму 477 доларів США й відповідно факту невиконання ОСОБА_2 свого обовязку щодо повернення коштів.
Разом з тим, відповідно дост. 529 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідност. 625 ЦК Україниборжник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
За таких обставин, суд заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1ст. 88ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Отже, враховуючи задоволення позовних вимог в повному обсязі, положенняч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача по на користь позивача підлягає стягненню сплачений при зверненні судовий збір в розмірі 243,60 грн.
На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 6,11,240,626,638,1000,1046 ЦК України, ст.ст.3,4, 10, 11, 57,58, 60,61, 64, 88, 218, 294, 349, 360-7 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.
Стягнути з з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його прийняв за письмовою заявою відповідача.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подано до суду першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення набирає законної сили протягом десяти днів з дня отримання відповідачем його копії та у випадку якщо ним не було подано до суду першої інстанції у встановлені ст. 228 ЦПК України строки заяви про його перегляд.
Суддя К.П. Драгомерецька