Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укртелеком», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: цехова профспілкова організація цеху телекомунікаційних послуг № 1, профспілкова організація Рівненської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком», про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (далі - ПАТ «Укртелеком»), обґрунтовуючи вимоги тим, що наказом директора Рівненської філії ПАТ «Укртелеком» Мосаковського В.П. від 12 січня 2015 року № 40-к її було звільнено із займаної посади з 13 січня 2015 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач зазначала, що звільнення її з роботи відбулося незаконно, оскільки постанова профспілкового органу про надання згоди на її звільнення не містить належного обґрунтування та при її винесенні не було враховано гарантій, визначених ст. 252 КЗпП України та ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Крім того, при звільненні не було враховано її переважне право на залишення на роботі, передбачене ст. 42 КЗпП України, зокрема, її безперервний стаж на роботі більше сімнадцяти років. Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 635 грн 57 коп. та моральну шкоду, яку вона оцінила у 1 000 грн.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 24 березня 2015 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_3 на посаді електромеханіка електрозв'язку групи технічної експлуатації станційних та лінійних споруд дільниці технічної експлуатації станційних та лінійних споруд № 1 м. Острог Рівненської філії ПАТ «Укртелеком» з 13 січня 2015 року. Стягнуто з ПАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_3 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1 635 грн 57 коп. та моральну шкоду в розмірі 700 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 26 травня 2015 року рішення Острозького районного суду Рівненської області від 24 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Встановлено, що 30 липня 1997 року № 15-к ОСОБА_3 була прийнята на посаду прибиральниці до районного вузла електрозв'язку «Острог-райтелеком», який в подальшому було реорганізовано в цех електрозв'язку № 3 центру № 1 Рівненської дирекції управління державного підприємства електрозв'язку «Укртелеком», де позивач працювала на цій посаді до 15 вересня 2006 року.

Наказом від 15 вересня 2006 року № 79-к позивача було переведено на посаду електромонтера станційного устаткування телефонного зв'язку третього класу дільниці технічної експлуатації станційних споруд цеху електрозв'язку № 3.

Наказом від 07 липня 2008 року № 76-к її переведено на посаду електромеханіка радіотрансляційного вузла, суміщеного обслуговування лінійно-апаратного залу дільниці технічної експлуатації-станційних споруд цеху електрозв'язку № 3.

Наказом від 11 грудня 2009 року № 1376-к з 14 грудня 2009 року ОСОБА_3 переведено на посаду електромеханіка електрозв'язку автоматичної експлуатації станційних споруд № 1 цеху телекомунікаційних послуг № 1 м. Острог.

Наказом від 13 березня 2010 року № 612-к з 01 квітня 2010 року її переведено на посаду електромеханіка електрозв'язку автоматичної телефонної станції дільниці технічної експлуатації станційних та лінійних споруд № 1.

Наказом від 21 липня 2011 року № 936-к з 25 липня 2011 року позивача переведено на посаду електромеханіка змінного персоналу центральної станції дільниці технічної експлуатації станційних та лінійних споруд № 1.

Також встановлено, що протоколом загальних зборів трудового колективу від 30 серпня 2011 року ОСОБА_3 було обрано до складу профспілкового комітету первинної профспілкової організації цеху телекомунікаційних послуг № 1 м. Острог строком на п'ять років.

Протоколом засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації телекомунікаційних послуг № 1 м. Острог від 07 вересня 2011 року № 11 за ОСОБА_3 закріплено обов'язки заступника голови профспілкового комітету.

У грудні 2014 року директор Рівненської філії ПАТ «Укртелеком» Мосаковський В.П. звернувся до цехового комітету цехової профспілкової організації цеху телекомунікаційних послуг №' 1 м. Острог як первинної профспілкової організації з поданням на отримання згоди на розірвання з ОСОБА_3 трудового договору на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Як вбачається із протоколу засідання цехового комітету цехової профспілкової організації цеху телекомунікаційних послуг № 1 м. Острог від 23 грудня 2014 року, у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 було відмовлено з посиланням на ст. 252 КЗпП України та ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», які встановлюють гарантії при звільненні для членів виборного профспілкового органу.

У подальшому Мосаковський В.П. звернувся з аналогічним поданням до профспілкової організації Рівненської філії ПАТ «Укртелеком», якою 29 грудня 2014 року було прийнято постанову про надання згоди на розірвання договору з позивачем на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з наказом директора Рівненської філії ПАТ «Укртелеком» Мосаковського В.П. від 13 січня 2015 року № 40-к 12 січня 2015 року ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що при звільненні ОСОБА_3 було порушено норми трудового законодавства, а отже, її вимоги про поновлення на попередній посаді підлягають задоволенню з виплатою їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у зв'язку зі спричиненням моральних страждань.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив із того, що звільнення позивача відбулося з дотриманням трудового законодавства, оскільки у ПАТ «Укртелеком» дійсно відбулося скорочення штату, ОСОБА_3 завчасно було попереджено про скорочення штату та про звільнення із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, на що було надано згоду постановою президії комітету по РФ ПАТ «Укртелеком» профспілкової організації Рівненської філії ПАТ «Укртелеком» від 29 грудня 2014 року.

Проте погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2015_04_15/pravo1/KD0001.html?pravo=1> трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1998_05_25/pravo1/VS92011.html?pravo=1> судам роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2015_04_15/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_257/ed_2015_04_15/pravo1/KD0001.html?pravo=1> розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 цього <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2015_04_15/pravo1/KD0001.html?pravo=1> Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

За змістом ч. 3 ст. 252 КЗпП України, ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 23 квітня 2014 року в справі № 6-30цс14.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_3 є членом виборного органу первинної профспілкової організації цеху телекомунікаційних послуг № 1 м. Острог Рівненської філії ПАТ «Укртелеком», суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації профспілки є порушенням вимог ст. ст. 43, 252 КЗпП України та ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», що є підставою для поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановлено фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду відповідає вимогам матеріального права, тому скасоване апеляційним судом помилково.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 травня 2015 року скасувати, рішення Острозького районного суду Рівненської області від 24 березня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак