У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» на рішення апеляційного суду Київської області від 30 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року товариство з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» (далі ТОВ «Орлан-Транс-Груп») звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 64673,48 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідач працюючи водієм в Львівській філії ТОВ «Орлан Транс Груп» завдав підприємству збитки, у вигляді перевитрати та приховання палива у розмірі 34054,56 грн, залишок коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих йому на відрядження у розмірі 25884,29 грн, та суми податку на підставі Податкового кодексу України у розмірі 4734,63 грн. Вказані кошти позивач просив стягнути з відповідача в судовому порядку.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2012 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача матеріальні збитки у розмірі 34 054,56 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 30 вересня 2014 року рішення міськрайонного суду в частині задоволення позову скасовано з ухваленням в цій частині нового рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов виходив з того, що загальна сума збитків, завдана відповідачем перевитратою та прихованням палива підтверджується довідкою про розрахунок таких витрат, яка підписана головним бухгалтером та затверджена директором ТОВ «Орлан-Транс-Груп».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24. До зазначеного переліку посада водія не відноситься. Таким чином, договір про повну матеріальну відповідальність з відповідачем, що наданий позивачем до суду апеляційної інстанції, юридичної сили не має і не може бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з його вини шкоди.

Згідно висновків апеляційного суду позивач не надав суду належних доказів вини відповідача в заподіянні шкоди через перевитрату, пального та не звернув уваги, що передбачених законом підстав до стягнення зазначеної шкоди з відповідача немає. Не зазначені такі підстави і у поданій до суду позовній заяві.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 25 серпня 2010 року відповідача було прийнято роботу по переведенню у Львівську філію ТОВ "Орлан-Транс-Груп" на посаду водія з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю з оплатою праці згідно відпрацьованого часу.

Відповідач, перебуваючи в трудових відносинах підприємством, неодноразово перебував в службових відрядженнях в межах України та за кордоном, отримав пластикову картку ТОВ "Континент Нафто Трейд" для заправки дизельним паливом транспортних засобів для виконання транспортних завдань.

Позивач посилається на те, що неодноразово під час відряджень відповідачем було перевитрачено пальне. На підтвердження вказаних обставин позивач надав довідку про розрахунок витрат, завданих перевитратою палива водієм ОСОБА_5, яка підписана головним бухгалтером та затверджена директором ТОВ "Орлан-Транс-Груп". Згідно вказаної довідки загальна сума збитків, завдана відповідачем перевитратою та прихованням палива становить 34054,56 грн.

Відповідно до наказу Львівської філії ТОВ "Орлан-Транс-Груп" №73-кф від 7 червня 2011 року, відповідача було звільнено з займаної посади за прогул згідно п.4 ст.40 КзпП України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 роз'яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24.

Посада водія як і виконувана ним робота до зазначеного переліку не відноситься.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договір про повну матеріальну відповідальність з відповідачем, що наданий позивачем до суду апеляційної інстанції, не може бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з його вини шкоди.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не врахував наступного.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути кошти з відповідача, як шкоду, заподіяну юридичній особі під час виконання трудових обов'язків.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Встановивши відсутність умов для притягнення відповідача до повної матеріальної відповідальності апеляційний суд не перевірив наявність або відсутність правових підстав для покладення на нього матеріальної відповідальності у межах середнього місячного заробітку (ст. 132 КЗпП України) або обмеженої матеріальної відповідальності (ст. 133 КЗпП України).

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» розглядаючи спори щодо відшкодування шкоди працівником, суд у кожному окремому випадку зобов'язаний дослідити обставини, від яких залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема з'ясувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, що забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Вказаних обставин апеляційний суд не перевірив і не встановив, з підставами заявленого позову та нормою закону, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин не визначився.

В ході розгляду даної справи апеляційним судом не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 30 вересня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська