АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 668/4620/15-ц Головуючий в суді 1 інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 22-ц/791/2063/15 Доповідач: Склярська І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі :

Головуючого: Склярської І.В.

Суддів: Капітан І.А.

ОСОБА_2

При секретарі: Благовещенській О.О..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду міста Херсона від 18 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 07.08.2006 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановлено кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Враховуючи недотримання та не виконання банком імперативних вимог закону, встановлених у ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 203,627,638,1054 ЦК України , а саме щодо істотних умов договру, які є необхідними для його укладення, просив визнати недійсним кредитний договір б/н від 07.08.2006 року укладений між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Суворовського районного суду міста Херсона від 18 червня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове яким задовольнити позов в повному обсязі.

Письмові заперечення до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідача, представника банку, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави визнання кредитного договору від 07.08.2006 року недійсним відсутні, оскільки позивачем не доведено факт укладання між сторонами кредитного договору з недодержанням вимог закону.

Згідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, 07.08.2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір б/н, згідно якого останньому було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту 15 000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.29).

Згідно з вимогами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є укладеним з моменту передання грошей (ч.2 ст. 1046 ЦК України) і є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Як розяснено в п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст. ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), ст. ст. 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч. 1 ст. 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї з його істотних умов або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (ст. ст. 536, 638, 1056-1 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 2 вказаної норми закону зазначений обовязок кредитодавця повідомити споживача у письмовій формі про певні умови та обставини, а у разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір містить всі умови, які передбачені ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ( в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору).

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач, надавши суду умови і правила надання банківських послуг, як позичальник був ознайомлений та погодився із умовами надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою та тарифами банку і погодився із тим, що його заява разом із умовами надання послуг, правилами та тарифами банку складають договір про надання банківських послуг (а.с.29 (о.с.), а.с.5-7,88-99).

З матеріалів справи, а саме кредитного договору, також вбачається, що до укладення оспорюваного договору позичальник мав існуючи кредитні зобовязання у банку-відповідача, що свідчить про його обізнаність щодо банківських послуг, також виконував умови оспорюваного договору, щодо його повернення та в деякий період повністю погашав заборгованість по картковому рахунку (а.с.44-85), не скористався своїм правом на відкликання своєї згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, відмови від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця, навпаки, визнав умови зрозумілими, відповідними своїм інтересам і прийняв виконання умов договору, шляхом укладення договору .

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту укладення кредитного договору з недодержанням вимог закону та в порушення його прав.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про відсутність у кредитному договорі істотних умов, визначених ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ( в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору), колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються умовами укладеного кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги про позбавлення позичальника можливості вносити зміни до змісту кредитного договору щодо істотних умов договору та відсоткової ставки та змушення погодитися лише на укладення договору за умовами банку, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки позивачем не надані докази направлення банку змін до кредитного договору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а тому підлягають відхиленню.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що при укладанні оспорюваного договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови, які були обумовлені згодою сторін, позивач ознайомився з усіма елементами вартості кредиту та іншими необхідними складовими оплат по ньому, погодився з ними, а тому підстав для скасування рішення суду і ухвалення нового про задоволення позовних вимог, не має.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду міста Херсона від 18 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підпис) (підпис)

Згідно з оригіналом

Копія ухвали оформлена 06 жовтня 2015 року

Ухвала набрала законної сили 05 жовтня 2015 року

Суддя: І.В. Склярська

Секретар судового засідання: О.О.Благовещенська