У Х В А Л А

24 вересня 2015 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мостова Г.І., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 26 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» в особі відділення «Сєвєродонецьке» про визнання недійсною третейської угоди, зазначеної в пункті 4 кредитного договору від 21 січня 2011 року № 500198151 у вигляді третейського застереження,

в с т а н о в и в:

Подана касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду касаційним судом, оскільки на порушення вимог ч. 5 ст. 326 ЦПК України до касаційної скарги не додано належним чином оформлених копій рішень судів першої та апеляційної інстанцій, які згідно п. 13.7 Інструкції з діловодства в місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 17 грудня 2013 року № 173, повинні бути засвідчені відбитком гербової печатки суду. Якщо копія судового рішення складається з кількох аркушів, вона має бути прошнурована нитками на п'ять проколів, а на зворотному боці останнього аркуша - скріплена підписом судді, працівника апарату суду, засвідчена відбитком гербової печатки суду, із зазначенням кількості зшитих аркушів.

Також касаційна скарга не оплачена судовим збором в належному розмірі та на належний рахунок, однак у касаційній скарзі заявник посилається на те, що він звільнений від сплати судового збору з підстав, передбачених ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

За змістом п. 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) згідно з частинами першою, третьою статті 1054 <nau://ukr/435-15|st1054/> Кодексу <nau://ukr/435-15/> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 <nau://ukr/2664-14|st19/> Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-III <nau://ukr/2664-14/> (далі - Закон про фінансові послуги).

Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті <nau://ukr/1023-12|st1/> Закону <nau://ukr/1023-12/> споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

За частиною першою статті 11 <nau://ukr/1023-12|st11/> Закону <nau://ukr/1023-12/> між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною другою статті 11 <nau://ukr/1023-12|st11/> Закону <nau://ukr/1023-12/> та абзацом шістнадцятим частини першої статті <nau://ukr/2664-14|st6/> Закону про фінансові послуги <nau://ukr/2664-14/> врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 <nau://ukr/2121-14|st56/> Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року № 2121-III <nau://ukr/2121-14/> (далі - Закон про банки) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу.

У частині третій статті 11 <nau://ukr/1023-12|st11/> Закону <nau://ukr/1023-12/> встановлено правила збору та використання інформації щодо споживача як на стадії укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання.

Положення частин четвертої - одинадцятої статті 11 <nau://ukr/1023-12|st11/> Закону <nau://ukr/1023-12/> передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

Права споживачів на стадії виконання кредитного договору передбачаються також положеннями статті 1056-1 <nau://ukr/435-15|st1056-1/> Кодексу <nau://ukr/435-15/>, частини четвертої статті 55 <nau://ukr/2121-14|st55/> Закону про банки <nau://ukr/2121-14/>, частини другої статті <nau://ukr/2664-14|st6/> Закону про фінансові послуги <nau://ukr/2664-14/>, згідно з якими банкам заборонено в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами, за винятком випадків, встановлених законом.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення Закону <nau://ukr/1023-12/>, які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті <nau://ukr/1023-12|st1/>, статті 11 <nau://ukr/1023-12|st11/> Закону <nau://ukr/1023-12/> у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 <nau://ukr/254к/96-ВР|st42/> Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР/> слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У справі, яка є предметом перегляду, заявник не погоджується із умовами кредитного договору щодо третейського застереження, однак, оскільки його вимоги не поєднанні з обставинами, які виникли як під час укладення, так і виконання цього договору, такі не поєднанні із захистом його прав як споживача, тому підстави для звільнення його від сплати судового збору відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», із змінами, внесеними Законом України від 22 травня 2015 року № 484-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», який набрав чинності з 01 вересня 2015 року, судовий збір за подання касаційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до касаційної скарги на рішення суду справляється у розмірі 120 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

За змістом ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

З огляду на категорію спору, за позовними вимогами немайнового характеру (про визнання недійсною третейської угоди, зазначеної в пункті 4 кредитного договору від 21 січня 2011 року № 500198151 у вигляді третейського застереження), враховуючи ставку, що підлягала сплаті при поданні фізичною особою позовної заяви немайнового характеру до суду першої інстанції, заявнику за вказаними позовними вимогами необхідно оплатити 292 грн 32 коп. судового збору.

Судовий збір за подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ необхідно перерахувати або внести за такими реквізитами: одержувач: УДКСУ у Печерському р-ні м. Києва; Код ; Банк одержувача: ГУ ДКСУ у м. Києві; р/р: 0007; МФО: 820019; КЕКД: 22030003; Символ звітності банку: 253.

На підтвердження оплати судового збору до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ необхідно надіслати оригінал квитанції про оплату.

Разом з тим, за змістом ч. 1 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Також, відповідно до вимог ст. 42 ЦПК України до касаційної скарги, поданої представником, на підтвердження його повноважень додається оригінал або належним чином завірена копія довіреності, що скаржником не виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 326 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу, про що суддею-доповідачем постановляється відповідна ухвала.

Керуючись ст. ст. 326, 328 ЦПК України

у х в а л и в:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 26 серпня 2015 року залишити без руху та надати для усунення вказаних недоліків строк до 12 жовтня 2015 року, але не пізніше п'яти днів з моменту отримання цієї ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду

України з розгляду цивільних

і кримінальних справ Г.І. Мостова