Справа №473/5701/14-ц 06.10.2015 06.10.2015 06.10.2015
Справа № 473/5701/14-ц
Провадження №22ц/784/2337/15 Головуюча в першій інстанції Висоцька Г.А.
Категорія 48 Доповідач в апеляційній інстанції Довжук Т.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Шолох З.Л., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання Лівшенка О.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

відповідачки ОСОБА_4,

представника відповідачки ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 березня 2015 року по справі за позовом

ОСОБА_6

до

ОСОБА_4

про поділ сумісно нажитого майна подружжя та визнання права власності на ? частину спірного майна,

ВСТАНОВИЛА:

05 грудня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ сумісно нажитого майна подружжя та визнання права власності на ? частину спірного майна.

Позивач зазначав, що з 17 квітня 2010 року по 10 листопада 2014 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі ними було придбано: житловий будинок АДРЕСА_1 Миколаївської області та земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, загальною площею 397 кв. м.

Посилаючись на те, що вказане майно придбано ними під час перебування у шлюбі та за спільні кошти, позивач просив визнати за ним право власності на ? частину вказаного нерухомого майна.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 березня 2015 року позов задоволено. Ухвалено визнати житловий будинок АДРЕСА_1 Миколаївської області та земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 0,0397 га, що знаходиться за вказаною адресою спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та визнано за кожним з них право власності по ? частині спірних житлового будинку та земельної ділянки. Також вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову позивачу в задоволенні позову. На думку апелянта рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, відповідачки та її представника, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що майно, яке було набуте сторонами в період шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та виходив із рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Тому, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), встановивши фактичні обставини справи, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Колегія суддів вважає такий висновок вірним.

Так, згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України), ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі з 17 квітня 2010 року по 10 листопада 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилась донька ОСОБА_7 (а.с. 6-7).

Згідно договорів купівлі-продажу від 07 травня 2011 року відповідачка ОСОБА_4 за нотаріально посвідченою згодою її чоловіка ОСОБА_6, придбала у власність житловий будинок АДРЕСА_1 Миколаївської області за ціною 80 170 грн. та земельну ділянку загальною площею 0,0397 га, що знаходиться за вказаною адресою за ціною 5 677 грн. (а.с. 8-9, 55-56).

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, законом встановлена презумпція спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу.

При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, необхідно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є:

1) час набуття такого майна,

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття),

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Матеріалами справи підтверджується, що спірне майно було придбано під час знаходження сторін у зареєстрованому шлюбі і сумісного проживання. Метою придбання житлового будинку і земельної ділянки було створення належних умов для проживання їх сім'ї, проти чого не заперечує і відповідачка.

При цьому, наявність презумпції віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, звільняє позивача від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально - правову презумпцію).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України).

Між тим, відповідачка, заперечуючи проти позову та посилаючись на те, що спірні житловий будинок і земельна ділянка придбані не на спільні кошти подружжя, не надала суду належних і допустимих доказів зазначеного.

Так, відповідачка посилалась на те, що гроші на купівлю спірного нерухомого майна надавала її мати - ОСОБА_7, не заслуговують на увагу.

З договору позики (проста письмова форма) від 27 квітня 2011 року вбачається, що ОСОБА_7 позичила у ОСОБА_8 10 000 грн. для придбання спірного будинку (а.с. 65).

Проте, змістом договорів купівлі-продажу підтверджується, що спірний житловий будинок був придбаний за 80 170 грн.

При цьому, допитана в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_7 підтвердила факт передачі матір'ю позивача ОСОБА_9 20 000 грн. на потреби сім'ї позивача, але припустила, що ці кошти були потрачені її донькою та позивачем на газифікацію спірного будинку вже після його купівлі.

Зазначене підтверджує, що родина сторін по справі надавали матеріальну допомогу молодій сім'ї, але доказів того, що спірне нерухоме майно було придбане саме за кошти матері відповідачки, або за її власні кошти останньою суду не надані.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі.

Тому, доводи апеляційної скарги, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права, безпідставні та ґрунтуються на помилковому тлумаченні закону.

Враховуючи викладене, колегія судів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча

Судді