Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4, суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, зобов'язання повернути кошти, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу холодильної станції від 31 серпня 2012 pоку № 1, застосувати двосторонню реституцію до вказаного договору шляхом зобов'язання суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_5 повернути суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_4 кошти, отримані згідно з договором купівлі-продажу в сумі 116 690 грн, зобов'язати останнього повернути суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_5 холодильну станцію 4HB512/HSN 7471-75 Y BITZER, конденсатор Gutner, 2007 року випуску, країна-виробник - Німеччина.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що, перебуваючи у шлюбі зі ОСОБА_5, ними на підставі договору купівлі-продажу майна від 26 жовтня 2011 року № 1 за спільні кошти придбано згадану вище холодильну станцію загальною вартістю 569 800 грн.

Посилаючись на те, що у серпні 2013 року ОСОБА_5 без отримання її згоди, діючи як суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа, самовільно відчужив зазначене майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, просила задовольнити її вимоги.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2014 pоку, залишеною без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4, суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині вимог щодо зобов'язання суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 повернути холодильну станцію, що належить на праві приватної власності суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_5, залишено без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4, суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу холодильної станції від 31 серпня 2012 року № 1 скасовано та ухвалено нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_3 до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4, суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволено. Визнано договір купівлі-продажу холодильної станції № 1, укладений 31 серпня 2012 року між суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_5 та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_4, недійсним. В іншій частині судове рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судами встановлено, що з 27 грудня 1997 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

26 жовтня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гранд Медія Груп» та ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким останній придбав холодильну станцію 4HB512/HSN 7471-75 VBITZER, конденсатор Gutner, 2007 року випуску. Факт передачі майна підтверджений атом приймання-передачі від 26 жовтня 2011 року.

Згідно зі свідоцтвом про сплату єдиного податку від 01 січня 2011 року ОСОБА_5 є суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою.

31 серпня 2012 року між суб'єктом підприємницької діяльності -фізичною особою ОСОБА_5 та суб'єктом підприємницької діяльності -фізичною особою ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким ФОП ОСОБА_5 продав, а ФОП ОСОБА_4 придбав холодильну станцію 4HB512/HSN 7471-75 VBITZER, конденсатор Gutner, 2007 року випуску, вартістю 569 800 грн. Факт передачі майна підтверджений актом приймання-передачі від 31 серпня 2012 року.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

У п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що відповідно до положень ст. ст. 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Навіть і в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції, виходячи з того, що при укладенні оспорюваного договору обидва відповідачі діяли, як суб'єкти підприємницької діяльності доказів того, що продане за оспорюваним договором майно використовувалося позивачкою разом з відповідачем ОСОБА_3 для потреб їх сім'ї, суду не надано, про обставини його придбання ОСОБА_5 не повідомляв ОСОБА_4, з урахуванням положень ч. 1 ст. 215 ЦК України вважав, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу холодильної станції від 31 серпня 2012 року з підстав неотримання згоди на укладення такого договору чоловіком ОСОБА_5 від дружини ОСОБА_3

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу холодильної станції від 31 серпня 2012 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскільки договір купівлі-продажу майна, що належало на праві спільної сумісної власності подружжю, був укладений між суб'єктами підприємницької діяльності - фізичними особами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 без згоди позивачки, що суперечить вимогам ст. 65 СК України, це є підставою для визнання його недійсним.

Проте погодитися з висновком апеляційного суду не можна.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору, укладеного між відповідачами, недійсним, позивачка посилалася на те, що холодильна станція є об'єктом спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст. 60 СК України, і вона не надавала згоду на її відчуження.

З матеріалів справи вбачається, що придбана ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 26 жовтня 2011 року згадана вище холодильна станція за спільною згодою подружжя була передана до майна фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 для використання в господарській діяльності СПД ОСОБА_5, який 26 жовтня 2011 року як фізична особа - підприємець уклав договір оренди обладнання з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 та передав її останньому за актом прийому-передачі від 27 жовтня 2011 року, а 31 серпня 2012 року продав СПД ФОП ОСОБА_4

До укладення спірного договору купівлі-продажу СПД ОСОБА_4 був володільцем та користувачем (суборендарем) холодильної станції з 27 жовтня 2011 на підставі договору суборенди, укладеного між ним та ФОП ОСОБА_7

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу холодильної установки, укладеного між СПД ОСОБА_5 та СПД ОСОБА_4, недійсним із тих підстав, що позивач як дружина не надавала згоду на укладання -правочину, який виходить за межі дрібних побутових, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що цим договором не порушуються права ОСОБА_3, оскільки майно було відчужене у період шлюбу і одержані за цим договором кошти були використані для потреб сім'ї.

Крім того, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

За таких обставин, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 13 травня 2015 року скасувати.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик