Справа № 466/4882/15 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/5981/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

у відсутності сторін,, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська пивна компанія"на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська пивна компанія" про зобов'язання видати трудову книжку ОСОБА_3 представнику ОСОБА_2, -

в с т а н о в и л а:

В червні 2015 року позивач ОСОБА_2, діючи в інтересах ОСОБА_3, звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ) "Львівська пивна компанія" про зобов'язання видати трудову книжку ОСОБА_3 його представнику ОСОБА_2.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29 липня 2013 року його сина ОСОБА_3 було звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, з повідомленням останнього про необхідність з'явитись на підприємство для отримання трудової книжки та розрахункових сум.

19 березня 2015 р., він, як представник ОСОБА_3, звернувся в офіс ТзОВ "Львівська пивна компанія" із заявою про надання йому на руки наказ про звільнення сина та його трудову книжку з належним записом про період роботи в компанії з долученням до цієї заяви копії довіреності ОСОБА_3 на право представляти його інтереси. Однак йому в цьому було відмовлено

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 16 липня 2015 року вказаний позов задоволено частково. Судом постановлен зхобовязати ТзОВ "Львівська пивна компанія" видати ОСОБА_2 трудову книжку ОСОБА_3. В решті позовних вимог фактично відмовлено.

Це рішення суду оскаржило ТзОВ "Львівська пивна компанія". В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповно з'ясованих обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема, апелянт зазначає про те, що твердження позивача та посилання в рішенні суду про отримання ОСОБА_3 18.03.2015 р. листа з пропозицією зявитися на підприємство для отримання трудової книжки та розрахункових ї сум не відповідає дійсності та реальним обставинам, оскільки такий лист фактично було вручено ОСОБА_2 31 серпня 2013 року. Апелянт вказує також на те, що надана на підприємство довіреність на ім'я ОСОБА_2 не підтверджує належним чином повноважень останнього на отримання трудової книжки ОСОБА_3, оскільки не містить вказівок на право вчинення таких дій.

На підставі викладених обставин, вважає рішення суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню та просить суд ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. (а.с. 36-37).

Сторони у справі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не заявлялось, а тому колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України - без здійснення фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання : чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження , які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, на думку колегії суддів, дане рішення суду в повній мірі таким вимогам не відповідає.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України, ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В той же час, за змістом положень ст.15 ЦК України право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб. Поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір.

Відповідно з ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи та безспірно встановлено судом першої інстанції, 19 березня 2015 р., ОСОБА_2, діючи на підставі довіреності, наданою ОСОБА_3 26.02.2012р., яка завірена головою правління ОВК "Електрон", звернувся до ТзОВ "Львівська пивна компанія" із заявою про надання йому на руки наказу про звільнення сина та його трудову книжку з належним записом про період роботи в компанії. Однак йому в цьому було відмовлено з підстав невідповідності змісту довіреності юридичним діям, які належало вчинити цьому представнику і,зокрема, відсутності нотаріально посвідчених повноважень на отримання трудової книжки, що підтверджується письмовою заявою ОСОБА_2 від 19.03.2015 р. та письмовою відповіддю ТзОВ "Львівська пивна компанія" від 20.03.2015 р. за вих.№1869 (а.с.2, 26).

Вказана відмова ТзОВ "Львівська пивна компанія" обумовила звернення ОСОБА_2 до суду з цим позовом за захистом прав та інтерсів ОСОБА_3.

Задовольняючи цей позов місцевий суд виходив із того, що довіреність ОСОБА_3, яка ним була надана ОСОБА_2, наділяла останнього достатніми повноваженнями для представництва його інтересів, а тому позовні вимоги щодо зобов'язання видати трудову книжку ОСОБА_3 його представнику ОСОБА_2 є обґрунтованими.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку.

Згідно п.3 Постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників», трудові книжки зберігаються на підприємствах як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Пунктом 4 вказаної Постанови передбачено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

У відповідності до положень п.п. 4.2,4.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінсоцзахисту населення України від 29.07.1993 р. №?58, передбачено, що роботодавець зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. У разі одержання трудової книжки у зв'язку із звільненням працівник розписується в особовій картці й у книзі обліку. У книзі обліку трудових книжок додатково зазначається і дата видачі трудової книжки. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то роботодавець у цей день надсилає йому поштове повідомлення про необхідність отримання трудової книжки. І тільки за наявності письмової згоди працівника допускається пересилання трудової книжки поштою за вказаною адресою, а також, в разі смерті працівника (або за наявності судового рішення про визнання особи безвісти зниклою) трудова книжка може бути видана на руки її найближчим родичам пiд підпис або надіслана поштою за їхньою вимогою.

Таким чином, системний аналіз норм трудового законодавства, що регулюють порядок зберігання, ведення та видачі трудових книжок, дає підстави для висновку, що трудова книжка видається тільки особисто працівнику, який звільняється чи надсилається йому поштою за його письмовою згодою. При цьому випадків видання трудової книжки довіреній особі за дорученням трудовим законодавством не передбачено.

В той же час, реалізація права працівника на отримання трудової книжки у випадку його неможливості з'явитись особисто для отримання трудової книжки через певні обставини чи небажання (відсутності змоги) отримати трудову книжку шляхом пересилання поштою, можлива через такий інститут цивільного права, як представництво.

У відповідності до ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 244 ЦК представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ч.1, 3, ст.245 ЦК форма довіреності повинна відповідати формі , в якій відповідно до закону має вчинятися правочин; довіреність особи, яка проживає у населеному пункті , де немає нотаріусів , може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою органів місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами. Довіреності, посвідчені зазначеними посадовими особами , прирівнюються до нотаріально посвідчених .

Згідно ч.4 цієї ж статті Цивільного кодексу визначено, що довіреність на одержання заробітної плати, стипендії, пенсії, аліментів, інших платежів та поштової кореспонденції (поштових переказів, посилок тощо) може бути посвідчена посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається,перебуває на стаціонарному лікуванні, або за місцем його проживання.

Для отримання трудової книжки довіреність має бути посвідчена нотаріально, оскільки, відповідно до Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 № 3425-ХІІ (із змінами), нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Так, відповідно до п.п.15,17, 19, 41, 46-1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських , селищних , міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України № 22/5 від 25.08.1994 року нотаріальні та прирівнені до них дії , вчинені з порушенням встановлених правил, є недійсними; тексти нотаріально посвідчуваних довіреностей повинні бути написані ясно і чітко , числа і строки , які стосуються змісту довіреності , мають бути позначені хоча б один раз словами , а назви юридичних осіб без скорочень і з зазначенням їх адреси, а в необхідних випадках - номерів їх рахунків в установах банків. Прізвища, імена та по батькові громадян, у тому числі представників, які беруть участь у нотаріальних діях, повинні бути написані в документі повністю з зазначенням місця їх проживання; всі нотаріальні дії , які вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій. Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі, позначається в посвідчу вальному написі документа, що посвідчується чи засвідчується посадовою особою виконавчого комітету; строк дії довіреності зазначається прописом; відомості про довіреності щодо розпорядженням майном, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів, а також припинення їх дії підлягають обов'язковій реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей у порядку, установленому Положенням про Єдиний реєстр довіреностей.

Відповідно до пункту 2.1 глави 4 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (із змінами), у довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику. Ці дії мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Тобто, у тексті довіреності має бути чітко зазначено, що особа уповноважена одержати трудову книжку певного громадянина, а також представляти й одержувати необхідні документи, розписуватися та робити всі інші дії, необхідні для виконання вказаного доручення. В іншому разі, якщо в тексті довіреності це прямо не зазначено, роботодавець не має підстав видавати трудову книжку такому представникові.

Виходячи із змісту довіреності, яка була надана ОСОБА_2 ТзОВ "Львівська пивна компанія" для отримання трудової книжки сина, така в повній мірі не відповідала необхідним вимогам для вчинення таких, юридично значимих дій, оскільки текст довіреності містить не повне, а скорочене найменування юридичної особи, ОВК "Електрон", в ній відсутня адреса цього підприємства, що унеможливлює встановити, чи вона посвідчена належною посадовою особою (за місцем роботи чи за місцем проживання довірителя).

Крім того, ця довіреність не уповноважує ОСОБА_2 на отримання саме трудової книжки довірителя.

Відсутність в довіреності визначення вказаної юридично значимої дії, яку просить вчинити ОСОБА_2, з врахуванням того, що ця довіреність була видана 26.02.2012р., тобто до виникнення трудових правовідносин між ТзОВ "Львівська пивна компанія" та ОСОБА_3, з якими пов'язується видача остатньому трудової книжки, тобто, у зв'язку із звільненням з роботи 29 липня 2013 року, не дає підстав стверджувати, що волевиявленням останнього охоплювалось надання ОСОБА_2 повноважень на отримання трудової книжки.

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що з врахуванням особливого порядку видачі трудових книжок, як документів суворої звітності, можливим настанням юридично значимих наслідків пов'язаних з фактом видачі трудової книжки та невідповідності наданої довіреності від 26.02.2012р. вимогам для вчинення таких дій, у ТзОВ "Львівська пивна компанія" були відсутні достатні підстави для видачі трудової книжки ОСОБА_3 його довіреній особі ОСОБА_2.

В той же час, колегія суддів зазначає, що при належному оформленні довіреності, з урахуванням указаних недоліків, ОСОБА_2 не позбавлений можливості отримати на підприємстві вказану трудову книжку свого сина, що підтверджується і змістом відповіді ТзОВ "Львівська пивна компанія" (а.с.26).

Таким чином, у суду не було достатніх фактичних і правових підстав для задоволення цих позовних вимог позивача.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог та змінити рішення.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення чи його зміни є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Беручи до уваги викладене, судова колегія приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в частині щодо задоволених позовних вимог про зобов'язання відповідача видати трудову книжку ОСОБА_3 представнику ОСОБА_2 слід скасувати, як таке, що постановлено за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, без належної оцінки наявних доказів та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, а тому слід ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити. В решті залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська пивна компанія" задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 липня 2015 року в частині задовлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська пивна компанія" про зобов'язання видати трудову книжку ОСОБА_3 представнику ОСОБА_2 відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.