У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - відділ примусового виконання рішень Головного управління юстиції в Миколаївській області, про зняття арешту з майна, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 4 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулось до суду з позовом про зняття арешту з майна.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2014 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено.

Звільнено з-під арешту та виключено з акта опису й арешту майна житловий будинок АДРЕСА_1.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 4 червня 2015 року рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що вартість заставного майна значно перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Крім того, апеляційний суд вважав, що позивачем не доведено, що накладений державним виконавцем арешт на спірний житловий будинок порушує чи обмежує права заставодержателя щодо погашення заборгованості за кредитним договором.

Проте зазначені висновки апеляційного суду не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Судами встановлено, що 20 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України»), правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_8 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 200 000 грн зі сплатою 16,5% річних та з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 19 березня 2018 року.

На забезпечення виконання вищезазначеного зобов'язання, 20 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_8 укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1.

Із витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек вбачається, що підставою обтяження вищезазначеного житлового будинку є іпотечний договір від 20 березня 2008 року, дата час реєстрації обтяження - 20 березня 2008 року.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області (далі - ВДВС ГУЮ у Миколаївській області) від 4 квітня 2014 року накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 та 22 травня 2014 року складено акт опису й арешту вищезазначеного житлового будинку. Підставою для прийняття зазначеної постанови є наявність виконавчого листа, виданого Устинівським районним судом Кіровоградської області про стягнення солідарно з ОСОБА_8, ФГ «Мамонт» на користь ОСОБА_7 боргу в розмірі 2 466 384 грн 80 коп.

Позивач зазначав, що у зв'язку із накладенням арешту на нерухоме майно ОСОБА_8, ПАТ Державний ощадний банк України» позбавлений можливості реалізувати своє право на погашення існуючої заборгованості, як іпотекодержатель.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_9/ed_2014_10_30/pravo1/T265400.html?pravo=1> іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_19/ed_2014_10_30/pravo1/T031255.html?pravo=1> обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов'язує виникнення прав і обов'язків щодо рухомого майна.

У ст. 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_65/ed_2014_10_30/pravo1/T031255.html?pravo=1> зазначено, що обтяження майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_80/ed_2014_10_30/pravo1/T031255.html?pravo=1>, якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувач з вищими пріоритетом має переважене право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 214 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 315 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> на вказане уваги не звернув, не врахував, що право ПАТ «Державний ощадний банк України», як іпотекодержателя, на задоволення своїх вимог за рахунок вартості предмета іпотеки виникло 20 березня 2008 року, тоді як арешт на спірне нерухоме майно накладений 4 квітня 2014 року.

Тобто, іпотекодержатель має переважене право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на іпотечне майно.

У ч. 1 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_820577/ed_2015_03_02/pravo1/T990606.html?pravo=1> зазначено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Згідно з ч. 3 ст. 54 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_820577/ed_2015_03_02/pravo1/T990606.html?pravo=1> для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Водночас ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_820577/ed_2015_03_02/pravo1/T990606.html?pravo=1> встановлено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Згідно з ч. 7 ст. 54 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_820577/ed_2015_03_02/pravo1/T990606.html?pravo=1> спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.

Апеляційний суд наведене не взяв до уваги, не встановив чи виконав державний виконавець вимоги ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_820577/ed_2015_03_02/pravo1/T990606.html?pravo=1>, яка регулює особливість звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Також не можна погодитись з висновком апеляційного суду про те, що вартість предмета іпотеки перевищує розмір заборгованості ПАТ «Державний ощадний банк України», оскільки реальна ринкова вартість іпотечного майна не встановлена державним виконавцем у виконавчому провадженні, а також належними чином не встановлена судом.

Таким чином, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судове рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 4 червня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак