Справа № 373/1530/15 Головуючий у І інстанції Свояк Д.А
Провадження № 22-ц/780/4870/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
УХВАЛА

Іменем України

05 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Мережко М.В., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2015 року у справі за позовом Переяслав-Хмельницького міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» до ОСОБА_2 про відшкодування коштів в порядку зворотної вимоги,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року прокурор в інтересах держави в особі НІЕЗ «Переяслав» звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував наступним:

Наказом НІЕЗ «Переяслав» від 13 травня 2010 року № 69 ОСОБА_2 призначено на посаду генерального директора. 20 квітня 2011 року наказом генерального директора НІЕЗ «Переяслав» № 44-ос було звільнено ОСОБА_3 з посади старшого інспектора з кадрів за прогули, вчинені 10, 11 березня 2011 року. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2013року наказ НІЕЗ «Переяслав» №44-ос від 20 квітня 2011 року визнано незаконним та скасовано. ОСОБА_3 поновлено на посаді старшого інспектора з кадрів НІЕЗ «Переяслав» з 21 квітня 2011 року, стягнуто з НІЕЗ «Переяслав» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 178 628,75 грн., моральну шкоду в розмірі 15000 грн., судові витрати у розмірі 1089 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2013року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2014 року скасовано в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, справа в цій частині направлена на новий розгляд. В іншій частині рішення залишене в силі.

На виконання рішення суду наказом НІЕЗ «Переяслав» від 27 серпня 2014 року №125-ос скасовано наказ №44-ос від 20 квітня 2011 року про звільнення ОСОБА_3 та поновлено її на посаді старшого інспектора кадрів з 21 квітня 2011 року. Крім того 01 вересня 2014 року ОСОБА_3 сплачено грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 15000 грн. та 1089 грн. судового збору, а всього - 16089 грн. Вказував, що винність ОСОБА_2 полягає у заподіянні шкоди НІЕЗ «Переяслав» у зв'язку з оплатою незаконно звільненому працівникові моральної шкоди та судового збору. Зважаючи на наведене, прокурор просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь НІЕЗ «Переяслав» грошові кошти у розмірі 15000 грн. та 1089 грн., а всього - 16089 грн.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2015року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду, НІЕЗ «Переяслав» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі та не було застосовано положення ст.130 КЗпП України. Зазначає, що незаконний наказ про звільнення ОСОБА_3 виносився відповідачем одноосібно, він і є єдиною винною у незаконному звільненні особою. За таких умов саме відповідач повинен відшкодувати підприємству завдану незаконним звільненням працівника шкоду. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Відповідач подав до суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначив, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що правові підстави для стягнення з нього на користь позивача грошових коштів на відшкодування матеріальної шкоди відсутні. Вважає оскаржуване рішення суду законним, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду в повній мірі відповідає наведеним вимогам, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень п. 8 ч.1 ст.134 КЗпП України службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. При цьому порядок такого відшкодування шкоди передбачений ст.237 КЗпП України, відповідно до якої суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Зважаючи на наведені норми, відшкодуванню керівником, що здійснив незаконне звільнення чи переведення працівника, підлягає лише шкода у вигляді оплати такому працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Оскільки питання щодо стягнення з НІЕЗ «Переяслав» на користь ОСОБА_3 оплати за час вимушеного прогулу на даний час ще перебуває на розгляді суду, а проведені виплати були здійснені на відшкодування моральної шкоди та судового збору, що не входить до передбачених ст.237 КЗпП України видів відшкодування, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову. З такими висновками в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи їх виваженими та обґрунтованими. Будь-яких даних, які б спростовували вказані висновки, в ході апеляційного розгляду здобуто не було. При цьому колегія суддів критично відноситься до посилань апелянта на необхідність застосування в даному випадку положень ст. 130 КЗпП України, оскільки зазначена норма по відношенню до даної ситуації є загальною, в той час як підстави та межі відшкодування службовою особою шкоди підприємству при незаконному звільненні працівника регулює спеціальна норма, яка й має застосовуватися. Наведена позиція відображена також й у постанові Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками".

Таким чином суд першої інстанції, розглядаючи спір, належно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» відхилити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді