Справа № 308/4650/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

13 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю представника відповідача Дурдинець Р.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 червня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

23.04.2015 ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивуючи таким. З одержанням ухвали Іршавського районного суду від 20.03.2015 про відкриття провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до дружини позивача ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором позивачу стало відомо, що дружина начебто одержала у банку кредит і має борг за ним у розмірі 16767,77 грн. З матеріалів вищезгаданого позову вбачається, що у документах на оформлення кредиту позивача вказано як чоловіка ОСОБА_3, проте інформація щодо надання ним згоди дружині на одержання кредиту у документах відсутня. Дружина пояснень щодо факту одержання кредиту не надає.

На час можливого оформлення договору позивач перебував і перебуває зараз у шлюбі з ОСОБА_3, у них п'ятеро малолітніх дітей. Договір, про який ідеться, виходить за межі дрібного побутового, позивач письмово звернувся до банку з проханням надати доказ про наявність письмової згоди позивача на укладання дружиною кредитного договору, проте, відповіді не одержав. Тим часом, письмової згоди дружині на укладання кредитного договору від 14.04.2011 б/н позивач не надавав.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 61, 63, 65 СК України щодо правил розпорядження спільною сумісною власністю подружжя та обов'язковості письмової згоди одного з подружжя на укладання другим з подружжя договору, який виходить за межі дрібного побутового, позивач просив визнати недійсним кредитний договір від 14.04.2011 б/н, укладений ОСОБА_3 із ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25.06.2015 у позові відмовлено.

Позивач рішення суду оскаржив, вважає його незаконним та необґрунтованим. Апелянт зазначає, зокрема, що: лише припускає факт укладання оспорюваного договору дружиною, оскільки остання не надала йому з цього приводу пояснень; суд неправильно витлумачив норми матеріального права, якими мотивувався позов, позаяк у позивача як у другого з подружжя позичальника виникли відповідні майнові права та обов'язки, тому письмова згода на укладання договору була потрібна; суд не дотримався вимог процесуального закону щодо законності, справедливості та неупередженості цивільного судочинства. Позивач просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача Дурдинець Р.Ю., яка апеляцію не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності. Рішення суду правильне по суті, справедливе і відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Встановлено, що 14.04.2011 Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» уклало за правилами ст. 634 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) із ОСОБА_3 кредитний договір, що складається із Заяви на отримання кредиту, Умов і правил надання банківських послуг і Пам'ятки клієнта («Справка об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная, 55 дней льготного периода»»), і надало позичальнику кредит із первісно встановленим кредитним лімітом на платіжну картку в розмірі 2000,00 грн із базовою процентною ставкою 2,5% на місяць (30,0% річних) (а.с. 9-17). Як убачається з матеріалів справи, у подальшому кредитний ліміт був збільшений, а банк у зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань у березні 2015 року пред'явив до нього позов про стягнення боргу в розмірі 16767,77 грн, з яких станом на 31.01.2015 заборгованість склала: за кредитом - 8927,45 грн, за процентами - 5672,67 грн, за пенею та комісією - 892,99 грн, а також 500,00 грн фіксованою частини штрафу та 774,66 грн процентної складової штрафу (а.с. 6-9). Ухвалою Іршавського районного суду від 20.03.2015 у справі за указаним позовом відкрито провадження (а.с. 5).

ОСОБА_3 і ОСОБА_2 з 16.09.1999 є подружжям, мають дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, і ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 18-23).

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав (ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 ЦПК України). Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України). Сторони зобов'язані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, обов'язок доказування пред'явлених вимог лежить на позивачеві і таке не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України).

Пред'являючи позов, ОСОБА_2 виходив з того, що договір є недійсним внаслідок відсутності його письмової згоди як другого з подружжя на укладання договору, що виходить за межі дрібного побутового. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України (ст. 215 ч. 1 ЦК України). Позивач не посилався на передбачену ст. 203 ЦК України підставу, з якої ставилося питання про визнання правочину недійсним, однак, з його правової позиції випливає, що йдеться про невідповідність змісту правочину акту цивільного законодавства (ст. 203 ч. 1 ЦК України). Суд першої інстанції обґрунтовано визнав таку правову позицію позивача помилковою.

Відповідно до ст. 1 ч. 2, ст. 2 ч. 1, ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 12 ч. 1, ст. 13 ч.ч. 1-3, ст. 14 ч. 1, ст. 24, ст. 25 ч. 1, ст. 30, ст. 34 ч. 1, ст.ст. 202-204, 509, ст. 1054 ч. 1 ЦК України, ОСОБА_3 як дієздатна фізична особа виступає в цивільних відносинах самостійно, вільно, на власний розсуд, своїми діями набуває для себе цивільних прав, створює цивільні обов'язки, самостійно їх здійснює та несе цивільно-правову відповідальність, повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки, зловживання правом не допускається, самостійно уклала кредитний договір та як позичальник набула для себе відповідних прав і обов'язків, правомірність договору презюмується.

Норми ст. 65 СК України передбачають необхідність надання згоди одним з подружжя іншому на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, при цьому: при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя; дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2); для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч. 3).

Кредитний договір не є договором щодо розпорядження спільним майном подружжя, є наслідком реалізації одним з подружжя його цивільного права на отримання у власність грошових коштів, створює відповідні права і обов'язки для його сторони (позичальника), тож норми ст. 65 СК України не регулюють такі правовідносини і не стосуються їх. Про саме таку правову природу спірного договору свідчить і факт пред'явлення банком вимоги про стягнення боргу до позичальника. У цьому зв'язку помилкове ототожнення позивачем договору, який виходить за межі дрібного побутового, з таким, який потребує обов'язкової письмової згоди другого з подружжя, а також інші міркування у контексті права спільної сумісної власності подружжя значення не мають.

Позивач ОСОБА_2 не перебуває у договірних відносинах з ПАТ КБ «ПриватБанк» і не довів наявності підстав для пред'явлення позову про захист його цивільних прав до банку. Доказів порушення банком конкретних цивільних прав позивача немає. У справі за позовом заінтересованої особи, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, про визнання правочину недійсним відповідачами є сторони правочину. ОСОБА_2 пред'явив позов про визнання недійсним кредитного договору до ПАТ КБ «ПриватБанк», тоді як стороною договору є і позичальник ОСОБА_3, прав та обов'язків якої безпосередньо стосується спір і щодо якої підлягають доказуванню відповідні факти і обставини. До ОСОБА_3 позов не був пред'явлений. Понад те, визнання виконаного кредитором договору недійсним через невідповідність вимогам закону має наслідком повернення одержаних позичальником коштів кредитору (ст. 216 ч. 1 ЦК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови його пред'явлення до належних відповідачів, обґрунтованості та доведеності позовних вимог. За умов, коли позов про визнання договору недійсним не був пред'явлений до усіх сторін договору, позов не міг бути задоволений незалежно від того, якими фактичними обставинами та правовими нормами він обґрунтовувався.

Відтак, суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для висновку про невідповідність оспореного договору вимогам закону, для врахування суперечливої та помилкової правової позиції позивача, для задоволення необґрунтованого і недоведеного позову. Суд при вирішенні справи дотримався засад цивільного судочинства та вимог процесуального закону. Доводи апеляції наведеного не спростовують, тому на підставі ст. 308 ЦПК України скаргу слід відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 червня 2015 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскар¬жена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді