У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ОСОБА_8, про припинення договору іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 2 червня 2015 року, та за касаційною скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення апеляційного суду Харківської області від 2 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У грудні 2013 року ОСОБА_7 звернувся до суду з зустрічним позовом про припинення договору іпотеки.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року в задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 2 червня 2015 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 серпня 2013 року в розмірі 285 185,37 дол. США, що еквівалентно 2 279 486 грн 46 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виселено ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 в порядку, встановленому законом.

У задоволенні іншої частини позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить суд касаційної інстанції змінити рішення апеляційного суду в частині виселення та скасування реєстрації інших мешканців спірної квартири, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовити, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суд першої інстанції виходив із того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому в задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про звернення стягнення на предметі іпотеки, виселення осіб, які проживають у АДРЕСА_1 та в знятті останніх з реєстраційного обліку слід відмовити. Також суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_7, оскільки останнім не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження припинення іпотечного договору.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», суд апеляційної інстанції виходив із того, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог банку та неправильно застосовано до спірних правовідносин положення Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки зазначений закон не зупиняє дію решти інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань та не може бути мотивом для відмови у зверненні стягненні на предмет іпотеки. Також апеляційний суд дійшов висновку про можливість виселення ОСОБА_7 із спірної квартири з підстав, передбачених ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР. Також апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість зустрічного позову ОСОБА_7

Проте зазначені висновки апеляційного суду не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Судами встановлено, що 11 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (далі - АППБ «Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_8 укладено генеральну кредитну угоду № 523, в рамках якої було укладено кредитний договір від 11 серпня 2006 року та додаткову угоду до нього від 24 липня 2008 року, відповідно до умов яких ОСОБА_8 отримала кредит у розмірі 240 000 дол. США, зі сплатою 13% річних та з кінцевим строком повернення грошових коштів до 11 серпня 2013 року.

11 серпня 2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

У зв'язку із неналежним виконання ОСОБА_8 умов кредитного договору, станом на 15 серпня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 254 691,15 дол. США.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України)

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд правильно виходив із того, що ОСОБА_7 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження припинення іпотечного договору.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що мораторій на звернення стягнення на житло громадян, наданого в іпотеку для забезпечення їх зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті, не передбачає втрату права кредитора на звернення стягнення на предмет іпотеки, а лише забороняє примусове стягнення в період дії мораторію. Крім того, апеляційним судом вірно зазначено, що чинність зазначеного Закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Проте із висновком апеляційного суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині виселення ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_1 повністю погодитись не можна з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2013 року стягнуто з ОСОБА_8 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 207 353,80 дол. США, що еквівалентно 1 653 335 грн 52 коп. (а. с. 20 - 22).

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>).

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявність доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року в справі № 6-190цс15.

На порушення вищезазначених вимог процесуального закону, апеляційний суд не звернув уваги на те, що заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2013 року стягнуто заборгованість за кредитним договором, а тому суд не навів висновків щодо обґрунтованості, правильності розрахунку кредитної заборгованості, доведеності розміру заявлених грошових вимог, наявності доказів, що їх підтверджують, зокрема, за який період та у якому розмірі вона виникла та з яких складових складається, відповідно судом не з'ясовано дійсний її розмір, не встановив чи було стягнуто заборгованість за кредитним договором достроково та яке це правове значення має для визначення розміру заборгованості в рахунок погашення якої слід звернути стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Вищезазначені вимоги норм матеріального закону апеляційним судом враховано не було, не перевірено, чи придбана спірна квартира за рахунок кредитних коштів, повернення яких забезпечено договором іпотеки, та чи можливо виселети відповідача та інших осіб, які проживають у спірні квартирі без надання іншого житла.

Враховуючи зазначене, рішення апеляційного суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині виселення ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_1 не може залишатися в силі, допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, судове рішення в зазначених частинах підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_7 та Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 2 червня 2015 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині виселення ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_2, справу в цих частинах передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В інших частинах рішення апеляційного суду Харківської області від 2 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак