Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/2342/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

12 листопада 2015 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Кондра Ю.Ю.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

позивача ОСОБА_3,

представника позивачів ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_6,

відповідача ОСОБА_7,

представника відповідача ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_7, Полтавської міської ради, виконавчого комітету Київської районної в м. Полтави ради про визначення межі між земельними ділянками,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10 27 квітня 2015 року звернулися в суд з позовом до відповідачів про визначення межі між земельними ділянками, який уточнили в поданій до суду 08 травня 2015 року заяві.

Посилалися на те, що є власниками домоволодіння по АДРЕСА_1, в їх користуванні знаходиться земельна ділянка за вказаною адресою. Вважають, що мають право користування нею відповідно до часток в праві власності на нерухоме майно.

Також вказували, що Київська районна в м. Полтаві рада 03 лютого 2015 року відмовила у видачі дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою у зв'язку з надходженням скарги мешканців будинку АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що добровільно спір по визначенню меж землекористування вирішити не можуть, в уточненій заяві просили суд визначити межу між земельними ділянками по АДРЕСА_1

В судовому засіданні позивачі та їх представник повністю підтримали свої позовні вимоги, посилаючись на викладені в заяві обставини. Вважають, що межа землекористування між домоволодіннями по АДРЕСА_1 має бути визначена згідно з висновком експертного земельно-технічного дослідження № 113 від 09 листопада 2015 року (додаток № 2).

Відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги не визнавали, пояснили, що фактичний порядок землекористування складався роками. Вважають, що права позивачів не порушують.

Представник Полтавської міської ради просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог до міської ради, щодо решти вимог до інших відповідачів просив ухвалити рішення в межах законодавства.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь в розгляді справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом, позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є співвласниками на праві приватної спільної часткової власності житлового будинку по АДРЕСА_1.

Зокрема, згідно з рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30 червня 2011 року, договору купівлі-продажу від 22 квітня 2014 року, свідоцтва про право на спадщину частки співвласників будинку по АДРЕСА_1 складають: ОСОБА_1 - 21/50 (27/100+9/60), ОСОБА_2 - 3/10 (9/60+9/60), ОСОБА_3 - 7/50, ОСОБА_9 - 7/100, ОСОБА_10 - 7/100.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_7 є мешканцями суміжного домоволодіння по АДРЕСА_1 та фактично користуються земельною ділянкою за вказаною адресою.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Судом встановлено, що відповідно до правовстановлюючих документів на домоволодіння по АДРЕСА_1 перехід прав на земельну ділянку за вказаною адресою не визначався.

Земельна ділянка по АДРЕСА_1 фактично знаходиться спільному користуванні співвласників домоволодіння, державний акт на право власності чи користування не видавався.

В судовому засіданні встановлено та не оспорювалося позивачами, що державна реєстрація прав на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не проведена, відповідно до норм Земельного кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право на вказану земельну ділянку не оформлено.

Також дослідженими в справі доказами встановлено, що згідно з даними технічного паспорта на домоволодіння по АДРЕСА_1, виготовленого станом на 25 червня 2014 року, фактична площа земельної ділянки в межах домоволодіння по АДРЕСА_1 складає 1810 кв.м.

В той же час, згідно з рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради депутатів трудящих від 05 вересня 1955 року № 448, за домоволодінням по АДРЕСА_1 зареєстровано землекористування площею 1558 кв.м.

Відповідно до схеми земельної ділянки по АДРЕСА_1, що виконана КП «Містобудування і кадастр», площа ділянки складає 1852 кв.м.

Таким чином, площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 не є визначеною.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визначення меж земельних ділянок, позивачі документів, які б підтверджували їх право користування даною земельною ділянкою не надали.

При цьому домоволодіння по АДРЕСА_1 містить самовільні будівля та споруди.

Таким чином, станом на час вирішенні справи судом, як спірна земельна ділянка по АДРЕСА_1, так і земельна ділянка по АДРЕСА_1 мають статус земель комунальної власності. Державна реєстрація таких земельних ділянок не здійснена, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж даних земельних ділянок в натурі (на місцевості) відсутня.

Способи захисту прав на земельні ділянки передбачені ст. 152 ЗК України.

Зокрема, відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Нормами ст. 152 ЗК України, ст. 16 ЦК України не передбачено способу захисту цивільних прав та інтересів шляхом звернення до суду з позовом про визначення меж земельних ділянок.

Згідно зі ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз'яснено, що згідно зі ст. 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року N 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Таким чином, спір про встановлення меж земельних ділянок не підвідомчий суду.

За нормами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

Незважаючи на неодноразову пропозицію суду уточнити спосіб захисту порушеного права та зміст позовних вимог, позивачі наполягали саме на визначенні меж земельних ділянок. Такі вимоги позивачів не є пов'язані з усуненням перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно п. 4 ст. 60 ЦПК - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10 є безпідставними та не підлягають задоволенню.

При вирішенні позовних вимог судом також враховується та обставина, що позивачі в поданій до суду позовній заяві не оспорюють рішення Київської районної в м. Полтаві ради від 03 лютого 2015 року про відмову в наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою. Ні Полтавська міська рада, ні Київська районна в м. Полтаві рада, як органи місцевого самоврядування, жодним чином не порушували права позивачів.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачами судові витрати не підлягають їм відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_7, Полтавської міської ради, виконавчого комітету Київської районної в м. Полтави ради про визначення межі між земельними ділянками відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий /підпис/ Н.Л.Яковенко

Суддя Н.Л.Яковенко

12.11.2015