Справа № 169/238/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Тітівалов Р.К.
Провадження № 22-ц/773/1641/15 Категорія: 59 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Мудренко Л.І.,

при секретарі - Концевич Я.О.,

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_1, представника третьої особи на стороні позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Бюро оцінки та інвентаризації», до ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5, про зобов'язання вчинити дії за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Турійського районного суду від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 16 червня 2002 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Турійського районного суду від 22 грудня 2014 року розірвано. За час спільного проживання за рахунок сімейного бюджету вони побудували житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, який в експлуатацію не прийнятий і на який правовстановлюючі документи відсутні. Тому спосіб поділу спільного подружнього майна, до складу якого входить цей об'єкт, для неї є ускладненим.

Маючи намір в майбутньому звернутися до суду з відповідним позовом щодо поділу подружнього майна, визнання права забудовника з правом здачі в експлуатацію належної їй частини будинку, вона уклала договір зі спеціалізованим підприємством ТОВ «Бюро оцінки та інвентаризації» з метою проведення технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна, визначення ступеня готовності, оцінки, зі складанням технічного паспорта.

Відповідач проживає у спірному будинку і не допускає працівників зазначеного підприємства на територію будинковолодіння для проведення технічної інвентаризації, погрожуючи застосувати силу.

Враховуючи викладене, просила зобов'язати відповідача не чинити перешкоди та забезпечити належний доступ представникам ТОВ «Бюро оцінки та інвентаризації» на об'єкти нерухомого майна, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, для проведення поточних інвентаризаційно-оцінювальних робіт, в тому числі внутрішніх обмірів приміщень, та виготовлення технічного паспорту.

Рішенням Турійського районного суду від 15 вересня 2015 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову, покликаючись на неналежне з'ясування судом предмета судового розгляду, неповне з'ясування обставин справи та неправильне застосування норм процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що з 2002 року ОСОБА_2 та Данилюк Ю.І. перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Турійського районного суду від 22 грудня 2014 року (а. с. 28).

Довідкою Луківської селищної ради Турійського району стверджується, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 у 2013 році сторонами самочинно побудовано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами (а. с. 6).

Рішенням Луківської селищної ради № 26/9 від 13 листопада 2008 року було надано дозвіл відповідачу ОСОБА_6 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за вищевказаною адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а. с. 101). Однак дане рішення скасовано рішенням Луківської селищної ради № 27/15 від 19 грудня 2008 року у зв'язку зі зміною порядку вирішення питань забудови територій (а. с. 102).

Інших рішень щодо надання вказаної земельної ділянки сторонам у справі чи іншим особам Луківською селищною радою не приймалося (а. с. 100), що підтвердили в судовому засіданні допитані як свідки селищний голова ОСОБА_7 та депутат селищної ради ОСОБА_8

27 березня 2015 року позивач ОСОБА_2 уклала з ТОВ «Бюро оцінки та інвентаризації» договір на проведення технічної інвентаризації та виготовлення технічного паспорту на об'єкт нерухомого майна, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8).

02 квітня 2015 року відповідач Данилюк Ю.І. не допустив на територію будинковолодіння по АДРЕСА_1 працівників ТОВ «Бюро оцінки та інвентаризації» та інших присутніх для проведення технічної інвентаризації, що підтверджується висновком старшого дільничного інспектора Турійського РВ УМВС України у Волинській області від 30 березня 2015 року (а. с. 31).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1, яка не була виділена в установленому законом порядку, самочинно, за відсутності відповідного дозволу на виконання будівельних робіт та затвердженого проекту споруджено об'єкти нерухомості, які використовуються без прийняття їх в експлуатацію. Позивач не довела наявності у неї прав власника чи співвласника спірного майна та факту порушення її прав. Показання свідків зі сторони позивача про спорудження будинку подружжям ОСОБА_6 та показання свідків зі сторони відповідача про його спорудження матір'ю відповідача ОСОБА_5 судом не взято до уваги, оскільки вони не мають правового значення для вирішення даної справи.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і вимогам законодавства.

За змістом ст. ст. 3, 4, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України судовому захисту шляхом задоволення позову підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду.

З цього випливає, що особа може вимагати захисту від порушень лише наявних у неї прав, зокрема права власності на майно, набуте нею в установленому законом порядку або на підставах, що не заборонені законом (ст. 41 Конституції України, ст. 328 ЦК України).

З позовної заяви ОСОБА_2 вбачається, що її вимоги ґрунтуються на наявності у неї права власності на об'єкти нерухомого майна, розташовані по АДРЕСА_1, і пов'язані з перешкодами, які чинить відповідач Данилюк Ю.І. у здійсненні цього права (а. с. 2-5).

Однак таке право у позивача не виникло.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 6 постанови № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов'язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах.

Отже, особа, яка здійснює або здійснила самочинне будівництво, несе ризик настання негативних для неї наслідків таких дій, зокрема у вигляді неможливості набуття права власності на вказане майно, його поділ тощо.

Заявлені ОСОБА_2 вимоги не пов'язані з її правом на будівельні матеріали та обладнання, використані при здійсненні самочинного будівництва. Об'єктом свого права власності, що підлягає захисту, вона визначила саме житловий будинок і господарські будівлі та споруди, тобто нерухоме майно як таке. Однак право на дане майно вона не набула.

Оскільки не може бути захищене право, яке в особи відсутнє, позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Виходячи з викладеного, давши вірну правову оцінку обставинам справи, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

І. Доводи апелянта про неналежне з'ясування судом предмета судового розгляду не заслуговують на увагу.

Як зазначалося вище, об'єктом свого права власності ОСОБА_2 визначила нерухоме майно і саме це право вона просила захистити від порушень з боку відповідача шляхом допуску представників ТОВ «Бюро оцінки та інвентаризації» для проведення технічної інвентаризації вказаного майна і виготовлення технічного паспорта. Однак у позивача відсутнє право на нерухоме майно як таке, а відтак вона не вправі вимагати від інших осіб усунення перешкод або вчинення дій для надання можливості обстеження та виготовлення документації на вказане майно.

Рішення суду ніяким чином не перешкоджає ОСОБА_2 пред'явити позов про поділ будівельних матеріалів і конструкцій, використаних в ході самочинного будівництва, і в межах вирішення такого позову ставити питання про обстеження і оцінку вказаних матеріалів і конструкцій (а не об'єктів нерухомого майна як таких).

Що стосується гіпотетичної можливості в майбутньому вимагати визнання прав забудовника з правом здачі в експлуатацію належної апелянту частини будинку, то наведені обставини виходять за межі предмета даного спору і можуть бути з'ясовані під час судового розгляду таких вимог після їх пред'явлення в установленому законом порядку.

Відповідно до п. 4 ст. 26, ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

В суді апеляційної інстанції представник третьої особи ТОВ «Бюро оцінки та інвентаризації» пояснив, що за відсутності у забудовника правовстановлюючого документа на земельну ділянку неможливе проведення інвентаризації та виготовлення технічного паспорта на об'єкти нерухомого майна, споруджені на цій земельній ділянці.

В апеляційній скарзі вірно вказано про те, що предметом даного позову не було визнання права власності на самочинно побудований житловий будинок. Дана обставина фактично підтверджує відсутність у позивача права, на захист якого вона звернулася до суду.

Предметом позову (а не предметом судового розгляду, як зазначає апелянт) є зобов'язання відповідача ОСОБА_6 не чинити перешкод та забезпечити належний доступ представникам ТОВ «Бюро оцінки та інвентаризації» на об'єкти нерухомого майна, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, для проведення поточних інвентаризаційно-оцінювальних робіт, в тому числі внутрішніх обмірів приміщень, та виготовлення технічного паспорту (прохальна частина позовної заяви).

Підстава позову - це частина позову, що відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України), і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування (п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України). Підстави позову ОСОБА_2 викладені в описовій частині даної ухвали. У відповідності з вимогами ст. ст. 212-215 ЦПК України суд дав їм належну правову оцінку.

З огляду на вказані підставу і предмет позову, які є його складовими частинами, що характеризують суть позову, його зміст і правову природу, та з врахуванням наведених обставин справи факт будівництва сторонами будинку в період шлюбу, що на думку апелянта є предметом доказування у справі, не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки позивачем не набуте право власності на цей будинок як на нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що питання законності виділення земельної ділянки, надання відповідних дозволів, наявності правовстановлюючих документів на житловий будинок, прийняття його в експлуатацію тощо, не є предметом позову. Однак це ніяким чином не впливає на правильність вирішення справи, тому що захистити своє право на нерухоме майно (в тому числі на усунення перешкод у доступі до нього та його обстеження і виготовлення необхідних документів) позивач може лише за наявності у неї такого права.

Можливість звернення ОСОБА_2 до суду з іншими позовами, під час розгляду яких буде з'ясовуватися питання законності здійснення будівництва, апеляційним судом не заперечується.

ІІ. Зазначивши в апеляційній скарзі про неповне з'ясування судом обставин справи, ОСОБА_2 не вказала, в чому полягає ця неповнота.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На виконання вказаної вимоги закону судом повно, всебічно і об'єктивно досліджені всі обставини справи та надані сторонами докази, яким дана відповідна правова оцінка. Незгода апелянта з оцінкою доказів та висновками суду не свідчить про неповноту з'ясування обставин справи.

Оскільки у позивача відсутнє право власності на нерухоме майно, за захистом якого вона звернулася до суду, то не мають правового значення для вирішення даного спору наведені нею в апеляційній скарзі факти і докази, а саме: проживання сторін сім'єю у самочинно спорудженому будинку до розірвання шлюбу, довідка Луківської селищної ради від 01 квітня 2015 року № 290, яка це підтверджує (а. с. 6), договір про приєднання до електричних мереж від 14 травня 2009 року (а. с. 29-30) та додаток № 1 до нього (а. с. 166-167), вищезгаданий висновок старшого дільничного інспектора Турійського РВ УМВС України у Волинській області від 30 березня 2015 року (а. с. 31), наданий представником позивача апеляційному суду висновок старшого дільничного інспектора Турійського РВ УМВС України у Волинській області від 22 жовтня 2014 року, складений за заявою ОСОБА_2 про притягнення до відповідальності ОСОБА_6 за не допущення її у спільний будинок сторін, акт опису майна спільної подружньої власності від 04 грудня 2014 року, яким описано житловий будинок та господарські споруди по АДРЕСА_1 (а. с. 59), надана представником позивача апеляційному суду відповідь Державної інспекції сільського господарства у Волинській області від 13 липня 2015 року № 01-13/1131, у якій йдеться про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки в АДРЕСА_1, показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 про обставини спорудження будинку в період шлюбу сторін, притягнення ОСОБА_6 до адмінвідповідальності за незаконне будівництво, надання земельної ділянки.

Те ж саме стосується і обставин, на які покликалися відповідач та третя особа на стороні відповідача, щодо спорудження будинку третьою особою ОСОБА_5, які не знайшли свого підтвердження і спростовуються довідкою Луківської селищної ради від 01 липня 2015 року № 670 про те, що ОСОБА_5 земельні ділянки для житлового будівництва та інші не виділялися (а. с. 72), довідкою Головного управління Держемагентства у Волинській області від 09 липня 2015 року про набуття ОСОБА_5 права власності на земельні ділянки в с. Селець Турійського району (а. с. 111), показаннями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_12, з яких випливає, що ОСОБА_5 не приймала участі у спорудженні будинку сторін, а також - факту чинення перешкод відповідачем у допуску представника БТІ для проведення обстеження будинковолодіння.

ІІІ. Безпідставними є і доводи апелянта про неправильне застосування судом закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Пославшись на дану норму матеріального права, апелянт зазначила, що відмова суду у задоволенні позову унеможливлює або значно утруднює надане законодавцем право. Однак, в чому полягає це унеможливлення або утруднення та як це пов'язано з підставою і предметом позову у даній справі чи з оскаржуваним рішенням, в апеляційній скарзі не вказано.

Разом з тим, рішення в даній справі ніяким чином не перешкоджає ОСОБА_2 захистити в установленому законом порядку права, які у неї є, в тому числі право власності на її частину майна, набутого в період шлюбу з відповідачем.

Пославшись на ст. 391 ЦК України, якою передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, апелянт зазначила, що в даному випадку йдеться про будівельні матеріали, конструкції тощо. Однак, як зазначалося вище, якраз в даному випадку ОСОБА_2 звернулася до суду за захистом свого права не на будівельні матеріали та конструкції, а права на об'єкти нерухомого майна, якого вона не набула. При цьому можливість захисту свого права власності на будівельні матеріали і конструкції у неї не втрачена.

З огляду на викладене, судом вірно застосовані положення ст. ст. 11, 15, 16 ЦК України щодо підстав виникнення цивільних прав і обов'язків, права на захист цивільних прав та інтересів і способів їх захисту. В контексті наведених правових норм суд відмовив у позові через відсутність у ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно, за захистом якого вона звернулася до суду.

Судом дотримано вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо права на справедливий суд, зокрема на доступ до правосуддя, який був забезпечений позивачу у повній мірі.

Що стосується посилання апелянта на ст. 13 Конвенції про право на ефективний засіб юридичного захисту, то в цій статті якраз і йдеться про те, що відповідному захисту підлягає (у випадку порушення) належне особі право. В даному ж випадку позивач просила захистити право, яке їй не належить.

Вимогу про поділ майна подружжя у даній справі ОСОБА_2 не заявляла, тому в силу вимог ст. 11 ЦПК України суд не зобов'язаний і не вправі був з'ясовувати весь обсяг спільно нажитого сторонами майна.

Доводи апелянта про те, що житловий будинок, який збудований, придатний до проживання та в якому проживала сім'я ОСОБА_2, є об'єктом права, хоча і спірним, прямо суперечать положенням ч. 2 ст. 376 ЦК України, за якою особа не набуває права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, постановленого з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити, а рішення Турійського районного суду від 15 вересня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: