У Х В А Л А

іменем україни

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Амеліна В. І., Карпенко С. О.,

Гончара В. П., Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому зазначав, що 21 листопада 2012 року він надав відповідачу в борг 8 тис. доларів США, що є еквівалентом 64 тис. грн, а останній зобов'язавя повернути вказані кошти в строк до 21 листопада 2013 року. Оскільки в зазначений строк ОСОБА_4 борг не повернув, позивач просив суд стягнути на свою користь 64 тис. грн боргу, 128 грн інфляційних втрат, 273 грн 53 коп. відсотків за користування коштами, 1 185 грн 32 коп. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, 8 тис. грн витрат на правову допомогу та судовий збір.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 64 тис. грн боргу, 128 грн інфляційних втрат, 273 грн 53 коп. відсотків за користування коштами, 1 185 грн 32 коп. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, 8 тис. грн витрат на правову допомогу та 735 грн 88 коп. судового збору.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що відповідач, отримавши від позивача у борг грошові кошти, взятого на себе зобов'язання з повернення коштів не виконав, що є підставою для стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням відсотків за користування коштами, інфляційних втрат та пені.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, із розписки, складеної 21 листопада 2012 року, вбачається, що ОСОБА_3 (інвестор) надав ОСОБА_4 (трейдеру) 8 тис. доларів у довірче управління, а останній зобов'язався повернути вказані кошти в строк до 21 листопада 2013 року з можливістю розірвання договору за згодою сторін (а. с. 6, 101).

Із розписки, складеної ОСОБА_3 14 березня 2013 року, вбачається, що він надав у борг ОСОБА_4 8 тис. доларів США, а останній зобов'язався повернути вказані кошти в строк до 21 листопада 2013 року (а. с. 6).

Із розписки, складеної ОСОБА_4 26 березня 2013 року, вбачається, що останній зобов'язався повернути ОСОБА_3 8 тис. доларів США до 01 травня 2013 року (а. с. 66).

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_3 посилався на те, що відповідачем не виконано зобов'язання з повернення суми боргу, які виникли у нього на підставі боргової розписки від 21 листопада 2012 року.

У той же час, вирішуючи спір по суті, на порушення приписів ст. ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанції будь-якої оцінки борговій розписці від 21 листопада 2012 року не надав, не з'ясував її правову природу та наслідки не виконання зобов'язання, які були нею обумовлені, не звернув уваги на те, що у вказаній розписці не зазначено, в якій саме іноземній валюті надавався борг. Вказане має значення для визначення суми боргу.

Крім того, стягуючи з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням інфляційних втрат, суд не звернув увагу на наступне.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня.

Згідно зі ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Оскільки позика була надана в іноземній валюті, а індекс інфляції внаслідок знецінення грошових коштів може бути застосований тільки щодо боргових зобов'язань у гривні, стягнення боргу в іноземній валюті з урахуванням індексу інфляції національної грошової одиниці - гривні не відповідає вимогам закону.

З огляду на наведене, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням інфляційних втрат, на порушення приписів ст. ст. 212-214 ЦПК України суд на зазначене уваги не звернув та не врахував, що позичальнику були надані грошові кошти в іноземній валюті, а положення ст. 625 ЦК України про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми боргу з урахуванням інфляційних втрат може бути застосоване тільки у разі, якщо валютою виконання зобов'язання є гривня.

Разом із тим не можна погодитися з висновками суду в частині стягнення на користь позивача 8 тис. грн витрат на правову допомогу з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 87 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» затверджено Граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

На порушення приписів ст. ст. 212-214 ЦПК України суд на зазначене уваги не звернув та, стягуючи на користь позивача 8 тис. грн на відшкодування йому витрат з оплати правової допомоги на підставі розписки, складеної 11 січня 2014 року директором ПП «Адвокатська компанія «ЛЕКСІМА» ОСОБА_5 (а. с. 24), не перевірив, чи не перевищує така сума граничного розміру компенсації витрат, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590, будь-яких висновків з цього приводу не навів.

Більше того, поза увагою суду залишилось і те, що згідно з журналами судового засідання від 25 березня 2014 року, від 24 квітня 2014 року, від 15 травня 2014 року, від 11 червня 2014 року, від 12 серпня 2014 року, від 03 вересня 2014 року (а. с. 17, 29, 43, 54, 67, 73) ОСОБА_5 брав участь у справі як представник позивача, оплата послуг якого ЦПК України не передбачена.

Відомості про те, що він був допущений до участі в розгляді справи ухвалою суду як особа, яка надає правову допомогу, відсутні.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, на порушення приписів ст. 303 ЦПК України на зазначене не звернув уваги і апеляційний суд.

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. І. Амелін

В. П. Гончар

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук