Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Дроботя В.В., Власова С.О.,

при секретарі: Чучка Н.В.,

за участю - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Кузьо Г.В., ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9, Ужгородське міськрайонне управління юстиції Закарпатської області, треті особи - приватний нотаріус Кузьо Г.В. та ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу від 23.02.2013 року недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С ТА Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9, Ужгородське міськрайонне управління юстиції Закарпатської області, треті особи - приватний нотаріус Кузьо Г.В. та ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу від 23.02.2013 року недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги мотивує тим, що згідно договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2005 року квартира, яка знаходиться в АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 та ОСОБА_10. Квартира складається з двох кімнат загальною площею 49,6 кв.м., житлова площа 27,5 кв.м.

Згідно договору дарування від 11.08.2011 року посвідченого приватним нотаріусом УМНО Куровською Н.Ю. за реєстровим номером 1491, ОСОБА_7 отримано в дар ? частки житлової квартири, яка знаходиться в АДРЕСА_1 від ОСОБА_10.

Однак в квартиру остання поселитись не змогла, так як відповідачка ОСОБА_2 в цьому чинила їй перешкоди, на вхідні двері та двері в кімнату вона поміняла замки.

27.09.2013 року позивачка звернулась з заявою за реєстраційним № 3159410 про проведення реєстрації права власності згідно договору дарування від 11.08.2011 року посвідченого приватним нотаріусом УМНО Куровською Н.Ю. за реєстровим номером 1491 до державного реєстратора.

Рішенням №6531318 від 8 жовтня 2013 року їй відмовлено у державній реєстрації права власності: приватна, спільна, часткова ? на квартиру, яка нею отримана в дар згідно договору дарування, мотивуючи тим, що заявлене право вже зареєстроване за другою особою.

Згідно договору купівлі-продажу від 23.02.2013 року посвідченого приватним нотаріусом Кузьо Г.В. за реєстровим номером 169, між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу частини квартири згідно якого ОСОБА_2 придбала у власність від ОСОБА_10 ? квартири, яка належала їм на праві приватної спільної часткової власності, згідно свідоцтва про державну реєстрацію прав та договору купівлі-продажу. Таким чином ОСОБА_2 стала власницею всієї квартири.

14.06.2013 року ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_9 уклали договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_9 придбала у власність майно, а саме квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_1.

20.06.2013 року згідно договору дарування квартири ОСОБА_9(дарувальник) ОСОБА_8 (обдарована) отримала у власність квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Просила суд визнати договір ОСОБА_10 та ОСОБА_2 купівлі-продажу частини квартири недійсним.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу від 23.02.2013 року укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 недійсним, скасовано державну реєстрацію договору, зобов'язано Ужгородське міськрайонне управління юстиції зареєструвати право власності ОСОБА_7 Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, якою просять скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2014 року та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Вимоги апелянта мотивовані тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення необґрунтовано з порушеннями норм матеріального та процесуального права, неповно та неправильно встановивши обставини, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні, колегія приходить до наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні належними доказами, - відповідно до договору купівлі-продажу від 28.10.2005 року квартира по АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 та ОСОБА_10 по ? частині кожному.

Згідно оспорюваного договору купівлі-продажу від 23.02.2013 року ОСОБА_10 продав належну йому 1/2 частину квартири по АДРЕСА_1 - ОСОБА_2

При укладенні даного договору приватним нотаріусом Кузьо Г.В. було перевірено належність продавцю відчужуваного майна згідно реєстру прав власності на нерухоме майно, а також встановлена відсутність жодних обмежень чи обтяжень щодо відчужуваного майна.

Після чого ОСОБА_2, як одноосібний власник даної квартири відчужила її ОСОБА_9 згідно договору купівлі-продажу від 14.06.2013 року, а та в свою чергу подарувала її ОСОБА_8 згідно договору дарування від 20.06.2013 року.

Позивачкою на підтвердження своїх вимог пред'явлено договір дарування від 11.08.2011 року згідно якого ОСОБА_10 подарував їй ? частину квартиру по АДРЕСА_1. Позивачка вважає, що на підставі даного договору вона набула права власності на ? частини квартири по АДРЕСА_1, а тому ОСОБА_10 не мав права її відчужувати в подальшому.

При цьому, як встановлено судом, позивачка після укладення договору дарування від 11.08.2011 року (і до теперішнього часу) право власності на ? частини квартири не зареєструвала у встановленому законодавством порядку.

Суд першої інстанції при визнання недійсним договору купівлі-продажу вважав, що договір дарування від 11.08.2011 року є дійсним та правомірним, оскільки є нотаріально посвідченим, а тому ОСОБА_10 не мав права відчужувати 1/2 частини квартири за договором від 23.02.2013 року.

Однак, при цьому, суд послався на ч.3 ст. 334 ЦК України згідно якої право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Суд не врахував, що згідно ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Дана норма в імперативній формі встановлює моментом виникнення права власності на нерухоме майно, відчужене за правочином - саме день державної реєстрації права власності на дане майно відповідно до законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Також слід враховувати положення Закону України від 01.07.2004 р. "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції чинній на момент укладення договору дарування), яким визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому встановлено, що державна реєстрація прав є обов'язковою, а інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

В абз. 2 п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації до закону (ст.334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст.5 ЦК).

При цьому, з приводу посилання позивачки на ч.1 ст. 722 ЦК України, згідно якої право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття, слід зазначити, що зважаючи на імперативність приписів ч.4 ст. 334 ЦК України та ч.3 ст. 3 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (який був прийнятий пізніше ЦК України), вказана норма фактично може бути застосовна лише щодо рухомого майна. У разі ж укладення договору дарування нерухомого майна, право власності у обдарованого виникає на це майно не з моменту прийняття дару, а з моменту його державної реєстрації. Дане правило є загальним для будь-якого нерухомого майна та всіх правочинів укладених щодо нього.

Крім того, якщо взяти до уваги позицію позивачки, то фактичне прийняття частки квартири в дар не відбулося. Позивачка на протязі двох років не вчинила жодних дій, спрямованих на прийняття в дар об'єкту нерухомості. (Реєстрація, оплата комунальних послуг, фактичне проживання, тощо...).

Таким чином, оскільки ОСОБА_7 (протягом майже двох років) право власності на підставі договору дарування не зареєструвала, то таке у неї згідно приписів ч.4 ст. 334 ЦК України та Закону України від 01.07.2004 р. "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не виникло, а відтак право власності ОСОБА_10 на 1/2 частини квартири не припинилося внаслідок договору дарування. Тобто перехід права власності від ОСОБА_10 до ОСОБА_7 не відбувся.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_10 не мав права відчужувати частину квартири не ґрунтується на приписах цивільного законодавства. Суд зазначив, що договір купівля-продажу підлягає визнанню недійсним, так як такий правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним у зв'язку з наявністю на момент його укладення договору дарування, що нотаріально посвідчений раніше. Дане формулювання суду фактично підпадає під ознаки фіктивного правочину (ст.234 ЦК України), який є оспорюваним.

Суд визнавши правочин недійсним та встановивши додатково його нікчемність не врахував, що дані обставини є взаємовиключними та не можуть існувати одночасно (правочин не може бути одночасно оспорюваним та нікчемним). Зазначене свідчить, що суд невірно застосував норми матеріального права.

Таким чином, передбачених цивільним законодавством підстав для визнання недійсним оплатного договору купівлі-продажу від 23.02.2013 року - немає.

Інші позовні вимоги є похідними від основної, а тому до задоволення теж не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, судова колегія, -

Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2014 року - скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9, Ужгородське міськрайонне управління юстиції Закарпатської області, треті особи - приватний нотаріус Кузьо Г.В. та ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу від 23.02.2013 року недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його постановлення і може бути оскаржено на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий

Судді