Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В., Буцяка З.І.

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 квітня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 квітня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 17 жовтня 2007 року в сумі 32589,73 доларів США та пеню в сумі 3094.34 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 3654 грн.

В поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач вказує на його незаконність, оскільки суд не врахував, що позивачем всупереч вимог чинного законодавства в односторонньому порядку з 17.02.2009 року збільшено розмір процентної ставки з 11,9 % до 23,8 % за даним договором, так як на адресу відповідача, відповідно до умов договору, повідомлень щодо зміни істотних умов договору банком не направлялось. Суд не звернув увагу на те, що кредитний договір від 17.10.2007 року не містить підпунктів «а,б,в» в п.5.2 Договору, відтак, підстав для застосування подвоєної процентної ставки у банку не було, а тому слід керуватись п.10.2 Договору. Крім того, суд вийшов за межі позовних вимог та самостійно тлумачив зміни правочину викладені у додатковій угоді №1 від 17 жовтня 2007 року. Судом не враховано норми матеріального права проте, що розмір процентної ставки не може бути збільшений в односторонньому порядку.

Просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, та стягуючи заборгованість солідарно із позичальника та поручителя, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, порушення порядку та строків сплати кредиту утворилась заборгованість.

Проте повністю погодитись із таким висновком суду апеляційний суд не може.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу, зокрема, договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання перестають діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

З матеріалів справи вбачається, що 17 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», найменування якого надалі змінено на ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 35 000,00 доларів США, що еквівалентно на день укладання договору 176 750,00 грн. строком до 17 червня 2028 року зі ставкою 11,9 % річних.

17 жовтня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту про встановлення подвійної ставки, у випадках передбачених підпунктами «а», «б», «в» пункту 5.2 договору.

З довідки розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитом ОСОБА_1 на 10 листопада 2014 року за кредитним договором №112353170 від 17 жовтня 2007 року вбачається збільшення відсоткової ставки за користування кредитними коштами з 11,9% річних до 23,8 % річних з 17 лютого 2009 року.

Умовами договору встановлено, що по закінченню 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту та кожного наступного місяця кредитування ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 10.2 даного договору (п.1.3.1.).

Пунктом 10.2. вказаного договору зазначено, що банк має право збільшити розмір процентної ставки за договором при настанні будь-якої із обставин передбаченої частиною 1 п. 10.2 договору, попередивши позичальника про такі зміни не пізніше ніж за 14 календарних днів до дня зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа на адресу місця його проживання.

Разом з тим, договором передбачено, що якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому у п. 10.2 даного договору, застосовується розмір процентної ставки діючий за цим договором в попередньому періоді.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач надав суду лист-повідомлення для ОСОБА_1 про запровадження нової системи нарахування відсотків за користування кредитом на прострочену суму основного боргу в подвійному розмірі від 22.02.2008 року. Однак вказане повідомлення не свідчить про належне сповіщення позичальника, відповідно до п.10.2 , про зміну відсоткових ставок по кредиту, оскільки даний лист надісланий позичальнику за один рік до підвищення відсоткової ставки та до моменту допущення порушень позичальником умов договору, має інформативний характер і не містить посилань на конкретний розмір збільшеної відсоткової ставки, а саме до 23,8% річних.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що періодичне збільшення відсоткової ставки до 23.8 % річних з 17 лютого 2009 року є неправомірним та таким що суперечить п.10.2 Договору .

Разом з тим, оскільки позивач виконав умови договору, а відповідач в свою чергу порушив взяті на себе зобовязання щодо сплати сум кредиту, то колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по кредитному договору з розрахунку нарахування процентів за користування кредитом в розмірі 11,9% річних.

Згідно довідок розрахунку заборгованості за кредитом, по процентам та пені з врахуванням 11,9 % річних станом на 10 листопада 2014 року за ОСОБА_1 утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 32 319,52 доларів США (за курсом НБУ станом на 10.11.2014 року по курсу 14,80 грн. еквівалентно 478 465,45 грн.), з них: 30 426,48 доларів США - заборгованість по тілу кредиту; 1 893,04 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом та банком нараховано пеню в сумі 3 130,37 грн.

Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, а тому приймається судом як належний доказ по справі.

Разом з тим, колегія судів не може погодитись в висновками суду першої інстанції щодо солідарного стягнення заборгованості з відповідачів за договором про надання споживчого кредиту № 0 з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним вище договором про надання споживчого кредиту, між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 150093 від 17 жовтня 2007 року.

За змістом п. 1.1 договору поруки поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

У п. 2.1 договору поруки сторонами передбачено, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під «згодою поручителя» розуміють візування поручителем змін до основного договору (шляхом проставлення підпису уповноваженої особи та печатки поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін.

Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 22 постанови від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Із матеріалів справи не вбачається, що сторонами узгоджена можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя, а положення п. 2.1 договору поруки № 150093 не містять інформації про те, що така зміна повинна була здійснюватися без повідомлення поручителя, і не свідчать про відмову поручителя від узгодження можливих змін.

Крім того, як вбачається з п. 2.1 договору поруки, сторони домовились, що у разі збільшення обсягу відповідальності боржника за основним договором передбачена цим договором порука діє тільки у випадку, якщо поручитель надасть свою згоду на таке збільшення.

Доказів узгодження із поручителем введення подвійної процентної ставки до розрахунків з 17 лютого 2009 року відповідно до п. 2.1 договору поруки, так само, як і отримання згоди поручителя на підвищення процентної ставки до 23,8 %, матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи те, що нарахування подвійної процентної ставки на прострочену суму основного боргу із 17 лютого 2008 року відбулося із порушенням порядку погодження із поручителем змін до основного договору, які збільшують обсяг його відповідальності, передбаченого п. 2.1. договору, апеляційний суд дійшов висновку щодо припинення поруки ОСОБА_2 за виконання ОСОБА_1 кредитних зобов'язань.

Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 26 вересня 2012 року № 6-100цс12, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, ст..525, 526, 530, 559, 1054 ЦК України колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 квітня 2015 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 17 жовтня 2007 року в сумі 32 319,52 доларів США з них: 30 426,48 доларів США - заборгованість по тілу кредиту; 1 893,04 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом та стягнути пеню в сумі 3 130,37 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 3654,00 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий :

Судді