У х в а л а

іменем україни

15 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Горохівської міської ради Волинської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання рішення міської ради та ордера на жиле приміщення недійсними, виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 30 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 20 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 06 жовтня 2006 року спадщину, зокрема житловий будинок АДРЕСА_1, визнано відумерлою. У листопаді 2006 року Горохівська міська рада передала цей будинок у користування сім'ї ОСОБА_4 Проте рішенням апеляційного суду Волинської області від 07 листопада 2012 року зазначене рішення районного суду скасовано та відмовлено у задоволенні позову про визнання спадщини відумерлою. Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 03 вересня 2013 року за нею, позивачем, визнано право власності на цей житловий будинок. Посилаючись на те, що відповідачі чинять їй перешкоди у здійсненні права власності на зазначений будинок, позивачка просила визнати рішення виконкому Горохівської міської ради від 29 листопада 2006 року про виділення спірного будинку сім'ї ОСОБА_4 та ордеру про вселення їх до цього житлового будинку від 30 листопада 2006 року недійсними, а також виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з цього будинку.

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що, отримавши зазначений вище житловий будинок у користування, він провів капітальний ремонт, чим значно покращив будинок та підвищив його ринкову вартість. Ураховуючи викладене, позивач на підставі ст. 392 ЦК України просив визнати за ним право власності на цей житловий будинок.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 30 липня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано рішення виконавчого комітету Горохівської міської ради Волинської області від 29 листопада 2006 року про виділення житла сім'ї ОСОБА_4 недійсним. Визнано ордер від 30 листопада 2006 року на зайняття житлового приміщення, виданий ОСОБА_4 та членам його сім'ї, у будинку АДРЕСА_1 недійсним. Виселено ОСОБА_4 та членів його сім'ї із зазначеного житлового будинку. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 20 листопада 2014 року рішення районного суду в частині задоволення позову ОСОБА_3 скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано рішення виконавчого комітету Горохівської міської ради Волинської області від 29 листопада 2006 року про виділення житла сім'ї ОСОБА_4 недійсним. Визнано ордер на житлове приміщення від 30 листопада 2006 року, виданий ОСОБА_4 з сім'єю із чотирьох чоловік на зайняття житлового будинку АДРЕСА_1 недійсним. Виселено ОСОБА_4 та членів його сім'ї: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 із зазначеного житлового будинку з наданням іншого житлового приміщення. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення районного суду в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову та рішення апеляційного суду в частині задоволення позову ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й залишити його зустрічний позов без розгляду.

Отже, судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що вона успадкувала спірний будинок після смерті своїх батьків, які померли ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2, а, відтак, передання його іншим особам, зокрема відповідачам, є неправомірним та таким, що порушує право власності позивача.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що у Горохівської міської ради не було підстав для звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою, а згодом - на передачу спірного житлового будинку у користування відповідачам. Крім того, апеляційний суд послався на порушення, допущені при ухваленні міською радою рішення про виділення цього житлового будинку відповідачам, що є підставою для визнання його та виданого на його підставі ордера на жиле приміщення недійсними, а також для виселення сім'ї ОСОБА_4 на підставі ст. 117 ЖК УРСР з наданням іншого житлового приміщення.

Також апеляційний суд послався на те, що строк позовної давності ОСОБА_3 не порушила, оскільки про її порушене право вона дізналася в кінці 2012 року, так як фактично проживає на значній відстані від спірного майна.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік - ОСОБА_9 Єдиною спадкоємицею за законом після їх смерті є ОСОБА_10, яка успадкувала житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом звернення в шестимісячний термін до нотаріуса із відповідною заявою.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 06 жовтня 2006 року спадщину, зокрема зазначений житловий будинок, визнано відумерлою.

У листопаді 2006 року Горохівська міська рада передала цей будинок у користування сім'ї ОСОБА_4

Проте рішенням апеляційного суду Волинської області від 07 листопада 2012 року зазначене вище рішення районного суду скасовано та відмовлено у задоволенні позову про визнання спадщини відумерлою.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 03 вересня 2013 року, що набрало законної сили, за ОСОБА_3 визнано право власності на зазначений житловий будинок.

Апеляційний суд дійшов до передчасного висновку про визнання рішення Горохівської міської ради Волинської області від 30 листопада 2006 року про виділення житлової площі незаконним, а ордера на жиле приміщення - недійсним.

Відповідно до ст. 59 ЖК УРСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність − це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності, що відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України може бути підставою для відмови у позові.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, початком перебігу строку позовної давності є не тільки час, коли особа довідалася про порушення свого права, а й час, коли вона могла про це довідатися.

Апеляційний суд наведеного не врахував та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав оцінки заяві відповідачів про застосування строку позовної давності до вимог про визнання рішення місцевої ради та ордеру на жиле приміщення недійсними, не перевірив, чи могла позивачка дізнатися про порушення її прав власника спірного будинку з 2006 року, ураховуючи положення ст. 13 Конституції України, яка визначає, що власність зобов'язує, та те, що вона зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів та не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд, зазначивши про надання сім'ї ОСОБА_4 іншого жилого приміщення, не вказав, яке саме приміщення, не зазначив його в рішенні суду, чим порушив вимоги ст. 117 ЖК УРСР та не врахував відповідні роз'яснення, подані судом у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами та доповненнями).

При цьому вимога касаційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та залишення цього позову без розгляду задоволенню не підлягає.

Статтею 334 ЦПК України позивачеві на стадії касаційного провадження надано право відмовитися від позову, а сторонам укласти мирову угоду.

Отже, лише вказані диспозитивні права учасника процесу можуть бути реалізовані на стадії касаційного провадження із застосуванням положень ст. 340 ЦПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 193 ЦПК України під час судових дебатів не можна подавати нові докази, заяву про залишення позову без розгляду, збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог.

Отже, оскільки позов уже розглянуто, то його не можна залишити без розгляду.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині вирішення позову ОСОБА_3, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 20 листопада 2014 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 про визнання рішення міської ради та ордера на жиле приміщення недійсними та виселення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська