УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Горелкіної Н.А., Завгородньої І.М., Журавель В.І., Іваненко Ю.Г.,

за участю представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Фінбанк» до ОСОБА_8, ОСОБА_6 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Фінбанк» (далі - ПАТ «Фінбанк») звернулося до суду з позовом, посилаючись на те, що відповідачами порушено умови кредитного договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користування.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року, позов ПАТ «Фінбанк» задоволено. Розірвано договір про надання невідновлювальної кредитної лінії від 29 грудня 2011 року № 56/12/11-К, укладений між ПАТ «Фінбанк» та ОСОБА_8 Стягнуто із ОСОБА_8, ОСОБА_6 солідарно на користь позивача 2 062 957 грн 54 коп. заборгованості. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просила скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29 грудня 2011 року між ПАТ «Фінбанк» та ОСОБА_8 був укладений договір про надання відкличної невідновлювальної кредитної лінії № 56/12/11-К, за умовами якого останній надано невідновлювальну кредитну лінію та відкрито відкличну невідновлювальну кредитну лінію зі сплатою 25 % річних, терміном до 28 грудня 2012 року. Надання вказаного кредиту здійснювалось траншами в межах максимального розміру ліміту 1 600 тис. грн.

У цей же день на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_6 був укладений договір поруки № 56/12/11-К-П, за умовами якого відповідач зобов'язався нести солідарну відповідальність за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Фінбанк» та ОСОБА_8 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого остання передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: домоволодіння площею 452,2 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_1, а також земельну ділянку, на якій розташоване дане домоволодіння, площею 0,250 га.

Банк свої зобов'язання за договором виконав належним чином, що підтверджується платіжним дорученням від 29 грудня 2011 року.

Разом з тим позичальник та поручитель порушили умови договору та не виконали зобов'язання щодо повернення кредиту і сплати відсотків.

Станом на 30 вересня 2013 року заборгованість ОСОБА_8 перед банком складає 2 062 957 грн 54 коп., яка включає: заборгованість за кредитом - 1 599 786 грн 88 коп., нараховані відсотки за користування кредитом з 1 вересня по 30 вересня 2013 року - 36 817 грн 01 коп., прострочену заборгованість за відсотками - 244 536 грн 10 коп. та пеню з 1 січня по 30 вересня 2013 року - 181 817 грн 55 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким також погодилася і колегія суддів апеляційного суду, виходив з того, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, а позичальник та поручитель порушили умови договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів та процентів за користування цими коштами.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд апеляційної інстанції не врахував зазначених норм матеріального права та на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не перевірив доводів апеляційної скарги щодо порушення банком шестимісячного строку звернення до поручителя та щодо припинення договору поруки та дійшов передчасного висновку про солідарне стягнення боргу.

З огляду на допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, ухвалу апеляційного суду необхідно скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна В.І. Журавель І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко