АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Побірченко Т.І., Поливач Л.Д.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 4 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 26 грудня 2007 року між ним та АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк" був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 195000 швейцарських франків, що дорівнює еквіваленту 838799 грн. 91 коп., а позичальник зобов'язувався повернути кредит у повному обсязі до 26 жовтня 2027 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти в розмірі 9,99 % річних.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 серпня 2011 року стягнуто із позивача на користь ПАТ "УкрСиббанк" суму боргу за кредитним договором у розмірі 242757 швейцарських франків 39 сантимів, що за курсом НБУ становить 1967213 грн. 64 коп. У подальшому, 8 грудня 2011 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "УкрСиббанк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, внаслідок чого було замінено кредитора у зобов'язанні.

Позивач вважає, що укладання договору купівлі-продажу прав вимоги після ухвалення рішення про стягнення боргу на користь ПАТ "УкрСиббанк" суперечить положенням чч. 1, 2 ст. 378 ЦПК України, якою передбачена певна процедура заміни сторони у виконавчому провадженні правонаступником, та вказує на те, що за наведених обставин договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами суперечить нормам ст.ст. 202, 203, 215, 229, 509, 626 ЦК України.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладений 8 грудня 2011 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "УкрСиббанк", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 3749.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 4 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було враховано те, що при укладенні оспорюваного договору уступки права вимоги сторони у справі, не замінюючи кредитора у зобов'язанні в порядку, як того вимагає чинне законодавство, фактично замінили сторін, незважаючи на те, що передача уступки права вимоги після ухваленого рішення шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена. Крім того, суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач не є стороною оспорюваного ним договору, а тому відсутні підстави, передбачені ст. 215 ЦК України, для визнання його недійсним.

Представник ПАТ "Дельта Банк" - Барабой К.М. та представник ПАТ "УкрСиббанк" - Пащенко Т.С. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_1 в суд апеляційної інстанції не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Від приватного нотаріусаКиївського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що 26 грудня 2007 року між ним та АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк" був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 195000 швейцарських франків, що дорівнює еквіваленту 838799 грн. 91 коп., а позичальник зобов'язувався повернути кредит у повному обсязі до 26 жовтня 2027 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти в розмірі 9,99 % річних.

У пункті 7.4. зазначеного кредитного договору сторони погодили, що позичальник надав банку свою згоду на право збирати, зберігати, використовувати, надавати і отримувати інформацію (персональні дані позичальника, відомі банку та/або третім особам у зв'язку із укладенням та виконанням даного договору), в тому числі банківську та комерційну таємницю, необхідну при укладенні договорів щодо відступлення права вимоги за даним договором - до відповідних фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до п. 7.5. кредитного договору позичальник надав банку згоду передавати права і обов'язки банку за даним договором третій особі без отримання на це додаткової згоди позичальника.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 серпня 2011 року стягнуто із позивача на користь ПАТ "УкрСиббанк" суму боргу за кредитним договором у розмірі 242757 швейцарських франків 39 сантимів, що за курсом НБУ становить 1967213 грн. 64 коп.

У подальшому, 8 грудня 2011 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "УкрСиббанк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно умов якого ПАТ "УкрСиббанк" передало (відступило), а ПАТ "Дельта Банк" отримало право вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 3749.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частина друга стаття 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідкі його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

У пункті 26 вказаної Постанови Пленуму зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення відповідачами вимог чинного законодавства при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Прицьому, судом вірно зазначено про те, що оскільки позивач не є стороною спірного правочину, то підстави для застосування положень,передбачених ст. 215 ЦК, для визнання недійсним вказаного договору відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні оспорюваного договору уступки права вимоги сторони у справі, не замінюючи кредитора у зобов'язанні в порядку, як того вимагає чинне законодавство, фактично замінили сторін, незважаючи на те, що передача уступки права вимоги після ухваленого рішення шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена, є необґрунтованими та підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 378 ЦПК України та статті 8 Закону України "Про виконавче провадження" у разі вибуття кредитора в зобов'язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із цих норм, зокрема, пунктами 1, 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

У зв'язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв'язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п'ятої статті 8 Закону України "Про виконавче провадження", статті 378 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов'язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов'язки в зобов'язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 4 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Т.І. Побірченко

Л.Д.Поливач