Єдиний унікальний номер 243/5017/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1050/2015
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року м. Артемівськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Жарової Ю.І., суддів Халаджи О.В., Постолової В.Г.

при секретарі судового засідання Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 04 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

ВСТАНОВИЛА:

До Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він працював у ВАТ «Содовий завод» у період з 02 жовтня 1963 року по 26 березня 2002 року. З вересня 1996 року ВАТ «Содовий завод» не виплачував заробітну плату. На підставі посвідчення комісії з трудових спорів ВАТ «Содовий завод» № 47 від 14 листопада 2001 року вирішено стягнути з ВАТ «Содовий завод» на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 3256 грн. 94 коп. Але до цього часу рішення комісії не виконано. 10 вересня 2013 року колектив працівників ВАТ «Содовий завод» звернувся зі скаргою на невиконання рішень Слов'янського міськрайонного суду. 24 січня 2013 року одержано листа № 11-05-00801 Фонду Державного майна України про те, що станом на 01 січня 2013 року в Реєстрі державних корпоративних прав по Донецькій області обліковується державний пакет акцій у розмірі 100% статутному капіталу ВАТ «Содовий завод». 10 вересня 2013 року колектив працівників ВАТ «Содовий завод» звернувся зі скаргою на невиконання рішень Слов'янського міськрайонного суду Донецької області. 18 жовтня 2013 року одержано лист Державної виконавчої служби України, про те, що Постановою господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 ВАТ «Содовий завод» визнано банкротом. 08.09.2015 року отримано листа ліквідатора ВАТ «Содовий завод» в якому йдеться про те, що виконавчою службою Слов'янського міськрайонного управління юстиції було описано майно цехів заводу, але ці кошти так і не були направлені на погашення боргів по заробітній платі та на підприємство не надходили. Оскільки ВАТ «Содовий завод» є державним підприємством та заборгованість по заробітній платі залишається непогашеною, тому просив суд стягнути з Фонду державного майна України заборгованість по заробітній платі у розмірі 3256 грн. 94 коп. на підставі ст.619 ЦК України, оскільки Фонд державного майна, як засновник ВАТ «Содовий завод» несе субсидіарну відповідальність перед ним.

19 жовтня 2015 року позивач подав заяву в якій збільшив позовні вимоги та просив крім заробітної плати стягнути з відповідача на його користь з підстав, наведених у первісній позовній заяві, середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день винесення рішення судом.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 04 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що Фонд Державного майна України в силу ст.. 176 ЦК України не несе субсидіарну відповідальність по боргах ВАТ «Содовий завод», до того ж не є правонаступником ВАТ «Содовий завод».

Не погоджуючись з рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області, позивач по справі, ОСОБА_1, подав до апеляційного суду Донецької області апеляційну скаргу в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове по суті позовних вимог. Вважає, що рішення суду першої інстанції є неправильним, необґрунтованим та таким, яке підлягає скасуванню з підстав того, що рішенням суду порушені конституційні права позивача, відповідачем у справі є Фонд Державного майна Держави Україна, який несе (субсидіарну) відповідальність за Законом України.

До судового засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, направивши на адресу апеляційного суду клопотання про відкладення розгляд справи без його участі.

Відповідач до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення позивача, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідним зазначити наступне.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 працював у ВАТ «Содовий завод» у період з 02 жовтня 1963 року по 26 березня 2002 року. З 01 вересня 1996 року підприємство припинило виплачувати працівникам заробітну плату.

Згідно посвідчення від 14 листопада 2001 року ОСОБА_1 має право на отримання від ВАТ «Содовий завод» заборгованість із заробітної плати у розмірі 3256 грн. 94 коп., оскільки на підставі посвідчення комісії з трудових спорів ВАТ «Содовий завод» № 47 від 14 листопада 2001 року вирішено стягнути з ВАТ «Содовий завод» на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 3256 грн. 94 коп.

10 вересня 2013 року колектив працівників ВАТ «Содовий завод» звернувся зі скаргою на невиконання рішень Слов'янського міськрайонного суду. 24 січня 2013 року одержано листа № 11-05-00801 Фонду Державного майна України про те, що станом на 01 січня 2013 року в Реєстрі державних корпоративних прав по Донецькій області обліковується державний пакет акцій у розмірі 100% статутному капіталу ВАТ «Содовий завод». 10 вересня 2013 року колектив працівників ВАТ «Содовий завод» звернувся зі скаргою на невиконання рішень Слов'янського міськрайонного суду Донецької області.

18 жовтня 2013 року одержано лист Державної виконавчої служби України, про те, що Постановою господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 ВАТ «Содовий завод» визнано банкротом. 08 вересня 2015 року отримано листа ліквідатора ВАТ «Содовий завод» в якому йдеться про те, що виконавчою службою Слов'янського міськрайонного управління юстиції було описано майно цехів заводу, але ці кошти так і не були направлені на погашення боргів по заробітній платі та на підприємство не надходили.

У відповідності до Статуту ВАТ "Сододий завод", підприємство засноване відповідно до рішення Фонду державного майна України від 20 грудня 1995 року № 50-АТ шляхом перетворення ДП ""Хімпром" у ВАТ "Содзавод" згідно із Указом Президента України від 26 листопада 1994 року № 699/94 "Про заходи щодо забезпечення прав громадян на використання приватизаційний майнових сертифікатів". ВАТ "Содзавод" є юридичною особою, здійснює свою діяльність відповідно до чинного законодавства та статуту, має самостійний баланс, розрахунковий, валютний та інші рахунки в банках, має право укладати угоди(контракти), набувати майнових та особистих прав, нести обов'язки, виступати в суді, арбітражному або третейському суді.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні правові підстави покладати на Фонд державного майна обов'язок виплатити борг юридичної особи ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат» по заробітній платі перед позивачем.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову у позові є неприйнятними, виходячи з наступного.

Нормами ст. 619 ЦК України, регулюються правовідносини зобов'язального характеру, за якими договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова(субсидіарна) відповідальність.

Частиною 1 ст. 176 ЦК України передбачається розмежування відповідальності за зобов'язаннями держави, АРК, територіальних громад та створених ними юридичних осіб, згідно якого Держава, АРК, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, ст. 176 ЦК України закріплює загальну норму про розмежування відповідальності публічно-правових утворень за своїми зобов'язаннями та створених ними юридичних осіб. ЦК передбачає загальне правило, згідно з яким держава, інші публічно-правові утворення (АРК, територіальні громади) не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб. Ця норма направлена на конкретизацію положень ч.3 ст. 96 ЦК України згідно з якою юридична особа самостійно відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями його учасника (засновника).

Вказівка на субсидіарну відповідальність держави, АРК, територіальних громад, як засновників створених ними юридичних осіб публічного права, яку містить норма ст. 176 ЦК, - передбачає можливість встановлення такої відповідальності спеціальними законами.

Як достовірно встановлено у судовому засіданні, засновником ВАТ «Содовий завод» є держава в особі Фонду Державного майна України (п.1.1 Статуту).

З врахуванням викладеного, можливо дійти висновку, що правовідносини, які склалися між ВАТ «Содовий завод» та Фондом державного майна, - є правовідносини засновника та створеного ним підприємства, за якими засновник не відповідає по боргах підприємства, а підприємство не відповідає по боргах засновника. Такі відносини відповідають нормам чинного цивільного законодавства, зокрема положенням ст. 176 ЦК України, підтверджується статутом ВАТ «Содовий завод», згідно якого підприємство є юридичною особою, створеною державою, яка не відповідає за зобов'язаннями держави та акціонерів, а держава не відповідає за зобов'язаннями Товариства, отже за своєю юридичною природою ВАТ «Содовий завод» не є казенним підприємством, а тому положення ст. 77 ГК України на правовідносини ВАТ «Содовий завод» та Фонду держмайна України не розповсюджуються.

З огляду на викладене, Фонд Держмайна України в силу ст. 176 ЦК України не несе субсидіарну відповідальність по боргах ВАТ «Содовий завод», до того ж не являється правонаступником ВАТ «Содовий завод»

У зв'язку з викладеним, підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку на користь позивача у суду немає.

Згідно ст.ст. 1, 5 Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. До повноваження Фонду державного майна України належить погодження мирових угод, планів санації і переліків ліквідаційних мас та змін і доповнень до них у справах про банкрутство господарських організацій з корпоративними правами держави понад 50 відсотків їх статутного капіталу, які перебувають у процесі приватизації.

Відповідно до ч. 1 ст. 619 Цивільного кодексу України лише договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Згідно ч. 2 ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, керівник банкрута звільняється з роботи у зв'язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута.

Як зазначено у ч. 1 ст. 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею. При цьому у першу чергу задовольняються вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута, грошові компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, інші кошти, належні працівникам у зв'язку з оплачуваною відсутністю на роботі (оплата часу простою не з вини працівника, гарантії на час виконання державних або громадських обов'язків, гарантії і компенсації при службових відрядженнях, гарантії для працівників, що направляються для підвищення кваліфікації, гарантії для донорів, гарантії для працівників, що направляються на обстеження до медичного закладу, соціальні виплати у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності за рахунок коштів підприємства тощо), а також вихідної допомоги, належної працівникам у зв'язку з припиненням трудових відносин та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування, у тому числі відшкодування кредиту, отриманого на ці цілі.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦК України акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями.

Згідно ч. 2 ст. 152 ЦК України акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобов'язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства, у межах вартості акцій, що їм належать.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про акціонерні товариства» засновниками акціонерного товариства визнаються держава в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, територіальна громада в особі органу, уповноваженого управляти комунальним майном, а також фізичні та/або юридичні особи, що прийняли рішення про його заснування.

Отже, ч. 2 ст. 152 ЦК України, а також ч. 2 ст. 3 Закону України «Про акціонерні товариства» встановлено, що акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном.

Акціонери не відповідають за зобов'язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства, тільки в межах належних їм акцій. До акціонерів не можуть застосовуватись будь-які санкції, що обмежують їх права у разі вчинення протиправних дій товариством або іншими акціонерами.

Посилання позивача на ст. 619 ЦК України є безпідставним, оскільки до спірних правовідносин має застосовуватись трудове законодавство, зокрема КЗпП, а додаткова (субсидіарна) відповідальність не може застосовуватись до трудових правовідносин, оскільки виникає лише у разі порушення зобов'язання, якого між сторонами не існувало.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді цієї справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення немає.

Доводи апеляційної скарги в своїй більшості стосуються оцінки доказів.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України.

Згідно ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи позивача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, позивачем не надано.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду від 04.11.2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді