ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/4708/15-ц
Провадження № 2/210/2036/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"11" листопада 2015 р.
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді: Вікторович Н.Ю.,
за участі секретаря судового засідання: Ширинової К.С.,
представника позивача: ОСОБА_2,
третьої особи: ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу, в порядку ст.197 ч.2 ЦПК України, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3, Головне управління Державної міграційної служби Дніпропетровської області, Виконавчий комітет Дзержинської районної у м. Кривому Розі ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
29 вересня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася позивач ОСОБА_4 із вищеназваним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона з 1993 року та по теперішній час зареєстрована та прожирає в квартирі за адресою: пр. Гагаріна, буд.№42, кв.№4, м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.
Квартира не приватизована, належить до комунальної власності м. Кривого Рогу Дніпропетровської області та обслуговується КП «Житлово-експлуатаційна організація №8». Житлове приміщення було виділено її родині на склад сімї із двох осіб, включаючи її та ОСОБА_3, її чоловіка, про що КП «ЖЕО №8» 04 серпня 1993 року, на підставі протоколу засідання комісії по обміну житлової площі №31 від 03 серпня 1993 року, було видано ордер.
Зазначала, що разом зі нею в квартирі за вказаною адресою місце проживання зареєстровано за ОСОБА_3, колишнім її чоловіком, ОСОБА_5, донькою, ОСОБА_6, онукою, донькою ОСОБА_5
Вказувала, що на даний час, із перелічених вище осіб фактично в квартирі проживає лише вона та ОСОБА_3, інші члени її сім'ї не проживають з 2003 року, та по теперішній час, що підтверджується актом з місця проживання від 17 вересня 2015 року. Будь-які перешкоди у проживанні відповідачів в квартирі їм ніхто не чинив.
Так, ОСОБА_5 та її донька ОСОБА_6 з кінця 2002 року фактично проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, де з 2003 року мають зареєстроване постійне місце проживання та отримали громадянство цієї країни, що підтверджується Carta D'identita (посвідченнями особи Республіки ОСОБА_7) №АО 4021167 від 02 лютого 2009 року, №АО 7950562 від 10 вересня 2010 року відповідно.
З моменту остаточного переїзду до ОСОБА_7 в 2003 році її онуки ОСОБА_8 та доньки ОСОБА_5, де остання створила сімю з громадянином ОСОБА_7 Болдріні Мауро, та наміру повертатись на Україну не має, в житловому приміщенні за адресою: пр. Гагаріна, буд.№42 кв.№4, м. Кривого Рогу Дніпропетровської області відсутні їх особисті речі, документи, предмети побуту. За весь цей період часу на територію України вони не приїздили, в квартирі не з'являлись, не претендували на проживання в ній та участь у здійсненні її приватизації, не турбувались про її технічний стан та не надавали коштів на її утримання, у тому числі не сплачували комунальні послуги, але з реєстраційного обліку в квартирі до теперішнього часу так і не знялися.
У зв'язку з реєстрацію місця проживання відповідачів вона, будучи пенсіонером, особою похилого віку, маючи низький рівень доходів, вимушена нести додаткові витрати, сплачуючи комунальні послуги за них як осіб, які досить тривалий час не проживають у житловому приміщенні, не утримують його, через що не може оформити житлову субсидію, зважаючи на значне підвищення тарифів на комунальні послуги, вона також позбавлена можливості належним чином реалізувати своє право на приватизацію житла.
На підставі вищевикладеного просила суд позовні вимоги задовольнити, та винести рішення, яким визнати відповідачів ОСОБА_5, та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: пр. Гагаріна, буд.№42, кв.№4, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.
Позивач ОСОБА_4 до зали суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, скористалася правом представництва її інтересів у суді.
Присутня у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4, - ОСОБА_2, надала пояснення по суті справи, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідачі ОСОБА_5, та ОСОБА_6, до зали суду не зявилися, причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялися за місцем своєї реєстрації.
Присутня у судовому засіданні третя особа ОСОБА_3, надав пояснення по суті справи, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Представник третьої особи, - Головне управління Державної міграційної служби Дніпропетровської області, до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Представник третьої особи, - Виконавчий комітет Дзержинської районної у м. Кривому Розі ради, до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідачів та представників третіх осіб, Головне управління Державної міграційної служби Дніпропетровської області, Виконавчий комітет Дзержинської районної у м. Кривому Розі ради, які до зали суду не з'явилися, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди представника позивача та третьої особи ОСОБА_3, ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.
Вислухавши пояснення представника позивача та третьої особи, ОСОБА_3, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.
Так, відповідно до положень ст.9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Відповідно до правил ст.ст.71, 72 ЖК України, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема, якщо вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців.
Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк.
Відповідачі не зверталися до суду з вимогою про продовження строку на відсутність у спірній квартирі.
Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. При таких обставинах вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України; ст.405 ЦК України).
Як встановлено при дослідженні письмових матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 з 05 серпня 1993 року та по теперішній час зареєстрована та прожирає в квартирі за адресою: пр. Гагаріна, буд.№42, кв.№4, м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с.6), та є пенсіонером (а.с.7).
Зі слів представника позивача встановлено, що квартира є не приватизованою, та належить до комунальної власності. Житлове приміщення було виділено родині позивача, включаючи її та ОСОБА_3 (а.с.8, 9), її чоловіка, про що КП «ЖЕО №8» 04 серпня 1993 року, на підставі протоколу засідання комісії по обміну житлової площі №31 від 03 серпня 1993 року, було видано ордер (а.с.11).
Представник позивача також вказувала на ті обставини, що разом зі позивачем в квартирі за вказаною адресою, місце проживання зареєстровано за ОСОБА_3, колишнім чоловіком позивача (а.с.8, 9, 10), ОСОБА_5, донькою позивача (а.с.12, 13, 14), ОСОБА_6, онукою позивача, та донькою ОСОБА_5 (а.с.16).
Також судом встановлено, що на даний час, із перелічених вище осіб фактично в квартирі проживає лише позивач ОСОБА_4 та її колишній чоловік ОСОБА_3, інші члени сім'ї не проживають з 2003 року, та по теперішній час, що підтверджується актом з місця проживання від 17 вересня 2015 року (а.с.23).
ОСОБА_5 та її донька ОСОБА_6 з кінця 2002 року фактично проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, де з 2003 року мають зареєстроване постійне місце проживання та отримали громадянство цієї країни, що підтверджується Carta D'identita (посвідченнями особи Республіки ОСОБА_7) №АО 4021167 від 02 лютого 2009 року (а.с.15), №АО 7950562 від 10 вересня 2010 року (а.с.18).
Зі слів представника позивача також встановлено, що з моменту остаточного переїзду до ОСОБА_7 в 2003 році ОСОБА_8 та ОСОБА_5, де остання створила сімю з громадянином ОСОБА_7 Болдріні Мауро, останні наміру повертатись на Україну не мають, в житловому приміщенні за адресою: пр. Гагаріна, буд.№42 кв.№4, м. Кривого Рогу Дніпропетровської області відсутні їх особисті речі, документи, предмети побуту. За весь цей період часу на територію України вони не приїздили, в квартирі не з'являлись, не претендували на проживання в ній та участь у здійсненні її приватизації, не турбувались про її технічний стан та не надавали коштів на її утримання, у тому числі не сплачували комунальні послуги, але з реєстраційного обліку в квартирі до теперішнього часу так і не знялися. У зв'язку з реєстрацію місця проживання відповідачів позивач, будучи пенсіонером, особою похилого віку, маючи низький рівень доходів, вимушена нести додаткові витрати, сплачуючи комунальні послуги за них як осіб, які досить тривалий час не проживають у житловому приміщенні, не утримують його, через що не може оформити житлову субсидію, зважаючи на значне підвищення тарифів на комунальні послуги, вона також позбавлена можливості належним чином реалізувати своє право на приватизацію житла.
Факт сплати комунальних платежів саме позивачем підтверджується копіями наданих до суду квитанцій (а.с.48-52).
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідачі на протязі вже тривалого часу не пооживають у вищезазначеній квартирі, а нарахування комунальних платежів здійснюється за кількістю зареєстрованих у квартирі осіб, на них нараховуються усі комунальні платежі, які позивач вимушена сплачувати, що ставить її у скрутне майнове становище, суд знаходить позовні вимоги позивача обґрунтованими та доведеними.
Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідачі не проживають у квартирі за місцем реєстрації без поважних причин та не мають наміру там проживати, а отже є підстави для визнання їх такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1.
Керуючись ст.ст.11, 15, 30, 60, 224 - 227 ЦПК України, ст.16, 405 ЦК України, ст.ст.71, 72, 107, 116, 156 ЖК України, ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року (зі змінами), суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3, Головне управління Державної міграційної служби Дніпропетровської області, Виконавчий комітет Дзержинської районної у м. Кривому Розі ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою №4 в будинку №42 по пр. Гагаріна в м. Кривому Розі Дніпропетровської області.
Рішення суду є підставою для зняття ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Відповідно до ст.ст.231, 232 ЦПК України оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та вразі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н. Ю. Вікторович