Справа № 344/9243/15-ц
Провадження № 2/344/3693/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Струк Л.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ПАТ «Комерційний банк» Актив-банк» до ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що 07/05/2014 р. позивач та відповідач уклали договір купівлі-продажу 20/100 часток в праві власності на нерухоме майно будинок №80а по вул. Коновальця в м. Івано-Франківськ. Однак ціна договору була на 20 % меншою ніж ринкова ціна майна, а тому вказаний договір було спрямовано на відчуження майна банку за заниженою ціною. Вказана обставина має своїм наслідком нікчемність договору купівлі-продажу, а тому позивач просив суд застосувати наслідки нікчемності правочину та визнати право власності на відчужене майно.

Позивач повторно не забезпечив участь свого представника в судовому засіданні, який повторно і безпідставно просив про відкладення судового розгляду.

Відповідно до ст. 130 ЦПК України за заявою однієї або обох сторін про неможливість явки до суду проведення попереднього судового засідання може бути відкладено, якщо причини неявки буде визнано судом поважними.

Позивачем не надано суду доказу наявності причин, які б можна було визнати поважними для не забезпечення явки представника позивача в судове засідання.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі "ОСОБА_4 проти України" (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

Відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Так, позивач належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду спору за його участі. Отже позивач зобов`язаний був повторно забезпечити явку в судове засідання свого уповноваженого представника, у разі неможливості явки одного представника, забезпечити явку в судове засідання іншого представника. Отже позивач реалізував своє право на безпосередню участь в судовому засіданні. Також у позивача та відповідача було достатньо часу для подання суду доказів та обґрунтування їх заперечення і спростування позову.

Для забезпечення реалізації принципу юридичної визначеності суд ухвалив здійснити судовий даного спору, оскільки наступне затягування судового розгляду представником позивача не обґрунтовано доказами, які б свідчили про поважність причин не явки в судове засідання.

Судом встановлено наступні обставини.

30/04/2014 р. ПАТ «Актив-банк» та ОСОБА_3 уклали договір строкового вкладу №ДФО-16-17627, відповідно до умов якого банк відкрив відповідачу депозитний рахунок та прийняв грошові кошти на суму 690000 гривень на строк 386 днів до 20/05/2015 р. під 25% річних.

Відповідно до виписки по вказаному договору банківського вкладу вказано на нарахування позивачем процентів відповідачу.

07/02/2014 р. позивачем оформлено платіжне доручення №347, відповідно до якого зараховано 691220 гривень в якості оплати за договором.

02/09/2014 р. постановою НБУ №545 ПАТ «Актив-банк» віднесено до неплатоспроможних.

03/09/2014 р. запроваджено тимчасову адміністрацію у позивача.

24/12/2014 р. ухвалено рішення про початок процедури ліквідації позивача.

07/05/2014 р. позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу 20/100 ідеальних часток в праві власності офісно-банківських та торгових приміщень в будинку №80а по вул. Коновальця Євгена в м. Івано-Франківськ.

Відповідно до пунктів 1 та 4 спірного договору купівлі-продажу від 07/05/2014 р. сторони домовились, що за придбання нерухомого майна відповідач повинен безпосередньо сплати грошові кошти в сумі 691220 гривень в тому числі ПДВ.

Відповідно до п. 5 вказаного договору продаж вчинено за ціною договору, яка вірогідно становить ринкову вартість спірного майна за Звітом на 14/03/2015 р.

Відповідно до Звіту про експертну оцінку ринкової вартості спірної нерухомості на замовлення позивача від 15/06/2015 р. вартість спірної нерухомості становить 938586,48 гривень без ПДВ.

Таким чином ціна предмету спірного договору купівлі-продажу та його оцінка на підставі звіту від 14/03/2015 р. здійснені на основі припущення про можливу вартість спірного майна, але не відображає дійсну його вартість на день посвідчення спірного договору.

Отже відповідачем не спростовано підставу позову про невідповідність вартості майна дійсній ринковій його вартості та не заниження його на 20 % від такої вартості.

При цьому вартість спірного майна, визначена в договорі купівлі-продажу, відповідає сумі вимоги за договором банківського вкладу, що вказує на те ціна договору визначена сторонами на основі ринкової вартості спірного майна, а для наступного зарахування права вимоги в рахунок передання майна. Отже спірний договір купівлі-продажу було вчинено сторонами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Разом з цим судом роз`яснено сторонам їх право заявляти заяви про призначення судових експертиз.

Заяві і клопотань щодо призначення судових експертиз від учасників не надійшло.

В позові вказано, що за придбання спірного майна позивачка розрахувалась правом вимоги щодо повернення грошових коштів, які були внесені позивачкою за договором банківського вкладу.

Вказану обставину не заперечувала жодна сторона чи її представник.

В позові вказано, що на момент зарахування депозиту в рахунок оплати за спірним договором ПАТ «Актив-банк» вже не повертав депозити вкладникам.

Так, відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено спірний період, за який може бути витребувано майно, що було відчужено банком, визнаним неплатоспроможним, в якому введено тимчасову адміністрацію.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В свою чергу сторони спірного договору купівлі-продажу домовились про сплату відповідачем грошових коштів в рахунок придбання майна. Отже спірні відносини сторін були щодо безпосереднього передання спірного майна у власність відповідача за грошові кошти.

Однак в наступному в рахунок вимоги позивача до відповідача про повернення банківського вкладу передано право власності на спірні приміщення.

Відповідно до ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Новація не допускається у випадках, встановлених законом.

Суду не надано доказу того, що вищий орган управління надав згоду на новацію договору банківського вкладу відповідача.

При цьому після визнання банку неплатоспроможним відчуження майна банку здійснюється в порядку ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка не дозволяє новацію.

При цьому відповідно до п. 4-1 ст. 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог за зобовязаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом.

Отже новація договору банківського вкладу відповідача не могла бути здійснена за участі неплатоспроможного банку.

Так на момент нотаріального посвідчення договору сторони домовились про оплату відповідачем вартості спірного нерухомого майна.

Однак суду не надано доказу того, що відповідач сплатив грошові кошти на користь позивача.

Відповідач не спростував підстави позову, відповідно до якої зарахування права вимоги за договором банківського вкладу здійснено неплатоспроможним банком.

Відповідно до листа відповідача на адресу позивача протоколом №51 засідання правління позивача від 10/04/2014 р. було схвалено відчуження спірного майна шляхом його продажу, а не новація боргу, передача відступного чи зарахування зустрічних вимог.

Отже внаслідок укладення спірного договору купівлі-продажу відповідачу надано перевагу перед іншими вкладниками банку щодо повернення його депозиту, всупереч встановлених законом підстав, способу і порядку повернення депозиту.

Проте відповідно до ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд зобовязаний забезпечити збереження активів та документації банку.

Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобовязаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з наступних підстав:

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобовязання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобовязань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобовязаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобовязання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, повязаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

Порядок виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є містить спеціальні правові норми у спірних правовідносинах.

Відповідно до положень чч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд зобов'язаний забезпечити збереження активів та документації банку.

Частиною 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд: протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами.

Під час проведення уповноваженою особою Фонду перевірки правочинів протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, з підстав, визначених ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» банк здійснив відчуження спірного майна за зниженою ціною, у зв'язку з чим поніс прямі збитки.

Таким чином, відповідачу було надано можливість повернути вклад, розміри якого перевищують гарантовану Фондом гарантування вкладів фізичних осіб суму 200000 гривень, отримати суму вкладу повністю, без будь-яких обмежень, що є наданням йому переваг перед іншими кредиторами банку та є підставою для застосування нікчемності правочину щодо позбавлення неплатоспроможного банку його активів, порушення прав інших кредиторів, одночасної можливості продажу сумарних активів банку.

Аналогічну правову позицію було висловлено в ухвалі Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 21 жовтня 2015 року.

Крім цього відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Так, позивач був власником 20/100 часток в праві власності на будівлю №80а по вул. Коновальця в м. Івано-Франківськ. Однак спірний договір купівлі-продажу вчинено відчуження офісно-банківських та торгових приміщень, як щодо окремих об`єктів цивільних прав.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Так суду не надано доказу того, що право спільної часткової власності здійснено співвласниками за їх згодою, а також щодо надання банком та іншими співвласниками часткової власності згоди на відчуження відокремлених приміщень в будинку №80а по вул. Коновальця в м. Івано-Франківськ.

При цьому, відповідно ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Тому співвласник має право на розпорядження своєю часткою у всій споруді, але він не вправі розпорядитися приміщеннями, які належать на праві спільної часткової власності спільно з іншими співвласниками.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Так, відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Отже порушення встановленого законом порядку відчуження об`єктів нерухомого майна та речових прав щодо нерухомості, яка перебуває в частковій власності декількох осіб є самостійною підставою для визнання правочину нікчемним, оскільки має місце порушення конституційних прав позивача як співвласника спірного майна.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 Про судове рішення у цивільній справі суд повинен вирішити справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму.

В свою чергу відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Тому відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Відповідно до п. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В п. 1 ст. 60 ЦПК України вказано, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином судом встановлено, що вказані позивачем правочин є нікчемними на підставі закону. Тому позов підлягає задоволенню в частині визнання спірного правочину нікчемним і застосування наслідків нікчемності правочину.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Правовим наслідком недійсності правочину є двостороння реституція, а не визнання прав власності, оскільки для даного виду відносин законом встановлено спеціальний спосіб захисту порушеного права. Крім цього спірні відносини сторін є зобов`язально-правовими, а визнання права власності, відповідно до ст. 392 ЦК України є речово-правовим способом захисту прав і використовується виключно у речово-правових спорах. Вказаний правовий висновок неодноразово та послідовно висловлено в постановах Верховного Суду України.

При цьому витребування майна із власності відповідача і передання його у власність позивача вирішує спір в частині речових прав власності, а тому не потребує будь-якого додаткового ухвалення резолюції про визнання права власності, оскільки відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Отже з відповідача підлягає стягненню судовий збір в користь держави в розмірі максимального судового збору на час звернення до суду, оскільки судом задоволено прохання про витребування спірного майна та з урахуванням ціни позову.

Судом було роз`яснено сторонам їх обов`язок подати суду докази до початку розгляду справи по суті. Таких клопотань та доказів сторони суду не надали.

В свою чергу відповідач подав рецензію суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_5 на звіт про оцінку спірного майна, виконаний на замовлення позивача, відповідно до якого висловлено правову позицію щодо заперечення оцінки позивача і порушення встановлених правил складання відповідних звітів.

Однак відповідно до п. 4 ст. 54 ЦПК України допомога спеціаліста не може стосуватися правових питань.

Так, відповідно до п. 1 ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

В п. 3 ст. 58 ЦПК України вказано, що суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Разом з цим вказані заперечення враховано судом, оскільки вони висловлені представником відповідача в якості заперечення підстав позову.

Однак представник відповідача не надав доказів на підтвердження обставини про відповідність ціни договору дійсній ринковій вартості спірного майна і продаж спірного майна за заниженою ціною, внаслідок чого банк зазнав збитків.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

позов задовольнити частково;

застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 07/05/2014 р. в будинку №80а по вул. Коновальця Євгена в м. Івано-Франківськ, зареєстрованого в реєстрі №177, шляхом витребування у ОСОБА_3 та передачі у власність ПАТ «Комерційний банк» Актив-банк» 20/100 ідеальних часток офісно-банківських приміщень в будинку №80а по вул. Коновальця Євгена в м. Івано-Франківськ, загальною площею 85,6 кв.м., а саме зазначених в плані літерою «А» та складаються на першому поверсі прим. 1 тамбур пл. 5.3 кв.м., прим. 2 хол пл. 9.1 кв.м., прим. 3 зал офісу пл.43.3 кв.м., прим. 3а зал офісу пл. 13.9 кв.м., прим. 4. Умивальник пл. 1.5 кв.м., прим. 5 вбиральня пл. 1.4. кв.м., прим. 6 допоміжне пл. 1.0 кв.м., прим. 7 кімната персоналу пл. 4. 4 кв.м., прим. 8 паливна пл. 5.7. кв.м.;

в іншій частині позову відмовити;

стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 3654 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський