Справа № 1326/3429/11 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/4075/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, представників: ТзОВ «Шаян-Еліт» та ОСОБА_5 - ОСОБА_6; ОСОБА_7 - ОСОБА_8; ОСОБА_9 - ОСОБА_10; ОСОБА_11 - ОСОБА_12,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Шаян-Еліт», ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_4 до якої приєдналася ОСОБА_5 та за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 січня 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Шаян-Еліт» до ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_11, третя особа - Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання права власності на приміщення квартири АДРЕСА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_11 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шаян-Еліт», Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Київ», ОСОБА_2, ОСОБА_15, ОСОБА_13, ОСОБА_5, треті особи - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Якименко Валентина Онисимівна, Відкрите акціонерне товариство Завод «Львівсільмаш», Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, про визнання переважного права на придбання у власність орендованого ними нежитлового приміщення, визнання права власності на квартири 1-4, нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 та витребування з володіння майна, -

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2010 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) «Шаян Еліт» звернулося в суд з позовом, який в подальшому неодноразово уточнювався, до ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_11, третя особа - ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання права власності на приміщення квартири АДРЕСА_1. Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що власником спірних нежитлових приміщень з прибудовами, що знаходяться в АДРЕСА_1 був АКБ «Київ», який набув вказані приміщення на підставі мирової угоди, укладеної з ЗАТ «Міжнародна агропромислова корпорація», яка була затверджена ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.07.2006 року по справі № 21/411. На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 10.11.2006 року між АКБ «Київ» та ТзОВ «Шаян Еліт», Товариство придбало спірні нежитлові приміщення загальною площею 580,3 м.кв. Серед цих приміщень є і приміщення квартири, яку займають відповідачі. Оскільки ТзОВ «Шаян-Еліт» є законним власником спірних приміщень, жодних зобов'язань перед відповідачами не має, та оскільки відповідачі оспорюють право власності на спірні приміщення, просило задовольнити позов повністю.

Позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_11 звернулись до суду із зустрічним позовом до ТзОВ «Шаян-Еліт» та ПАТ АКБ «Київ», ОСОБА_2, ОСОБА_15, ОСОБА_13, ОСОБА_5, треті особи - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Якименко В.О., ВАТ Завод «Львівсільмаш», Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, про визнання переважного права на придбання у власність орендованого ними нежитлового приміщення, визнання права власності на квартири 1-4 та нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 і витребування майна з володіння. Вимоги зустрічної позовної заяви обґрунтовували тим, що згідно договору № 136 від 03.06.2002 року ВАТ «Завод Львівсільмаш» надало позивачам у користування нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 для переобладнання та використання під житло. Даний договір безстроковий, а зміна правонаступника не тягне за собою розірвання договору. Згідно умов договору ними проведено переобладнання найманого нежитлового приміщення під житло, у якому досі проживають. Вказували, що при укладенні договору купівлі-продажу нежитлових приміщень між АКБ «Київ» та ТзОВ «Шаян-Еліт» було порушено їх право на першочергове придбання орендованого приміщення, передбаченого ч. 2 ст. 777 ЦК України. Після придбання нежитлових приміщень ТзОВ «Шаян-Еліт» продало квартири № 1, 3, 4 в цьому приміщенні, та нежитлові приміщення, власниками яких на даний час є ОСОБА_2, ОСОБА_18, ОСОБА_13 та ОСОБА_5 відповідно. Посилаючись на ст. 388 ЦК України просили витребувати спірне майно.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень між ПАТ АКБ «Київ» та ТзОВ «Шаян Еліт» від 09.11.2006 р. в частині зазначення покупця та переведено на ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_14 за договором купівлі-продажу від 09.11.2006 р. між ПАТ АКБ «Київ» та ТзОВ «Шаян Еліт» права та обов'язки покупця, як таких що мають переважне право, на приміщення за адресою: АДРЕСА_1, заг. пл. 580,3 кв.м, вартістю 266 500 грн. 00 коп.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_10, заг. пл. 65.5 м.кв.; ТзОВ «Шаян-Еліт» на квартиру АДРЕСА_1, заг. пл. 58.6 м.кв.; ОСОБА_15 на АДРЕСА_11, заг. пл. 65.8 м.кв.; ОСОБА_13 на АДРЕСА_8, заг. пл. 61.6 м.кв.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 (будівля дитячого садка літ. А-1) заг. площею 244,1 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_10, заг. пл. 65.5 м.кв.; ОСОБА_11 право власності на квартиру АДРЕСА_1, заг. пл. 58.6 м.кв.; ОСОБА_9 право власності на квартиру АДРЕСА_11, заг. пл. 65.8 м.кв.; ОСОБА_14 право власності на квартиру АДРЕСА_8, заг. пл. 61.6 м.кв.

Визнано за ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_14 право спільної сумісної власності на приміщення по АДРЕСА_1 (будівля дитячого садка літ. А-1) заг. площею 244,1 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами та нежитлові приміщення будинку А1-2 (літ. І, II першого поверху, заг. пл. 24,6 м.кв) та (літ. І, II, III, IV другого поверху, заг. пл. 47,2 м.кв.).

Витребувано з володіння ОСОБА_5 нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 (будівля дитячого садка літ. А-1) заг. площею 244,1 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами на користь ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_14 шляхом передачі в натурі.

Грошові кошти в сумі 266 500 грн. 00 коп., внесені позивачами на депозитний рахунок Франківського районного суду згідно квитанцій № ПН 283 від 07.11.2013 р., № ПН 264 від 07.11.2013 р., № ПН 287 від 07.11.2013 р., № 9319.197.3 від 07.11.2013 р. перераховано Товариству з обмеженою відповідальністю «Шаян-Еліт».

В решті позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11 червня 2014 року стягнуто солідарно з ТзОВ «Шаян-Еліт», ПАТ АКБ «Київ», ОСОБА_2, ОСОБА_15, ОСОБА_13, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_14 судові витрати в сумі 2665 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шаян-Еліт», ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_4 до якої приєдналася ОСОБА_5 та апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» відхилено.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 січня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 квітня 2015 року касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Шаян-Еліт», ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_15 та публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задоволено частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржили ТзОВ «Шаян-Еліт», ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_4, до яких приєдналася ОСОБА_5, та ПАТ «ОТП Банк».

ТзОВ «Шаян-Еліт», ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_4 вважають рішення суду таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом не було з'ясовано, які правові норми підлягають застосуванню до спірних правовідносин, внаслідок чого не застосовано закон, який підлягав застосуванню - ст. 256 ЦК УРСР, і вирішено справу на підставі закону, який на час виникнення правовідносин не існував, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Судом не надано належної правової оцінки предмету договору, де зазначено, що нежитлові приміщення надаються працівникам підприємства під реконструкцію, а не під проживання. Суд вважав встановленою обставиною те, що позивачі проживали в орендованому ними приміщенні, проте договори найму жилого відомчого приміщення, яким стали квартири 1-4 після введення їх в експлуатацію, яку здійснював ВАТ «Завод «Львівсільмаш», у матеріалах справи відсутні, як відсутні і ордери на житло. Судом першої інстанції безпідставно визнано недійсним договір купівлі-продажу та застосовано непередбачені законом наслідки недійсності. Крім цього, у мотивувальній частині рішення відсутні посилання на норми матеріального права, на підставі якої вирішено спір. Зазначають, що в описовій частині рішення невірно викладено позиції сторін та осіб, які брали участь у справі та здійснено підміну тверджень сторін та осіб, які брали участь у справі, що є порушенням ст. ст. 214, 215 ЦК України. Також вказують, що в підставах зустрічного позову відсутні будь-які згадки про частину дитячого садочку за Літ. А-1, площею 244,1 кв.м., нежитлові приміщення будинку А1-2 (літ І, ІІ першого поверху, заг. пл. 24,6 кв.м) та (літ. І, ІІ, ІІІ, ІV другого поверху, заг. пл. 47,2 кв.м.). Однак позовні вимоги щодо цієї часини дитячого садочку задоволені судом взагалі без посилання на будь-яку норму закону та на докази, якими ці позовні вимоги обґрунтовуються. Також зазначають, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, так як в процесі розгляду справи суд прийняв зустрічний позов до осіб (відповідачів), які не брали участь у справі та не були позивачами. Просять скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог за первісним позовом та в частині часткового задоволення позовних вимог за зустрічним позовом і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТзОВ «Шаян-Еліт» до ОСОБА_7 задовольнити в повному обсязі, в позовних вимогах за зустрічним позовом - відмовити повністю.

ПАТ «ОТП Банк» в апеляційній скарзі зазначило мотиви, аналогічні мотивам апеляційної скарги ТзОВ «Шаян-Еліт», ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_4

ОСОБА_5, яка приєдналася до апеляційної скарги ТзОВ «Шаян-Еліт», ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_4, вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, які полягають у застосуванні ч. 2 ст. 777 ЦК України, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Договір № 136 від 03 червня 2002 року є договором позички, оскільки у тексті договору не було передбачено оплати за користування майном. Судом першої інстанції не було взято до уваги протокол № 6 Загальних зборів акціонерів ВАТ «Завод Львівсільмаш» від 23.05.2002 року, хоча він завірений у порядку, визначеному чинним законодавством і ніхто з учасників процесу не ставив його під сумнів. Зазначає, що у суду першої інстанції не було підстав для висновку про укладення сторонами договору № 136 від 03.06.2002 року, так як відсутній його оригінал. Судом було порушено норми матеріального права і при застосуванні ст. 388 ЦК України, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. В оскаржуваному рішенні суду задоволено позовні вимоги ОСОБА_11, який стороною договору № 136 від 03.06.2002 року не був. Правові підстави для задоволення позовних вимог щодо витребування нерухомого майна із володіння відповідачів за зустрічним позовом відсутні, оскільки позивачі за зустрічним позовом не є стороною мирової угоди і ніколи не були законними власниками спірної нерухомості. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов ТзОВ «Шаян-Еліт» та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, представників: ТзОВ «Шаян-Еліт» та ОСОБА_5 - ОСОБА_6; ОСОБА_7 - ОСОБА_8; ОСОБА_9 - ОСОБА_10; ОСОБА_11 - ОСОБА_12, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Шаян-Еліт» та задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_11 виходив з того, що спірні приміщення були надані останнім на підставі договору найму (оренди), як це передбачено ч. 1 ст. 759 ЦК України, який ніким не оскаржувався і у встановленому законом порядку не визнавався недійсним, тому укладенням спірного договору купівлі-продажу цих приміщень їх права порушені та підлягають захисту шляхом надання орендарям права першочергового їх придбання згідно умов договору.

Проте з таким висновком районного суду погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Згідно договору № 136 від 03.06.2002 року, укладеного між ВАТ «Завод Львівсільмаш» та ОСОБА_7, ОСОБА_14, ОСОБА_9, ОСОБА_22 (в подальшому ОСОБА_22 замінено на ОСОБА_11) останнім надано у користування нежитлове приміщення (незадіяну прибудову до відомчого дитячого садочку № 61 по АДРЕСА_1) для реконструкції під відомчі житлові приміщення (а.с. 77, т. 1).

Згідно п. 3.1 вказаний Договір набирає чинності з дня підписання сторонами і діє безстроково.

Пунктами 3.2, 3.3 Договору передбачено, що зміна правонаступника не тягне за собою розірвання договору. Договір може бути розірваний достроково за взаємною згодою сторін або в судовому порядку.

Згідно мирової угоди, укладеної 21 липня 2006 року між АКБ «Київ» та ЗАТ «Міжнародна агропромислова корпорація» (правонаступник ВАТ «Завод Львівсільмаш») (а.с. 72-77, т. 2), затвердженої Ухвалою Господарського суду м. Києва 21.07.2006 року № 21/411, право власності на «дитячий садок з прибудовою (будівлі та споруди) загальною площею 580,3 кв. м., який складається з цегляного дитячого садка (стара частина), позначеного на плані земельної ділянки літерою А-1, площею 223,7 кв. м., цегляного дитячого садка (нова частина) - літера А-2, площею 356,6 кв. м., дерв'яного навісу (літера Б, В), цегляного сараю (літера Г, Д), металевих воріт (№ 1), металевої хвіртки (№ 2), огорожі з металевої сітки (№ 3, № 4), асфальтобетонного замощення (літера 1), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1» - набув АКБ «Київ».

03.11.2006 року рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 1284 затверджено акт державної приймальної комісії про готовність до введення в експлуатацію житлових квартир на АДРЕСА_1 (а.с. 12, т. 1).

09 листопада 2006 року АКБ «Київ» продав, а ТзОВ «Шаян Еліт» придбало згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якименко В.О., дитячий садок з прибудовою (будівлі та споруди) загальною площею 580,3 кв. м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, а саме дитячий садок (стара частина), (літ. А-1), загальною площею 223,7 кв. м., дитячий садок (нова частина) (літ. А-2), загальною площею 356,6 кв. м., навіс (літ. Б, В), сарай (літ. Г, Д), ворота (№ 1), хвіртка (№ 2), огорожу (№ 3, № 4), замощення (літ. 1). Згідно акту приймання-передачі АКБ «Київ» передав, а ТзОВ «Шаян Еліт» прийняло вищевказане майно (а.с. 67-70, 71, т. 2).

Згідно п. 2.2 вказаного договору продаж об'єкту здійснено за 266 500 грн. 00 коп.

З копії з реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що станом на 02.04.2009 року ТзОВ «Шаян Еліт» є власником об'єкту - дитячого садочку з прибудовою (будівлі та споруди): літ. А-1 пл. 223,7 кв. м; літ. А-2 пл. 356,6 кв. м.; літ Б; літ. В; літ. Г; літ Д загальною площею 580,3 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 173, т. 1).

Крім того в описі об'єкта зазначено, що після реконструкції частина дитячого садка № 61, приміщення під. літ А-2 оцінено як житло. Загальна площа приміщення під літ. А-2 змінилась з 356,6 кв.м. на 323,3 кв.м. за рахунок реконструкції нежитлових приміщень під житло. Літ. А-2 складається з чотирьох квартир. Загальна площа літ. А-1 змінилась з 223,7 кв. м. на 244,1 кв. м. за рахунок приєднання приміщень літ. А-2 до приміщень під літ. А-1 після реконструкції літ А -2. Після реконструкції право власності не виготовлялось (а.с. 173, т. 1).

13 грудня 2006 року за № 2326 в.о. голови Франківської районної адміністрації винесено розпорядження про оформлення договорів найму жилих приміщень з ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_14 (а.с. 78, т. 1).

В матеріалах справи відсутні як договори найму жилих приміщень - квартир № 1-4, за адресою АДРЕСА_1, які мали бути укладені з ОСОБА_7, ОСОБА_14, ОСОБА_9, ОСОБА_11 на підставі вищевказаного розпорядження, так і ордери на їх вселення.

Згідно договорів купівлі-продажу від 11 та 12.04.2011 року, посвідчених приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., зареєстрованих за № 1476, № 1468, № 1472, ТзОВ «Шаян Еліт» продало квартири № 1, 3, 4 по АДРЕСА_1 ПП «Сади Семіраміди», що підтверджується і витягами про державну реєстрацію прав (а.с. 179, 180, 181, 176, 177, 178, т. 1).

В подальшому ПП «Сади Семіраміди» згідно договорів купівлі-продажу від 20.04.2011 року, посвідчених приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., продало: квартиру АДРЕСА_10 ОСОБА_2 (реєстраційний № 1638); квартиру АДРЕСА_11 ОСОБА_15 (реєстраційний № 1647) та квартиру АДРЕСА_8 ОСОБА_13 (реєстраційний № 1630), що сторонами не оспорюється.

Згідно договору іпотеки № 601/4364/11 від 22.06.2011 року ОСОБА_2 передав в іпотеку ПАТ «ОТП Банк», в рахунок забезпечення зобов'язань ОСОБА_15 за кредитним договором № 601/4364/11 від 22 червня 2011 року, квартиру АДРЕСА_10(а.с. 58-60, т. 2).

З довідки № 12 ОСББ «Ластівка 7» від 03.10.2013 року вбачається, що ОСОБА_15 є власником квартири за адресою АДРЕСА_11, в якій зареєстрована разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_28 (а.с. 230, т. 1).

Крім цього, згідно договору купівлі-продажу від 27.02.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М.І., зареєстрованого за № 450, ОСОБА_15 подарувала будівлі дитячого садка по АДРЕСА_1, загальною площею 224,1 м. кв., ОСОБА_5.

Грошові кошти в сумі 266 500 грн. 00 коп. внесені позивачами на депозитний рахунок Франківського районного суду згідно квитанцій № ПН 283 від 07.11.2013 року, № ПН 264 від 07.11.2013 року, № ПН 287 від 07.11.2013 року, № 9319.197.3 від 07.11.2013 року (а.с. 223, 224, 225 т. 1).

Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України визначено, що цей Кодекс набрав чинності 01.01.2004 року.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

З матеріалів справи вбачається, що договір між ВАТ «Завод Львівсільмаш» та ОСОБА_7, ОСОБА_14, ОСОБА_9, ОСОБА_22 за № 136 було укладено 03.06.2002 року, тобто у період чинності ЦК Української РСР в редакції 1963 року, тому правовідносини, що виникли на підставі вищевказаного договору в період до 01.01.2004 року регулюються у відповідності до ЦК Української РСР в редакції 1963 року.

Статтею 153 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору про передачу відповідачам за первісним позовом спірного майна, передбачено, що договір вважається укладеним, коли сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними умовами є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України, на яку послався суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 256 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору про передачу відповідачам за первісним позовом спірного майна у користування (3 червня 2002 року), за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

Слід зазначити, що наведені норми як ЦК УРСР так і ЦК України передбачають тимчасове та оплатне користування майном.

Згідно статті 262 ЦК Української РСР наймодавець зобов'язаний надати наймачеві майно у стані, що відповідає умовам договору і призначенню майна.

Відповідно до статті 264 ЦК Української РСР наймодавець зобов'язаний провадити за свій рахунок капітальний ремонт зданого в найом майна, якщо інше не передбачено законом або договором. Невиконання цього обов'язку наймодавцем, дає наймачеві право або зробити капітальний ремонт, що передбачений договором чи викликається невідкладною необхідністю, і стягнути з наймодавця вартість ремонту чи зарахувати її в рахунок орендної плати; або розірвати договір (ст. 270 ЦК УРСР) і стягнути збитки, завдані його невиконанням.

Зі змісту ч. 1 п. 1 ст. 265 ЦК УРСР випливає обов'язок орендаря сплачувати орендну плату своєчасно у розмірі обумовленому договором оренди.

Виходячи із змісту ст. ст. 256-265 ЦК УРСР серед істотних умов договору майнового найму є форма договору, об'єкт, плата за найм, строк, обов'язки наймача та наймодавця та інші.

Згідно ст. 272 ЦК УРСР в разі проведеного з дозволу наймодавця поліпшення найнятого майна наймач має право на відшкодування зроблених для цієї мети необхідних витрат, якщо інше не передбачено законом або договором. Зроблені наймачем без дозволу наймодавця поліпшення, якщо їх можна відокремити без шкоди для майна і якщо наймодавець не погодиться відшкодувати їх вартість, можуть бути вилучені наймачем. Вартість поліпшень, які зроблені наймачем без дозволу наймодавця і які не можна відокремити без шкоди для майна, відшкодуванню не підлягає.

Крім того необхідно вказати, що вищевказаним Договором, а саме п. 1.2. передбачено, що працівники зобов'язуються за свої кошти провести переобладнання даного нежитлового приміщення під житло, виготовити проектну документацію та виконати своїми силами та за власні кошти всі будівельні роботи та благоустрій прибудинкової території.

Частиною 1 ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Проте позивачами за зустрічним позовом (відповідачами за первісним позовом) і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не було представлено будь-яких письмових чи інших безспірних доказів в підтвердження зарахування вартості проведених ними будівельних робіт чи ремонту, згідно передбаченої договором реконструкції, в рахунок орендної плати, не передбачено і умовами укладеного Договору.

Отже, між указаними сторонами договору не було досягнуто істотних умов, передбачених зазначеними нормами закону для договорів майнового найму (ст. ст. 153, 256 ЦК УРСР), а саме щодо оплатного користування майном.

З викладеного вище та аналізу зазначених правових норм, судова колегія походить до висновку, що вищевказаний договір № 136 від 03.06.2002 року (без назви) за своїм змістом є договором безоплатного користування майном, оскільки не містить жодного положення про орендну плату, її розмір чи порядок сплати.

За таких умов, на вказаний договір слід поширювати положення, що регулюють відносини безоплатного користування майном.

На момент укладання зазначеного договору від 03.06.2002 року відносини щодо безоплатного користування майном регулювались главою 27 Цивільного кодексу УРСР 18.07.1963 року.

Відповідно до ст. 324 цього Кодексу за договором безоплатного користування майном одна сторона зобов'язується передати або передає майно у безоплатне тимчасове користування другій стороні, а остання зобов'язується повернути те ж майно. До договору безоплатного користування майном застосовуються ст. 257, ч. 1 ст. 259, ст. ст. 260 і 262, п.п. 2-5 ст. 265 і ст. ст. 271, 272 цього Кодексу.

Згідно ст. ст. 257-259 ЦК УРСР договір безоплатного користування майном державних, кооперативних та інших громадських організацій повинен бути укладений у письмовій формі, за винятком випадків, передбачених окремими правилами. Строк договору визначається за погодженням сторін, якщо інше не встановлено чинним законодавством, а також може бути укладений без зазначення строку. В такому разі він вважається укладеним на невизначений строк і кожна із сторін вправі відмовитись від договору в будь-який час, попередивши про це в письмовій формі другу сторону за три місяці.

Як вбачається з матеріалів справи, договір від 03.06.2002 року, був укладений у простій письмовій формі, не потребував нотаріального посвідчення та продовжував свою дію згідно п. 3.1 Договору на час набрання законної сили Цивільним кодексом 2003 року.

Оскільки, правовідносини між сторонами тривали з 03 червня 2002 року та продовжували існувати й після набрання чинності ЦК України то, враховуючи норми п. 4 ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до спірних правовідносин слід застосовувати норми чинного ЦК України.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини.

Правовідносини щодо безоплатної передачі речі для користування регулюються главою 60 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.

Згідно ч. 1 статті 829 ЦК України позичкодавцем може бути фізична або юридична особа. Особа, яка здійснює управління майном, може бути позичкодавцем за згодою власника.

Статтею 831 ЦК України передбачено, що якщо сторони не встановили строку користування річчю, він визначається відповідно до мети користування нею.

З п. 1.1 Договору вбачається, що нежитлові приміщення передані в користування для реконструкції під відомчі житлові приміщення.

Пунктом 1 ч. 2 статті 834 ЦК України передбачено, що позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі у разі, якщо у зв'язку з непередбаченими обставинами річ стала потрібною йому самому.

Зі змісту п. 3.2 спірного Договору, яким встановлено, що зміна правонаступника не тягне за собою розірвання договору, вбачається що дана норма не протирічить діючому законодавству, оскільки лише встановлює заборону автоматичного розірвання договору у випадку зміни правонаступника з будь-якої сторони.

Крім того необхідно зазначити, що відповідно до п. 9 прикінцевих та перехідних положень ЦК України до договорів, що були укладенні до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього кодексу щодо підстав, поряду і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від їх укладення.

Відповідно до ст. 836 ЦК України якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.

Згідно п. 2 статті 832 ЦК України користувач не має переважного права перед іншими особами на купівлю речі переданої йому у користування.

Колегія суддів приходить до висновку, що задовольняючи позовні вимоги позивачів за зустрічним позовом, суд першої інстанції зіславшись на ч. 2 ст. 777 ЦК України та ст. 362 ЦК України, яку застосував за аналогією відповідно до ст. 8 ЦК України, як до наймачів, прийшов до помилкового висновку, що при укладенні договору купівлі-продажу нежитлових приміщень було порушено право орендарів - позивачів за зустрічним позовом,на першочергове придбання орендованих приміщень, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

З матеріалів справи, а саме укладеного Договору, вбачається, що між сторонами не виникли правовідносини за договором найму, а тому застосування вищевказаної правової норми є безпідставним.

Згідно ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю. Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається.

Отже застосування даної норми передбачене у випадку порушення переважного права співвласників майна, а не позивачів за зустрічним позовом, які відповідно до встановлених обставин, отримали спірне майно у безстрокове користування та не є співвласниками майна з особою, яка у контексті зазначеної норми закону, має переважне право перед іншими особами (співвласниками майна) на її купівлю.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно безпідставною є вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень між ПАТ АКБ «Київ» та ТзОВ «Шаян Еліт» від 09.11.2006 року в частині зазначення покупця та переведення на ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_14 за договором купівлі-продажу від 09.11.2006 року між ПАТ АКБ «Київ» та ТзОВ «Шаян Еліт» прав та обов'язків покупця, як таких що мають переважне право на придбання приміщення за адресою: АДРЕСА_1, заг. пл. 580,3 кв.м, вартістю 266 500 грн. 00 коп.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог, які заявлені позивачами за зустрічним позовом необхідно відмовити повністю.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Судом встановлено, що 03.11.2006 року рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 1284 затверджено акт державної приймальної комісії про готовність до введення в експлуатацію чотирьох житлових квартир на АДРЕСА_1 (а.с. 12, т. 1).

Згідно копії з реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що станом на 02.04.2009 року ТзОВ «Шаян Еліт» є власником об'єкту - дитячого садка з прибудовою (будівлі та споруди): літ. А-1 пл. 223,7 кв. м; літ. А-2 пл. 356,6 кв. м.; літ Б; літ. В; літ. Г; літ Д загальною площею 580,3 кв. м. за адресою АДРЕСА_1. Крім того в описі об'єкта зазначено, що після реконструкції частина дитячого садка № 61, приміщення під літ. А -2 оцінено як житло і після реконструкції право власності не виготовлялося (а.с. 173, т. 1).

З технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_10 вбачається, що площа такої становить 65,5 кв.м. (а.с. 40 т. 1).

З технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що площа такої становить 58,6 кв.м. (а.с. 41 т. 1).

З технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_11 вбачається, що площа такої становить 65,8 кв.м. (а.с. 42 т. 1).

З технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_8 вбачається, що площа такої становить 61,6 кв.м. (а.с. 43 т. 1).

Згідно договорів купівлі-продажу від 11 та 12.04.2011 року, посвідчених приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., зареєстрованих за № 1472, № 1468, № 14760, ТзОВ «Шаян Еліт» продало квартири № 1, 3, 4 по АДРЕСА_1 ПП «Сади Семіраміди», що підтверджується і витягами про державну реєстрацію прав (а.с. 176-181, т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 (як частина приміщення позначеного літ. А -2 дитячого садка № 61) на праві власності належить позивачу - Товариству з обмеженою відповідальністю «Шаян-Еліт» і доказів про вибуття з його власності даного майна немає.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2002 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Крім того, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Слід зазначити, що зв'язку із зміною статусу приміщення з нежитлового в житлове, а саме приміщення квартири АДРЕСА_1, право власності ТзОВ «Шаян-Еліт» не порушено, а потребує лише внесення змін в правовстановлюючі документи власника щодо такого переведення.

У контексті ст. 392 ЦК України пред'явлення ТзОВ «Шаян-Еліт» позову про визнання права власності на спірне майно в зв'язку з неможливістю його використання при наявності зареєстрованого такого права у відповідності до вимог закону та наявності правовстановлюючих документів на це майно, тобто з підстав, що не передбачені законом, і по суті були заявлені лише у зв'язку з пред'явленням ОСОБА_7, ОСОБА_14, ОСОБА_9, ОСОБА_11 позову_щодо переведення на них прав та обов'язків покупця, як таких що мають переважне право, на придбання спірних приміщень, не можна вважати подією, яка свідчить про оспорювання права власності, а тому таке право позивача не підлягає захисту шляхом повторного визнання за ним права особистої приватної власності на майно, власником якого він є.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог за первісним позовом також слід відмовити.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення - про відмову в первісному та зустрічному позовах.

Оскільки в зустрічному позові ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_11 відмовлено, то грошові кошти в сумі 266 500 грн. 00 коп., внесені на депозитний рахунок Франківського районного суду м. Львова згідно квитанцій № ПН 283 від 07.11.2013 р., № ПН 264 від 07.11.2013 р., № ПН 287 від 07.11.2013 р., № 9319.197.3 від 07.11.2013 р. (а.с. 223, 224, 225 т. 1) підлягають поверненню особам, які їх внесли.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Шаян-Еліт», ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_4 до якої приєдналася ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 січня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 11 червня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

У задоволенні первісного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Шаян-Еліт» до ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_11, третя особа - Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання права власності на приміщення квартири АДРЕСА_1 та зустрічного позову ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_11 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шаян-Еліт», Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Київ», ОСОБА_2, ОСОБА_15, ОСОБА_13, ОСОБА_5, треті особи - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Якименко Валентина Онисимівна, Відкрите акціонерне товариство Завод «Львівсільмаш», Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, про визнання переважного права на придбання у власність орендованого ними нежитлового приміщення, визнання права власності на квартири 1-4, нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 та витребування з володіння майна - відмовити.

Грошові кошти в сумі 266 500 грн. 00 коп., внесені на депозитний рахунок Франківського районного суду м. Львова згідно квитанцій № ПН 283 від 07.11.2013 р., № ПН 264 від 07.11.2013 р., № ПН 287 від 07.11.2013 р., № 9319.197.3 від 07.11.2013 р. (а.с. 223, 224, 225 т. 1) повернути: 149 000,00 грн. - ОСОБА_11; 66 630,00 грн. - ОСОБА_7; 9 740,00 грн. - ОСОБА_7; 41130,00 грн. - ОСОБА_9.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.