Справа № 182/3149/15-ц
Провадження № 2/0182/2213/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16.11.2015 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді Тихомирова І.В.

при секретарі Рахуба О.Г.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представників відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, відділу Державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області про часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментам, встановлення розміру заборгованості по аліментам, суд

встановив:

ОСОБА_1 07.05.2015 року звернувся до суду із позовом про часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментам, встановлення розміру заборгованості по аліментам.

Свої вимоги мотивує тим, що він є батьком малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2010 року у цивільній справі № 2 180/2010 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 з нього на користь ОСОБА_3 були стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 і доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі в розмірі 300 (триста) грн. щомісячно, починаючи з 17 серпня 2010 року і до досягнення дітьми повноліття.

Під час виконання зазначеного рішення суду у позивача виникла заборгованість зі сплати аліментів.

15 квітня 2015 року він звернувся до державного виконавця із заявою про перерахунок заборгованості зі сплати аліментів.

Листом від 24.04.2015 року № 783 позивачу було відмовлено у проведенні даного перерахунку та рекомендовано звернутися до суду із вимогами про звільнення від сплати заборгованості по аліментам.

Вважає, що є всі підстави для його часткового звільнення від сплати боргу по аліментам, враховуючи те, що з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року син сторін ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 проживав з ним і знаходився на повному його утриманні за обопільною згодою з відповідачкою ОСОБА_3 та з її ініціативи. В цей же час ОСОБА_6 постійно відвідував Камянську загальноосвітню середню школу Нікопольської районної ради.

А оскільки за цей період часу дитина не проживала зі своєю матірю відповідачкою у справі, на її утриманні не перебувала, відповідачка не несла витрат по утриманню сина, позивач, з посиланням на норми матеріального та процесуального права вважає, що нарахування за спірний період часу заборгованості по аліментам не ґрунтувалося на законі.

Враховуючи наведені обставини, позивач просив суд задовольнити позов.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 окремо пояснив суду, що спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виник у звязку з тим, що ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про стягнення неустойки по аліментам, сума якої, на думку позивача, є невиправдано завищеною. Крім того, ОСОБА_3 просить також стягнути неустойку по аліментам і за той період часу та по відношенню до тих аліментів, заборгованість по яким є предметом цього спору.

Спір між ОСОБА_1 та ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції виник через письмову відмову у перерахунку заборгованості по аліментам за спірний період часу, надану на його заяву від 15.04.2015 року.

Оскільки аліменти стягуються з того з батьків, який проживає окремо від дитини, а ОСОБА_1 у спірний період часу проживав разом зі своїм сином ОСОБА_8, фактично його утримуючи, представник позивача вважає, що відповідачка ОСОБА_3 не мала законних підстав отримувати ще й додаткові кошти на утримання свого сина на той час.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 окремо пояснив суду, що його син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 дійсно проживав із ним в період часу з 22.10.2011 року по 28.08.2014 року. Оскільки ОСОБА_1 живе разом зі своїми батьками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - то, у звязку з пошуками роботи та необхідністю заробітків, ненадовго полишав дитину саме на них. Крім того, через ремонт у будинку батьків, ОСОБА_1 нетривалий час проживав зі своїм сином у с. Придніпровському Нікопольского району у помешканні (на той час) своєї цивільної дружини.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні проти позову заперечила. Пояснила суду, що в період часу з 22.10.2011 року по 28.08.2014 року позивач насправді не проживав у ІНФОРМАЦІЯ_4.

В цей період часу їх малолітній син ОСОБА_8 дійсно з нею не проживав, але здебільшого, на вихідних та канікулах ОСОБА_3 забирала дитину до себе.

Коли ОСОБА_6 відвідував 2-й клас школи, доньку сторін ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 терміново госпіталізували і ОСОБА_3 вимушена була знаходитися разом із нею у лікарні.

У звязку з неможливістю одночасного догляду за хворою донькою та сином, вона звернулася до ОСОБА_1 з метою передання сина ОСОБА_8 до нього на проживання тимчасово, на період хвороби доньки.

Вони домовились про те, що сина ОСОБА_8 буде переведено до Камянської школи за місцем проживання позивача та його родини в с. Камянське Нікопольського району Дніпропетровської області.

Батьки ОСОБА_1 підтримали таку пропозицію, оскільки мають підсобне господарство і у них відсутній час на те, щоб возити онука до школи у м. Нікополь та забирати з неї. ОСОБА_11 ці дії вчиняти не міг через свій малолітній вік та значну віддаленість його попереднього місця навчання від місця проживання ОСОБА_1, дідуся та бабусі.

Коли ОСОБА_3 мала можливість, вона відвідувала свого сина у с. Камянському, брала учать у його вихованні, спілкувалася з дитиною, забезпечувала його необхідними речами та їжею.

Проти того, що дитина проживала не з нею з 22.10.2011 року, ОСОБА_3 не заперечувала.

Проти того, що дитина припинила проживання у родині ОСОБА_1 з 28.08.2014 року ОСОБА_3 спочатку заперечила, посилаючись на те, що забрала сина після відпочинку у літньому таборі на початку серпня 2014 року.

Однак у судовому засіданні 16.11.2015 року ОСОБА_3 змінила свої пояснення, зазначивши, що після відпочинку у літньому таборі ОСОБА_11 все ж таки залишився проживати у родині позивача, а до неї приїжджав лише на вихідних.

Весь цей час, з 22.10.2011 року по 28.08.2014 року ОСОБА_11 проживав у ІНФОРМАЦІЯ_6. ОСОБА_3 в цей період часу не несла щоденних витрат по його утриманню, як це було на час стягнення аліментів у 2010 році. Заперечує проти позову з тієї підстави, що вона приймала участь у вихованні сина нарівні з батьками позивача на відміну від самого позивача, який влаштовував особисте життя з іншою жінкою.

Представник відповідача у судовому засіданні також заперечив проти позову, оскільки вважає, що жодних письмових та нотаріально посвідчених угод між батьками ОСОБА_8 про його утримання чи місце проживання на момент виникнення спірних правовідносин укладено не було.

Вважає, що позивач сам, на власний розсуд, вирішив не виконувати рішення суду про стягнення аліментів, всупереч принципу обовязковості виконання рішень судів України на всій території України. Також позивач, на його думку, невірно трактує положення ст. 197 СК України, бо вона не застосовується до зазначених спірних правовідносин. ОСОБА_1 у спірний період не проживав зі своїм сином ОСОБА_8, мотивами передачі дитини у родину батьків ОСОБА_1 були тяжкі хвороби молодшої доньки сторін ОСОБА_7, а не важке матеріальне становище відповідачки, як зазначає ОСОБА_1 у своєму позові. Просив у позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила суду, що на виконанні ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції перебуває виконавчий лист № 2 180/2010 про стягнення з боржника ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 і доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі в розмірі 300 (триста) грн. щомісячно, починаючи з 17 серпня 2010 року і до досягнення дітьми повноліття.

Дійсно, у квітні 2015 року позивач звертався до виконавчої служби із заявою про перерахунок заборгованості по вказаним аліментам з посиланням на певні обставини і докази, але до компетенції державної виконавчої служби такі дії не відносяться, а тому ОСОБА_1 було рекомендовано звернутися до суду.

ОСОБА_5 просила суд вирішити справу на власний розсуд, з рішенням суду буде згодна.

Заслухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Отже, вказана норма матеріального закону визнає в якості способу врегулювання сімейних правовідносин домовленість (договір) батьків дитини та інших членів сімї.

З огляду на норми сімейного законодавства договір між батьками укладається в тих випадках, коли визначено законом. Зокрема, такими випадками є: договір про здійснення батьківських обовязків по вихованню дитини (ст. 157 СК), договір про сплату аліментів (ст. 189 СК), договір про припинення права на аліменти у звязку з передачею право власності на нерухоме майно (ст. 190 СК) тощо.

В іншому для сімейних правовідносин регулятивною є домовленість батьків, форма укладення якої законом не закріплена.

Так, згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Жодних письмових чи нотаріально посвідчених договорів у даному випадку законом не передбачено, а є лише посилання на юридичний факт обопільної згоди (домовленості) батьків з приводу місця проживання малолітньої дитини.

Аналіз норми ст. 180 СК України свідчить про те, що правовідносини з утримання неповнолітніх дітей є триваючими: вони настають від народження дитини і припиняються її повноліттям.

Способи виконання обовязків по утриманню дитини також встановлюються за домовленістю батьків (ч. 1 ст. 181 СК України). Аліменти сплачуються тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, зокрема, і на підставі рішення суду (ч. 2,3 ст. 181 СК України).

Системний аналіз вказаних норм матеріального закону свідчить про те, що з моменту стягнення аліментів до повноліття дитини фактичні правовідносини сторін батьків дитини можуть змінитися, зокрема, і на підставі їхньої обопільної домовленості, а отримувати аліменти має право лише той з батьків, з ким проживає дитина. ОСОБА_11 таке розуміння дає тлумачення ст. ст. 180 і 181 СК України у поєднанні зі ст. ст. 9 і 160 СК України. Отже, правова природа аліментів не є стабільною, визначеною «один раз і назавжди»; обставини життя та правовідносини між платником та стягувачем аліментів можуть змінюватися, так само як може змінюватися і спосіб виконання обовязків по утриманню дитини, у тому числі за їх спільною домовленістю.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є батьком малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Матірю дитини згідно свідоцтва про народження є ОСОБА_12 (а. с. 6).

Рішенням Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2010 року у цивільній справі № 2 180/2010 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 з нього на користь ОСОБА_3 були стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 і доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі в розмірі 300 (триста) грн. щомісячно, починаючи з 17 серпня 2010 року і до досягнення дітьми повноліття (а. с. 7 9).

Дане рішення суду ґрунтувалося на тих обставинах, що малолітні ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 перебували на повному утриманні і проживали разом зі своєю матірю ОСОБА_3 Ці ж самі обставини були встановлені і у заочному рішенні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2010 року у цивільній справі № 2 4136/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, яке набуло законної сили 07.08.2010 року (а. с. 28).

Але у 2011 році обставини життя та фактичні правовідносини сторін істотно змінилися: між ними була досягнута домовленість про тимчасове проживання сина сторін ОСОБА_6 в родині ОСОБА_1, що було визнано і ОСОБА_1, і ОСОБА_3 у судовому засіданні 09.07.2015 р. Ініціатива зміни місця проживання малолітньої дитини, сина ОСОБА_8, належала ОСОБА_3, у звязку із хворобою доньки.

До матеріалів справи залучені виписні епікризи про хвороби доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 з

07.02.2012 року по 02.03.2012 року (а. с. 33);

08.01.2013 року по 01.02.2013 року (а. с. 32);

13.01.2015 року по 22.01.2015 року (а. с. 34),

Однак за період часу з жовтня місяця 2011 р. лютий місяць 2012 р. документи про стан здоровя ОСОБА_7 відсутні.

У судовому засіданні 09.07.2015 року ОСОБА_3 визнала дату зміни місця проживання сина сторін ОСОБА_6 саме з 22.10.2011 року. Тому суд не може встановити звязок між хворобою доньки сторін ОСОБА_7, 2009 року та фактичною передачею сина сторін ОСОБА_6, 2004 року від ОСОБА_3 на виховання до родини ОСОБА_1 з огляду на докази, які були надані відповідачем під час розгляду справи.

З 22.10.2011 року і до 28.08.2014 року малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7 проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8.

Дана адреса є постійним місцем проживання родини ОСОБА_1, а саме: його матері, ОСОБА_9, батька, ОСОБА_10, брата, ОСОБА_13 та самого ОСОБА_1 (а. с. 13,26).

Суд не може взяти до уваги посилання відповідача та її представника про те, що ОСОБА_1 не мешкав з 22.10.2011 року по 28.08.2014 року за місцем свого постійного проживання. Дана позиція відповідача спростовується поясненнями свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та письмовими доказами у справі.

Так, свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що малолітній ОСОБА_6, 2004 року доводиться їй онуком.

З 22.10.2011 року по 28.08.2014 року він проживав разом з нею, своїм дідусем ОСОБА_10 та батьком ОСОБА_1, які мешкали на той час разом, однією родиною. Про ці обставини було добре відомо матері дитини, ОСОБА_3 і вона надала згоду на проживання ОСОБА_6 з позивачем ОСОБА_1

ОСОБА_1 в цей час ніс усі щоденні витрати по утриманню, брав участь у шкільному житті сина, який всі ці роки навчався у Камянській середній загальноосвітній школі, був членом батьківського комітету.

ОСОБА_1 лише декілька разів виїжджав з вул. Озерній, 8 в с. Камянському для заробітку, оскільки мав мізерну заробітну плату за попереднім місцем роботи, або через ремонт у будинку.

ОСОБА_3 припинила проживання сина ОСОБА_8 з ОСОБА_1 раптово, без будь яких попередніх пояснень, наприкінці серпня 2014 року.

Аналогічні пояснення надали суду і свідки ОСОБА_10, ОСОБА_13, ОСОБА_14

Пояснення свідків з боку відповідача про те, що ОСОБА_1 не проживав у ІНФОРМАЦІЯ_9 у спірний період часу суд не може взяти до уваги.

Свідок ОСОБА_15 пояснила суду, що, будучи сусідкою ОСОБА_1 по вул. Озерній в с. Камянському, була в них вдома лише тричі. Висновок про те, що ОСОБА_1 за зазначеною адресою не проживає вона зробила лише тому, що коли виходила на балкон, то бачила, як ОСОБА_1 приїжджає додому та виїжджає у невідомому для неї напрямку через певний час.

Свідок ОСОБА_16 зробив подібний висновок зі слів, нібито, самого ОСОБА_1, а тому його пояснення не підлягають оцінці з огляду на норми ч. 1 ст. 63 ЦПК України.

Свідок ОСОБА_17 та ОСОБА_18 змогли дати лише пояснення з приводу періодичної участі ОСОБА_3 у вихованні свого сина ОСОБА_6, проти чого позивач у судовому засіданні не заперечував. Щодо того, чи проживав ОСОБА_1 у будинку № 8 по вул. Озерній в с. Камянському з 2011 по 2014 рік, їм нічого не відомо.

При таких обставинах суд приходить до висновку, що малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в період часу з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року постійно, за обопільної домовленості батьків, проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8 разом зі своїм батьком ОСОБА_1 та перебував на повному його утриманні.

З огляду на те, що в період часу з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року за обопільною домовленістю батьків, як того і передбачає ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 було змінено, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 виконав свій обовязок по утриманню малолітнього сина ОСОБА_8, але у інший спосіб шляхом спільного проживання та повного утримання дитини, який жодним чином не суперечив суті ухваленого Юрївським районним судом Дніпропетровської області рішення від 06.09.2010 року.

Оскільки у спірний період часу ОСОБА_3 зі своїм сином не проживала і щоденних витрат по його утриманню не несла, а ОСОБА_1 свій обовязок по утриманню сина фактично виконав, подальше нарахування позивачу заборгованості по аліментам на сина ОСОБА_8 в цей період часу суперечить нормам та суті ст. 181 СК України.

Згідно ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Обставиною, що має істотне значення для часткового звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментам суд вважає юридичний факт проживання його сина ОСОБА_8 разом з позивачем протягом тривалого часу, - з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року - та фактичне виконання позивачем в цей період часу обовязку по утриманню свого сина.

Суд не може взяти до уваги доводи представника позивача ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_1 повинен би був звертатися з позовом про звільнення його від сплати аліментів ще у 2011 році, оскільки батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину лише у тому випадку, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби (ч. 1 ст. 188 СК України).

А оскільки іншої правової норми, окрім ст. 197 СК України, для врегулювання спірних правовідносин у Сімейному кодексі України не передбачено, суд вважає, що до них підлягає застосуванню саме ч. 2 ст. 197 СК України, оскільки відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини забороняється (ч. 9 ст. 8 ЦПК України).

Згідно довідки ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції (а. с. 60, 61) заборгованість по аліментам ОСОБА_1, що припадає на утримання малолітнього ОСОБА_6 з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року склала 4982,65 грн. Зазначена сума позивачем не оспорюється, суд приходить до висновку про необхідність звільнення позивача від заборгованості по аліментам саме в межах цієї суми і часткового задоволення позову в контексті даних вимог.

У звязку із частковим задоволенням вимог про часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментам, підлягають частковому задоволенню і вимоги ОСОБА_1 про встановлення розміру заборгованості по аліментам.

Згідно ч. 4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом.

За змістом ст. 183 СК України частки дітей у стягнутих аліментах є рівними.

У судовому засіданні представник ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_5 пояснила суду, що аліменти, які були стягнуті з ОСОБА_1 рішенням Юрївським районним судом Дніпропетровської області від 06.09.2010 року, у рівній мірі розподіляються між двома дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_4 по 150 грн. на кожного.

Борг ОСОБА_1 за період часу з 22.10.2011 року по 28.08.2014 року по аліментам на утримання ОСОБА_6 складав 4982,65 грн., суд приходить до висновку, що така сама сума боргу припадає і на утримання доньки сторін ОСОБА_4.

Так як будь яких правових підстав для звільнення ОСОБА_1 від боргу по аліментам на утримання його доньки ОСОБА_4 не існує, ця заборгованість повинна бути залишена за позивачем.

Отже, по справі слід встановити, що розмір заборгованості позивача по аліментам, які були стягнуті з нього згідно рішення Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2010 року у цивільній справі № 2 180/2010 за період часу з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року складає 4982 грн. 65 коп.

Окрім того, суд вважає доречним задовольнити вимоги ОСОБА_1 про зобовязання відповідача ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції провести перерахунок заборгованості по аліментам, які стягуються з нього на підставі рішення Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2010 року у цивільній справі № 2 180/2010 шляхом виключення із загальної суми боргу 4982 (чотири тисячі девятсот вісімдесят дві) грн. 65 коп. за період часу з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року, що припадає на утримання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7.

Дійсно, у проведенні такого перерахунку позивачу було письмово відмовлено, а у звязку із частковим задоволенням позовних вимог про часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментам та встановлення розміру заборгованості по аліментам його необхідно здійснити.

При цьому суд звертає увагу на відсутність будь яких порушень закону з боку ВДВС Нікопольського міськрайонного управління юстиції, оскільки самостійно, без рішення суду, у даному випадку його посадові особи позбавлені законної можливості проводити побідні перерахунки. Однак, при цьому позивач ОСОБА_1 правильно визначив процесуальну роль ВДВС в якості співвідповідача у даній справі, оскільки суд може постановити рішення про зобовязання вчинити певні дії лише щодо відповідача чи позивача.

У даному випадку зобовязання вчинити певні дії не є вимогою адміністративного судочинства, оскільки спір випливає із сімейно правових, приватних, а не публічних правовідносин (а. с. 14,15,29) і не повязаний зі здійсненням субєктом публічної влади своїх владних повноважень.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у відповідності до задоволеної частки позовних вимог на користь позивача ОСОБА_1

З відповідача ВДВС Нікопольского міськрайонного управління юстиції судовий збір стягненню не підлягає у звязку з відсутністю у діях його посадових осіб порушень законності, які б вплинули на права та законні інтереси позивача ОСОБА_1

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 9, 181, 183, 195, 197 СК України 10, 11, 14, 15, 60, 63, 88, 212, 213 215, 217, 218 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментам, що були стягнуті згідно рішення Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2010 року у цивільній справі № 2 180/2010 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів частково, - в частині заборгованості, що утворилася по сплаті аліментів, стягнутих на утримання його малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7 за період часу з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року на загальну суму 4982 (чотири тисячі девятсот вісімдесят дві) грн. 65 коп.

Встановити, що розмір заборгованості ОСОБА_1 по аліментам, які були стягнуті з нього згідно рішення Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2010 року у цивільній справі № 2 180/2010 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів за період часу з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року складає 4982 (чотири тисячі девятсот вісімдесят дві) грн. 65 коп.

Зобовязати відділ Державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області провести перерахунок заборгованості по аліментам, які стягуються з ОСОБА_1 на підставі рішення Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2010 року у цивільній справі № 2 180/2010 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, виключивши із загальної суми боргу 4982 (чотири тисячі девятсот вісімдесят дві) грн. 65 коп. за період часу з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року, що припадає на утримання неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7.

В іншій частині в позові відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з моменту його проголошення через Нікопольський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні, можуть оскаржити рішення суду першої інстанції в такий самий строк з моменту отримання його копії.

Суддя: ОСОБА_19