Провадження №2/761/6243/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 листопада 2015 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Паночко О.М.

за участю представника позивача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним пункту договору та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

04 червня 2015 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним п.2.8.1 Договору про надання споживчого кредиту №500417628 від 01.10.2013 року, що укладений між сторонами; зобов'язати відповідача повернути позивачу грошові кошти в розмірі 8 900,25 грн. шляхом зарахування їх на рахунок позивача НОМЕР_1 у ПАТ «Альфа-Банк», відкритий відповідачем як для зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за договором; зобов'язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №500417628 від 01.10.2013 року, з урахуванням наслідків визнання окремих положень договору недійсними, а саме: в стовпчику 5.4 інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) зазначити як таке, що дорівнює 0,00, здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням грошових коштів в розмірі 8 900,25 грн., які будуть зараховані на рахунок позивача в якості платежів для погашення кредиту.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.10.2013 р. між сторонами було укладено договір про надання споживчого кредиту №500417628. За умовами зазначеного договору позивач отримала на споживчі цілі грошові кошти у розмірі 28 944 грн. 00 коп. строком до 02.10.2015 року зі сплатою 14,99% річних. В п.2.8.1. договору відповідач встановив комісійну винагороду за управлінням кредитом у розмірі 2,05% за період з 1-го по 24-й місяць користування кредитом від суми кредиту. Комісійна винагорода розраховується від суми кредиту, зазначеної у п. 2.1. договору та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку.

Як зазначає позивач, встановлення платежів за управління кредитом не відповідає положенням Закону України «Про захист прав споживачів», а тому такий пункт договору має бути визнано недійсним. Протягом терміну дії договору позивач сплатив банку комісію у розмірі 8 900 грн. 25 коп., яка має бути зарахована на рахунок позивача для погашення кредиту.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги в повному обсязі, просила задовольнити на підставах зазначених в позові.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час судового розгляду повідомлявся належним чином. Причини неявки в судове засідання не повідомив, заяв та клопотань від нього в адресу суду не надходило.

Суд, керуючись вимогами ст. 169 ЦПК України ухвалив про подальший розгляд справи за відсутності представника відповідача на підставі наявних в справі доказів.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що 01 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено Кредитний договір №500417628.

Відповідно до положень ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За умовами договору, і це не заперечується представником позивача, ОСОБА_2 отримала на власні потреби грошові кошти у розмірі 28 944,00 грн. строком до 02.10.2015 року, процентна ставка за договором - 14,99% річних.

Як вбачається з п. 2.8.1. договору, під час його укладання для позичальника встановлено комісійну винагороду за управлінням кредитом у розмірі 2,05% за період з 1-го по 24-й місяць користування кредитом від суми кредиту.

При цьому комісійна винагорода розраховується від суми кредиту та сплачується позичальником щомісячно за кожен місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до цього договору та є його невід»ємною частиною.

За приписами ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року визначає, що Банк не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

В свою чергу відповідно до п.17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

В розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послугу яку надає банк споживачу - надання грошових коштів.

В судовому засіданні під час розгляду справи не було отримано доказів, які б свідчили про індивідуальне замовлення послуг банк, окрім визначених договором.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину (його частини) кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (його частини).

Положеннями ст. 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин (частина правочину), визнана судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ по визнання правочинів недійсними» в п. 9 роз'яснив, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з»ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

За встановлених обставин, беручи до уваги, що здійснення платежів за управління кредитом не є послугою в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині визнання недійсним п. 2.8.1. кредитного договору.

Представник позивача просить суд зобов'язати ПАТ «Альфа-Банк» повернути ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 8 900 грн. 25 коп. шляхом зарахування їх на рахунок позивача відкритий відповідачем для зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за договором.

Як свідчать матеріали справи, на виконання п. 2.8.1. кредитного договору позивач сплатив грошові кошти у розмірі 8 900 грн. 25 коп.

Зважаючи на те, що нормами матеріального права передбачено повернення в натурі всього що сторона отримала на виконання тієї частини правочину, яка визнання недійсною підстави для зобов'язання відповідача повернути кошти шляхом їх зарахування на рахунок відсутні.

Також відсутні і правові підстави для зобов'язання ПАТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням грошових коштів у розмірі 8 900 грн. 25 коп., які будуть зараховані на рахунок, зважаючи на те, що вирішення спору на майбутнє не передбачено чинним законодавством України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3, 11, 57, 60, 88, 169, 212-215 ЦПК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215-217, 236, 1054 ЦК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним пункту договору та зобов'язання вчинити дії- задовольнити частково.

Визнати недійсним п.2.8.1 Кредитного договору №500417628, укладеного 01.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_2.

В іншій частині заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду м.Києва через Шевченківський районний суд м.Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Сторона, яка не була присутня при проголошенні рішення може його оскаржити протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Н.Г.Притула