Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитків за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 1 липня 2015 року,

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 14 травня 2008 року між ним та публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») було укладено договір про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» в іноземній валюті терміном на один рік із автоматичним продовженням цього строку. Відповідно до договору він вніс кошти на депозитний рахунок у сумі 10 000 доларів США. 13 серпня 2012 року з метою збільшення суми вкладу до 24 016 доларів США ОСОБА_3 було укладено з АТ «Банк «Фінанси та Кредит» договір про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» в іноземній валюті на строк з 16 серпня 2012 року по 21 серпня 2013 року з умовою його продовження на 90 днів за згодою сторін. Під час дії договору позивачем отримувались від відповідача відповідні відсотки, а 15 жовтня 2013 року було повернуто з депозитного рахунку 4 000 доларів США шляхом перерахування на відкриту банківську картку.

23 грудня 2013 року та 27 травня 2014 року ОСОБА_3 звертався до філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з заявами про видачу грошових коштів та процентів, визначених умовами договору, на що 27 січня 2014 року та 6 червня 2014 року отримав відповідь про відмову у видачі банківського вкладу та відсотків на нього, оскільки відносно посадових осіб банку порушено кримінальну справу, тому питання щодо виплати банківського вкладу буде вирішено за наслідками розслідування кримінальної справи.

Ураховуючи наведене, просив стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його користь 445 835,44 грн матеріальної шкоди, завданої діями працівниками банку та 55 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 445 835,44 грн та 5 000 грн моральної шкоди. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 1 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження доводів позовної заяви щодо укладення з відповідачем договору банківського вкладу та завдання йому матеріальних збитків, пов'язаних із невиплатою вкладу.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_3 зазначав, що апеляційним судом не дано оцінки заявленим позовним вимогам про стягнення спричиненої шкоди та невірно застосовано норму ст. 1172 ЦК України, оскільки пред'являючи позов, він просив відшкодувати збитки, завдані незаконними діями працівників банку, які привласнили належні йому грошові кошти

Доводи касаційної скарги заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов'язку відшкодувати шкоду є заподіяння майнової шкоди.

Зобов'язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов'язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування заподіяної майнової шкоди закріплені в нормах ст. 1166 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843053/ed_2010_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1> ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування

У тих випадках, коли шкода заподіяна працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків, зобов'язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (ч. 1 ст. 1172 ЦК України).

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1992_03_27/pravo1/VS92008.html?pravo=1>» (зі змінами) роз'яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної особи чи майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

З аналізу наведеного вбачається, що при вирішенні спору про відшкодування шкоди єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає такіскладові елементи: 1) шкоду, 2) протиправне діяння особи, котра її завдала, 3) причинний зв'язок між ними, 4) вину заподіювача шкоди.

При цьому, в порушення вимог ст. ст. 213, 303, 316 ЦПК України вказані роз'яснення не врахував, у своєму рішенні не навів мотиви відмови у відшкодуванні збитків.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд обмежився посиланням на те, що покладення на особу передбаченої ст. 1172 ЦК України відповідальності, яка застосовується в деліктних правовідносинах, виключає одночасне застосування норм матеріального права, які передбачають відповідальність за порушення договірних зобов'язань, зокрема ст. ст. 1058-1060 ЦК України.

При цьому, апеляційний суд допущені місцевим судом порушення не усунув.

Викладене свідчить, що при вирішені спору апеляційним судом не повно не дано юридичної оцінки наданим сторонам доказами, з урахуванням фактичних обставин справи, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого апеляційним судом рішення з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 1 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська