Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/786/15 Головуючий у 1 інстанції: Лисенко Л.І.
2015 р. Суддя-доповідач: Савченко О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„26" лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Гончар М.С., Стрелець Л.Г.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Свої вимоги обгрунтовував тим, що навесні 2010 року він надав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 100 000 грн. 00 коп. для здійснення підприємницької діяльності, при цьому ніяких розписок з відповідача не брав, оскільки довіряв йому.

В подальшому відповідач неодноразово позичав у нього кошти без надання розписок, а саме, восени 2010 року він передав позичальнику грошові кошти у сумі 165 000 грн., навесні 2011 року - у сумі 85 000 грн. , у вересні 2011 року - у сумі 16 000,00 доларів США.

Загальна сума заборгованості складає 350 000 грн. 00 коп. та 16 000,00 доларів США.

У жовтні 2013 року він пред'явив вимогу відповідачу про повернення всіх грошових коштів.

06 грудня 2013 року ОСОБА_3 повернув йому 50 000 грн. 00 коп., залишок неповернутої суми заборгованості складає 300 000 грн. 00 коп. та 16 000,00 доларів США, що еквівалентно 216 417 грн. 60 коп.

Договори позики укладалися в усній формі.

Посилаючись на те, що врегулювати спір мирним шляхом відповідач відмовляється, в добровільному порядку свої зобов'язання щодо повернення отриманих коштів не виконунує, просив суд стягнути з ОСОБА_3 борг в сумі 300 000 грн. 00 коп. та 16 000,00 доларів США, що еквівалентно 216 417 грн. 60 коп., а всього 516 417 грн. 60 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2014 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і поцесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд послався на недоведеність належними доказами фактів передачі ОСОБА_2 зазначених ним у позові грошових коштів відповідачу у позику, а отже і існування між сторонами правовідносин з приводу таких договорів.

Висновок суду є правомірними, оскільки він відповідає вимогам закону і ґрунтується на фактичних обставинах.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Досліджуючи надані по справі докази та надаючи їм оцінку в порядку ст. 212 ЦПК України, суд правильно виходив з того, що відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж вартості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За вимогами ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики обов"язково укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред"явлення на підтвердження укладання договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладання договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому ст. 64 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі.

Частиною 1 ст. 1051 ЦК України встановлено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Таким чином, встановивши по справі відсутність підписаних ОСОБА_3, як позичальником, письмових документів, з яких вбачався б факт отримання ним зазначених позивачем грошових сум у борг, дати та умови їх отримання, суд дійшов вірного висновку про недоведеність фактів укладання договорів позики і відсутність за таких обставин достатніх правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_2 вимог до відповідача щодо виконання ним боргових зобов"язань.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не прийняв до уваги в якості належного письмового доказу постанову слідчого СВ Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області від 23.08.2014 року про закриття кримінального провадження, порушеного за заявою ОСОБА_2 про заволодіння шахрайським шляхом його коштами(а.с.23) та протокол від 13.03.2014 року очного допиту ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як свідка, проведеного в ході досудового розслідування ( а.с.10-12), є безпідставними, оскільки за змістом ані вказана постанова, ані протокол не являються тими письмовими документами, що підтверджують укладання договорів позики та їх умови у розумінні ст. 207 та ч.2 ст. 1047 ЦК України.

Не можуть бути прийняті до уваги і посилання ОСОБА_2 на необхідність дослідження пояснень свідків для з"ясування обставин щодо боргових зобов"язань відповідача, оскільки, виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України та з урахуванням положень ч.1 ст. 218 ЦК, наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму, не може стверджуватися показаннями свідків.

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2014 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: