У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Свалявського районного нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 30 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним. Позов мотивує тим, що договором дарування від 25 вересня 2009 року, укладеним між сторонами, ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_4 ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 При укладенні спірного договору сторони домовились про те, що відповідач буде допомагати позивачу, оскільки вона є людиною похилого віку та потребує допомоги. Разом з тим між сторонами не досягнуто згоди про порядок утримання. Позивач є особою 1928 року народження, з нею разом проживає донька, 1958 року народження, яка є інвалідом та потребує постійного догляду. Між сторонами виникли неприязні відносини, в результаті яких ОСОБА_4 чинить перешкоди у проживанні у спірному будинку. Просила позов задовольнити.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 23 травня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Договір дарування ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений 25 вересня 2009 року приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_5, - визнано недійсним.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 30 вересня 2014 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення районного суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, виходив із того, що оспорюваний договір порушує права позивачки, яка в силу похилого віку і стану здоров'я, укладаючи договір, мала на меті відчуження на користь відповідача будинку, який є її єдиним житлом, лише за умови її подальшого утримання. Однак після укладення договору відповідач своїми протиправними діями щодо позивача змусив її із сім'єю виселитися із будинку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції виходив із того, що її позов є недоведеним та таким, що ґрунтується на припущеннях. Правова позиція позивача є суперечливою, оскільки одночасне застосування до спірних правовідносин норм ст. 230 та ст. 235 ЦК України є неприйнятним. Крім того, позивачем у порядку, встановленому ст. ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, не було доведено, що укладення оспорюваного договору не відповідало його внутрішній волі.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна.

Установлено, що 25 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 та оцінений сторонами у 41 988 грн. Решта ј частини спірного будинку належить в порядку спадкування доньці позивача - ОСОБА_6, 1958 року народження, яка є інвалідом І групи з дитинства та потребує постійного догляду. Її піклувальником з жовтня 2004 року є ОСОБА_7, яка є невісткою позивача.

Станом на 19 лютого 2014 ОСОБА_8, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 проживали у чужому будинку АДРЕСА_2, який їм на праві власності не належить.

Сторонами спору не заперечувалося, що стосунки між ОСОБА_3, ОСОБА_7, з одного боку, та ОСОБА_4, ОСОБА_9 (донькою ОСОБА_7, онукою ОСОБА_3 і дружиною ОСОБА_4), з іншого боку, є неприязними, між ними неодноразово виникали сварки. У 2013 році відповідні заяви перевірялися правоохоронними органами, а вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 серпня 2013 року ОСОБА_7 було засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, із призначення покарання у вигляді штрафу в розмірі 510 грн за заподіяння легких тілесних ушкоджень ОСОБА_9

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що підстави позову визначає позивач і такими є не норми матеріального права, а обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з'ясовував, на які передбачені законом підстави для визнання спірного договору недійсним посилався позивач. З'ясування підстави позову має суттєве значення для встановлення судом фактів матеріально-правового значення для вирішення спору по суті.

У даному випадку має важливе значення мета договору, яку в судовому засіданні підтвердили і нотаріус, і позивач, а саме те, що обдарований буде допомагати позивачу.

Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою висновки суду першої інстанції, що ґрунтувались на встановленому факті відсутності волевиявлення позивачки під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідача будинку, який є її єдиним житлом. Позивачка, як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови її подальшого утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем.

Вирішуючи спір по суті, апеляційним судом не враховано, що в розумінні цивільно-процесуального права підставу позову складають власне не норми матеріального права, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін (правова підстава позову), а зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тобто юридичних фактів матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини (їх виникнення, зміну, припинення), та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин.

При цьому процесуальне законодавство не вимагає від позивача визначення норми матеріального права, яка підлягає застосуванню (ст. 119 ЦПК України).

Відповідно до цієї процесуальної норми позивач зобов'язаний зазначити в позовній заяві про фактичні обставини справи, якими він обґрунтовує свої вимоги, та докази, на підтвердження цих вимог.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14).

Апеляційний суд не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Суд першої інстанції дослідив вищевказані обставини справи у повному обсязі, зібраним у справі доказам надав належну оцінку.

Зокрема, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що порушене право позивача підлягає судовому захисту, а тому спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 30 вересня 2014 року скасувати, рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 23 травня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко