АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючої Перепелюк І. Б.

суддів: Яремка В.В., Чупікової В.В.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: позивача, її представника

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсними кредитних договорів в частині третейських угод за апеляційною скаргою ПАТ «Ідея Банк» на заочне рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 22 червня 2015 року -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсними кредитних договорів в частині третейських угод.

Позовні вимоги обґрунтовувала слідуючими обставинами.

Між нею та ПАТ «Ідея Банк» були укладені кредитні договори № В86.102.75263 від 23.08.2012р. та № Л69.188.22977 від 13.06.2013р.

Пунктом 5.6 вказаних договорів передбачено, що всі вимоги, які виникають при виконанні договору або у зв'язку з ним підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. Дана умова договорів відповідно до ст.12 Закону України «Про третейські суди» є третейською угодою у формі третейського застереження.

Між сторонами виник спір з приводу виконання кредитного договору від 13.06.2013р., у зв'язку з чим банк звернувся з позовом до визначеного третейською угодою постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. За позовом банку ухвалою третейського суду від 01.04.2015р. у справі № ІБ-2992/15 відкрито провадження.

22-ц/794/1245/ 2015 р. Головуючий у 1 інстанції Смотрицький В.Г.

Категорія 19/27 доповідач Перепелюк І.Б.

Позивач просила визнати недійсними укладені між нею та ПАТ «Ідея Банк» кредитні договори № В86.102.75263 від 23.08.2012р. та № Л69.188.22977 від 13.06.2013р. в частині третейських угод (пункт 5.6). Вважала, що умови кредитних договорів в частині третейських угод суперечать чинному законодавству, також посилаючись на ст.203 ЦК вважала, що при укладенні договорів її було введено в оману та обман.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 22 червня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції, представник ПАТ «Ідея Банк» подав апеляційну скаргу, просить рішення скасувати, відмовити у задоволенні позову.

Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що Третейський суд при Асоціації українських банків створений у передбаченому законом порядку, а відтак йому підвідомчі всі справи, які не передбачені переліком, наведеним у ст.6 Закону України «Про третейські суди», в тому числі і про стягнення боргу за кредитним договором.

Представник ПАТ «Ідея Банк» звертає увагу суду на те, що позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено наявності умислу банку щодо введення позичальника в оману чи обман щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Також апелянт вказує, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку, що справа, по якій було порушено провадження відповідно до ухвали третейського судді від 01.04.2015р., стосується спору про захист прав споживачів послуг банку, а відтак є непідвідомчою третейському суду.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Договір є погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частини 1, 2, 4 статті 202 ЦК України). Відповідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України)

Судом встановлено, що сторони уклали кредитні договори № В86.102.75263 від 23.08.2012р. та № Л69.188.22977 від 13.06.2013р.

Пунктом 5.6 вказаних договорів передбачено, що всі вимоги, які виникають при виконанні договору або у зв'язку з ним підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. Дана умова договорів відповідно до ст.12 Закону України «Про третейські суди» є третейською угодою у формі третейського застереження.

Між сторонами виник спір з приводу виконання кредитного договору від 13.06.2013р., у зв'язку з чим банк звернувся з позовом до визначеного третейською угодою постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. Відкриття провадження за позовом банку підтверджується ухвалою третейського суду від 01.04.2015 р. у справі №ІБ-2992/15.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою визнання недійсності правочину є недодержання стороною, в момент його вчинення, вимог ч.1-3, 5, 6 ст.203 Цивільного кодексу. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» ч.1ст.6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Таким чином, на момент укладення договорів між сторонами від 23.08.2012р. та 13.06.2013р. Закон містив заборону розгляду вказаними судами спорів, які виникають у правовідносинах зі споживачами банківських послуг.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-64цс15.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що третейське застереження в кредитних договорах № В86.102.75263 від 23.08.2012р. та № Л69.188.22977 від 13.06.2013р. було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», і в цій частині кредитні договори слід визнати недійсними.

В апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку, що спір виник щодо захисту прав споживачів послуг банку, а відтак не може розглядатися третейським судом.

Ці доводи спростовуються наступним. В силу п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) та п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника.

Виходячи з правового аналізу даних норм, можна стверджувати, що позовну заяву про захист прав споживача має право подати саме споживач, у разі порушення його прав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Як вбачається з п.1.1 кредитного договору № В86.102.75263 від 23.08.2012р. та п.1.1 кредитного договору № Л69.188.22977 від 13.06.2013р. банк надав позичальнику кредит на поточні потреби. В даному випадку позивач ОСОБА_1 є споживачем послуг.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції також зазначив, що включене до тексту кредитного договору третейське застереження позивач підписала під впливом обману з боку позивача, що виражався у замовчуванні існування обставин, які є істотними.

Такий висновок суд першої інстанції зробив посилаючись на наступні обставини. При укладенні кредитного договору ПАТ «Ідея Банк» не поінформував позивача про те, що вказаний у третейському застереженні третейський суд та його судді перебувають в організаційній та фінансовій залежності від Асоціації українських банків, що ПАТ «Ідея Банк» є членом даної асоціації та своїми внесками фінансує її, що статутною метою асоціації є сприяння банку, представництво його інтересів та захист прав банку. Відповідач не ознайомив позивача як споживача своїх послуг з вказаними обставинами, замовчав їх існування, чим ввів її в оману щодо цих обставин, які мають істотне значення - позбавив її права на гарантоване законом справедливе правосуддя у спорах, що виникають з приводу виконання кредитного договору. Банк був зобов'язаний повідомити позивачу інформацію про вказані обставини як споживачу його послуг на підставі ст.ст. 4, 11 Закону України «Про захист права споживачів», які гарантують їй право на необхідну, доступну та своєчасну інформацію про надавану послугу, інформацію про всі умови кредиту та недоліки запропонованої схеми кредитування.

Доводи апелянта про те, що позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено наявності умислу банку про введення позичальника в оману чи обман щодо обставин, які впливають на вчинення правочину є обгрунтованими.

За змістом ч. 1 ст.230 ЦК, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Визнання угоди недійсною внаслідок обману можливе лише за умови вчинення винною особою активних дій, спрямованих на формування у іншої сторони хибної уяви щодо правової природи правочину та його істотних умов, правильна інформованість про які могла бути підставою для вчинення цієї угоди на запропонованих умовах.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Позивачем цього не доведено.

Укладаючи кредитні договори, сторони були вільними в укладені договору та визначенні (погодженні) його умов, що підтверджується п. 5.1 кредитного договору № В86.102.75263 від 23.08.2012р. та п. 5.1 кредитного договору № Л69.188.22977 від 13.06.2013р., про те, що умови даних договорів позичальник вважає справедливими та такими, що відповідають його інтересам, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

Отже, підстав для висновку, що при підписанні договорів щодо третейського застереження позивач був введений в оману чи обман, не вбачається. Такі обставини не доведені і висновки суду не відповідають обставинам справи.

Враховуючи це, рішення суду першої інстанції, відповідно до п.2, п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України слід змінити, виключивши посилання суду першої інстанції як на підставу задоволення позову, введення позивача в оману та підписання договорів щодо третейських застережень під впливом обману. В решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст.307, п.2, п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ПАТ «Ідея Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 22 червня 2015 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду першої інстанції, як на підставу задоволення позову, введення позивача в оману та підписання договорів щодо третейських застережень під впливом обману.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча (підпис) Судді: (підписи)

З оригіналом вірно :