Справа № 758/6117/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про стягнення банківського вкладу, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення банківського вкладу, мотивуючи свої вимоги тим, що 10.09.2014 року між нею та ПАТ «Банк «Київська Русь» було укладено договір № 101192-49.3 банківського вкладу в іноземній валюті «Супер-вклад» згідно умов якого вона надала відповідачу, а відповідач прийняв на зберігання грошові кошти в формі депозитного вкладу в сумі 30 800,00 (тридцять тисяч вісімсот доларів США 00 центів). Термін внесення вкладу 10 вересня 2014 року. Процентна ставка по вкладу встановлюється у розмірі 11 (одинадцять) % річних. Термін повернення вкладу - 10 квітня 2015 року. З настанням терміну повернення вкладу грошові кошти повертаються вкладнику шляхом перерахування їх на рахунок НОМЕР_2 відкритий в банку.

Зазначає, що вона згідно п. 2.6. Договору, отримувала проценти по лютий місяць 2015 року включно, за березень - квітень 2015 року проценти не отримала, а тому 12.03.2015 року звернулася до відповідача з вимогою дострокового розірвання Договору та повернення всього вкладу та процентів. 16.03.2015 року вона повторно звернулася до відповідача з вимогою видачі банківського вкладу однак наслідком таких звернень була повна бездіяльність відповідача та не повернення вкладу.

Вважаючи такі дії відповідача такими, що порушують положення Договору, законодавства України, а також посилаючи на норми ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 321, 509, 526, 527, 530, 533, 612, 625, 1058, 1060, 1066 ЦК України звернулася до суду з даним позовом та просила стягнути з відповідача на її користь основну суму боргу в розмірі 30 800 дол. США, що станом на 21.05.2015 року становило еквівалент в гривні 640 948, 00 грн.; пеню в розмірі 2 627, 89 грн. (126, 28 дол. США) та 3% річних від простроченої суми в розмірі 2 159, 91 грн. (103, 79 дол. США).

В подальшому позивачка збільшила свої позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на її користь основну суму боргу в розмірі 30 800 дол. США, що станом на 25.06.2015 року становило еквівалент в гривні 652 036, 00 грн.; пеню в розмірі 6 715, 97 грн. (317, 24 дол. США); 3% річних від простроченої суми в розмірі 5 519, 98 грн. ( 260, 75 дол. США) та інфляційні збитки у розмірі 105 629, 83 грн. (4 989, 60 дол. США).

Позивачка та її представник в судове засідання не з'явилися про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, від представника позивача до суду надано клопотання згідно якого останній просить розглянути справу за його відсутності та відсутності позивачки.

Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, до суду надано заперечення проти позову згідно яких посилаються на те, що з даним позовом ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію у ПАТ «Банк «Київська Русь» Волкова О.Ю. погодитись не може оскільки відповідно до ч. 5 ст. 36 ЗУ «про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку. І таким чином у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач боржником, і оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення належних позивачеві на праві приватної власності грошових коштів у період запровадження у банку тимчасової адміністрації виконання зазначеної операції банком обмежувалось положеннями п.1 ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції чинній під час виникнення спору.

Крім того звертають увагу суду на те, що в подальшому, а саме 17.07.2015 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб постановлено рішення № 138 про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку Волкова О.Ю. Процедура ж щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідація банків врегульована ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом в даних правовідносинах. Згідно ж ч. 3 ст. 46 вказаного Закону, вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.

Враховуючи вищевикладене просять залишити без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1, а розгляд справи проводити у відсутність відповідача.

Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вказаних осіб, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169, 224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 10.09.2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» (надалі - Банк) та ОСОБА_1 (надалі - Вкладник) було укладено Договір № 101192-49.3 банківського вкладу в іноземній валюті «СУПЕР-вклад» (а.с. 7).

Суд проаналізувавши зміст правовідносин, які виникли між сторонами приходить до висновку, що вони підпадають під регулювання загальних норм ЦК України, які визначають поняття зобов'язань та порядок їх виконання та норм Параграфа 3 Глави 71, 72, Книги п'ятої ЦК України («Банківський вклад», «Банківський рахунок»), а також до них підлягають застосуванню норми ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Так стаття 11 ЦК України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вже зазначалося вище судом встановлено, що 10.09.2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» (надалі - Банк) та ОСОБА_1 (надалі - Вкладник) було укладено Договір № 101192-49.3 банківського вкраду в іноземній валюті «СУПЕР-вклад».

Статті 1058, 159 ЦК України визначають, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Як вбачається зі змісту умов укладеного Договору № 101192-49.3 банківського вкладу в іноземній валюті «СУПЕР-вклад» (надалі - Договір), сторони погодили, що вкладник надає Банку, а Банк приймає від вкладника на зберігання грошові кошти в формі депозитного вкладу (далі - Вклад) в сумі 30 800 дол. США. Термін внесення Вкладу 14.09.2014 року. Для розміщення Вкладу Банк відкриває Вкладнику рахунок НОМЕР_3. Процентна ставка по вкладу встановлюється у розмірі 11 (одинадцять) % річних. Термін повернення вкладу - 10 квітня 2015 року. З настанням терміну повернення вкладу грошові кошти повертаються вкладнику шляхом перерахування їх на рахунок НОМЕР_2 відкритий в Банку.

Статті 526, 525 ЦК України визначають, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що Вкладником на виконання умов Договору було надано Банку, а Банком прийнято грошові кошти в сумі 30 800 дол. США, що об'єктивно підтверджується Меморіальним ордером № 2298 від 10.09.2014 року (а.с. 5).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про доведеність посилань позивачки в своєму позові про належне виконання нею своїх зобов'язань за Договором.

За приписами статті 1060 ЦК України в редакції чинній на день виникнення правовідносин, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Суд дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору банківського вкладу, приходить до висновку, що він укладений на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад), оскільки сторони в п. 2.4. погодили, що терміном повернення вкладу є 10 квітня 2015 року.

В той же час згідно частини 2-4 статті 1060 ЦК України в редакції чинній на день виникнення правовідносин визначають, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Крім того, сторони в п. 2.7 Договору погодили, що у випадку дострокового повернення на вимогу Вкладника всієї суми Вкладу до настання терміну, зазначеного в п. 2.4 цього Договору, Банк нараховує і сплачує проценти на всю суму Вкладу, що знаходяться на Рахунку, виходячи із ставки 1% річних за весь термін зберігання Вкладу. При цьому Вклад з врахуванням умов п. 5.9 Правил повертається шляхом перерахування грошових коштів на рахунок, визначений в п. 2.4 цього Договору, а нараховані згідно цього пункту Договору проценти перераховуються на рахунок, визначений в п. 2.6 цього Договору.

З системного аналізу вищезазначених норм ЦК України з врахуванням умов укладеного між сторонами Договору банківського вкладу можна зробити висновок, що у Банку обов'язок з повернення позивачу його грошових кошів (Вкладу та процентів за його користування) виникає з 10.04.2015 року. Однак Вкладник не позбавлений права звернутися до Банку про повернення Вкладу до настання вказаного терміну і у Банку виникає обов'язок з його повернення в день такого звернення.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.03.2015 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Начальника відділу продажів клієнтам роздрібного бізнесу ПАТ «Банк «Київська Русь» Горової М.М. в якій просила достроково розірвати Договір банківського вкладу № 101192-49.3 від 10.09.2014 року та повернути їй вклад в сумі 30 800 дол. США (а.с. 6).

Крім того, 16.03.2015 року ОСОБА_1 повторно звернулася до Начальника відділу продажів клієнтам роздрібного бізнесу ПАТ «Банк «Київська Русь» Горової М.М. із вимогою про повернення вкладу (а.с. 7).

Враховуючи вищевикладене, а також приписи ч.ч. 2-4 ст. 1060 ЦК України суд приходить до висновку, що 12.03.2015 року у відповідача виник обов'язок перед позивачкою із повернення Вкладу та процентів за його користування.

Як вже зазначалося вище, статті 526, 525 ЦК України визначають, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.ст. 612, 614 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, а відповідачем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не спростовано, що останній незважаючи на вимоги вищезазначених норм чинного законодавства України та умов укладеного між ним та позивачкою банківського вкладу № 101192-49.3 від 10.09.2014 року, не виконав свого обов'язку та не здійснив повернення Вкладу та процентів за його користування позивачці.

Стаття 41 Конституції України положення якої кореспондуються із положеннями ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність наявності порушення права позивачки, як Вкладника у зобов'язанні, яке виникло між нею та відповідачем, та наявності в неї права вимагати усунення зазначених порушень в спосіб стягнення з відповідача на її користь суми вкладу в розмірі 30 800 дол. США, що на день ухвалення судом рішення за офіційним курсом НБУ становить 708 708, 00 грн., що не суперечить умовам укладеного Договору, відповідає характеру самого порушеного права та узгоджується із ст. 16 ЦК України.

Відповідачем же в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження того, що ним було вжито всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язань, що в свою чергу слугувало б підставою для звільнення його від відповідальності.

Суд не може взяти до уваги посилання відповідача як на підставу для відмови в задоволенні позову позивачки на ту обставину, що вимоги останньою пред'явлено до нього в період запровадження тимчасової адміністрації, а відповідно до ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в даний період не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, оскільки як встановлено судом правовідносини між сторонами, а зокрема обов'язок Банку з повернення позивачці Вкладу і порушення прав останньої, виникли до введення в ПАТ Банк «Київська Русь» тимчасової адміністрації (Постанова про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних була винесена Правлінням Національного банку України 19.03.2015 року, а обов'язок у Банку з повернення Вкладу виник з 12.03.2015 року (день першого звернення позивачки з вимогою про дострокове розірвання Договору № 101192-49.3 банківського вкладу в іноземній валюті «СУПЕР-вклад» від 10.09.2014 року та повернення Вкладу).

Суд прийшовши до висновку про доведеність позовних вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь Вкладу в той же час не вбачає підстав для задоволення її позовних вимог про стягнення пені в розмірі 6 715, 97 грн. (317, 24 дол. США); 3% річних від простроченої суми в розмірі 5 519, 98 грн. ( 260, 75 дол. США) та інфляційних збитки у розмірі 105 629, 83 грн. (4 989, 60 дол. США), виходячи з наступного.

Як вже зазначалося вище, 19.03.2015 року Правлінням Національного Банку України було винесено Постанову № 190 «Про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних».

19.03.2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» Волкова О.Ю.

15.06.2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» та винесено Наказ про продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь».

З викладеного вбачається, що з 19.03.2015 року в ПАТ «Банк «Київська Русь» була введена тимчасова адміністрація Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у зв'язку із віднесенням банку до категорії неплатоспроможних.

Судом встановлено, що питання здійснення тимчасової адміністрації в неплатоспроможних банках врегульовано спеціальним Законом, а саме ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Так, стаття 1 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції чинній на день виникнення правовідносин, під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Зі змісту зазначених норм спеціального Закону вбачається, що після запровадження в банку тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

В той же час як вбачається із здійсненого позивачкою розрахунку штрафних санкцій, вони розраховані нею за період з 11.04.2015 року по 22.07.2015 року (а.с. 36), тобто за період під час якого в ПАТ «Банк «Київська Русь» діяла тимчасова адміністрація, що є не допустимим виходячи з положень ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для нарахування позивачкою штрафних санкцій за невиконання ПАТ «Банк «Київська Русь» своїх зобов'язань за Договором банківського вкладу № 101192-49.3 від 10.09.2014 року у зв'язку з чим її вимоги про стягнення з відповідача пені в розмірі 6 715, 97 грн. (317, 24 дол. США); 3% річних від простроченої суми в розмірі 5 519, 98 грн. ( 260, 75 дол. США) та інфляційних збитки у розмірі 105 629, 83 грн. (4 989, 60 дол. США), не можуть вважатися такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому задоволенню не підлягають.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням викладеного, а також того, що судом достовірно встановлено порушення відповідачем своїх зобов'язань за Договором банківського вкладу № 101192-49.3 від 10.09.2014 року, які стосуються повернення позивачці Вкладу на її вимогу, суд приходить до висновку, що обраний останньою такий спосіб захисту свого порушеного права як стягнення з відповідача Вкладу є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права позивачки, а тому може бути застосований судом. Що ж стосується обраного позивачкою такого способу захисту свого права як стягнення з відповідача на її користь штрафних санкцій, то хоч вони і передбачені чинним цивільним законодавством та умовами укладеного між сторонами Договору і є правом позивачки в той же час дане право зважаючи на специфіку правовідносин, які виникли між сторонами, обмежується спеціальним Законом, яким є ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку з чим такий спосіб захисту не можу бути заснований судом.

Статті 15-16 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами статей 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє часткове доведення в судовому засіданні, з підстав та в частині зазначеній вище, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Крім того, оскільки суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову позивачки, а остання відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» в редакції чинній на день звернення з позовом до суду, була звільнена від сплати судового збору, відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 654, 00 грн. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 202, 317, 319, 321, 509, 525, 526, 530, 610, 611, 612, 625, 626, 628, 629, 1058, 1059, 1060 ЦК України, ст.ст. 1, 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57-60, 79, 88, 208, 209, 213-215, 217- 218, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 суму депозитного Вкладу по Договору № 101192-49.3 банківського вкладу в іноземній валюті «СУПЕР-вклад» від 10.09.2014 року в розмірі 30 800 дол. США, що на день ухвалення судом рішення за офіційним курсом НБУ становить 708 708, 00 грн.

В іншій частині вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», на користь держави судовий збір в розмірі 3 654, 00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Декаленко