У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Леванчука А.О., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області, про відібрання малолітньої дитини та повернення її батькові; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області, про позбавлення батьківських прав за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 27 липня 1996 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_7, яка ІНФОРМАЦІЯ_4 померла. У цьому шлюбі народилось троє дітей: син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, які після смерті ОСОБА_7 залишились на його вихованні та утриманні. З листопада 2013 року його дочка ОСОБА_9 почала проживати у відповідачів, які є родичами покійної дружини, ОСОБА_7, тобто дядьком та тіткою. Зазначав, що відповідачі не вчинили жодних дій щодо повернення дитини в сім'ю, самостійно змінили місце проживання малолітньої дитини та позбавили його, як батька, можливості спілкування та виховання дочки.

Ураховуючи наведене, позивач просив відібрати малолітню ОСОБА_11 від ОСОБА_4 та ОСОБА_5

У березні 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з зустрічним позовом, посилаючись на те, що вироком Рахівського районного суду Закарпатської області від 11 лютого 2014 року ОСОБА_3 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України. Зазначеним вироком суду встановлено, що 19 листопада 2013 року близько 19 год. 00 хв., перебуваючи у житловому будинку АДРЕСА_1, на ґрунті сварки, умисно наніс своїй малолітній дочці ОСОБА_11, 2002 року народження, декілька ударів ременем, внаслідок чого їй було завдано фізичного болю без нанесення тілесних ушкоджень. У зв'язку з наведеним неповнолітня ОСОБА_11 залишилась проживати у них та категорично відмовляється проживати з батьком, який про неї не піклується, не відвідує її, не цікавиться її життям і навчанням.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 3 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Відібрано малолітню ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, від ОСОБА_4, ОСОБА_5 та повернуто її батькові - ОСОБА_3 Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Додатковим рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 9 грудня 2014 року допущено негайне виконання рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 3 грудня 2014 року в частині відібрання дитини.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 28 січня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. У решті рішення суду залишено без змін. Додаткове рішення суду від 9 грудня 2014 року щодо допущення рішення суду до негайного виконання скасовано.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_12, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже, судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що останній, як батько дитини, має переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала разом з ним, а підстав для проживання його дочки з дядьком та тіткою немає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із висновку органу опіки та піклування, згідно з яким визначено доцільність відібрання малолітньої дитини, ОСОБА_11, від батька без позбавлення батьківських прав та влаштування в сім'ю дядька, ОСОБА_4, терміном на один рік.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна, оскільки апеляційний суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_7 з 27 липня 1996 року. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 померла. Від даного шлюбу народилось троє дітей: син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, які після смерті матері, ОСОБА_7 залишились на вихованні та утриманні ОСОБА_3, тобто батька.

Також судами встановлено, що малолітня дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, з кінця листопада 2013 року проживає разом ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є її родичами по лінії матері, дядьком та тіткою.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7. ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і передані її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, апеляційний суд послався на висновок органу опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області, відповідно до якого є доцільним відібрання малолітньої дитини ОСОБА_11, 2002 року народження, від батька, ОСОБА_3 без позбавлення батьківських прав, та влаштування до сім'ї дядька, ОСОБА_4 терміном на один рік.

Апеляційний суд вважав зазначений висновок таким, що відповідає інтересам малолітньої дитини.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна особа має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апеляційний суд зазначене не врахував, не звернув увагу на те, що згідно з наведеним вище висновком є доцільним відібрання малолітньої дитини від батька, ОСОБА_3, тобто фактично як доказ при вирішенні зустрічного позову, тоді як предметом спору було відібрання малолітньої дочки позивача від ОСОБА_4, ОСОБА_5 Крім того, визначивши, що є доцільним відібрання дитини на один рік, орган опіки та піклування не навів мотивів, з яких він виходив, визначивши саме такий строк. Тобто, висновок органу опіки та піклування не є достатньо обґрунтованим та не може вважатись переконливим доказом того, що проживання малолітньої ОСОБА_11 разом з батьком, ОСОБА_3 буде суперечити її інтересам.

Крім того, апеляційний суд не дав оцінки тому, на якій правовій підставі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 тримають у себе малолітню дитину, ОСОБА_11; чи є вони усиновлювачами або опікунами останньої; чи вирішувалось у судовому порядку питання щодо проживання малолітньої ОСОБА_11 з ними.

Також поза увагою апеляційного суду залишились такі наявні в матеріалах справи докази, як характеристика ОСОБА_3, акт обстеження житлово-побутових умов, довідка виконавчого комітету Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області від 14 лютого 2014 року № 1633, згідно з яких вбачається, що ОСОБА_3 має позитивну характеристику, відповідально відноситься до виконання батьківських обов'язків, а також має належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб малолітніх дітей.

Крім того, згідно довідки № 02/12-110, виданої 2 квітня 2014 року дирекцією Богданської загальноосвітньої шкоди І-ІІ ступенів батько учениці 6-Б класу ОСОБА_11 - ОСОБА_3 приходить до шкоди і цікавиться навчанням дочки, спілкується з вчителями предметниками та класним керівником.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України зазначене не врахував, не оцінив наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, не дав оцінку тому, чи не буде суперечити інтересам дитини її проживання з батьком та рідними братами та дійшов до передчасного висновку про те, що інтересам малолітньої ОСОБА_11 буде відповідати проживання саме з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, не навівши при цьому переконливих доводів.

За таких обставин, ураховуючи, що судами не встановлені всі фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_12, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: А.О. Леванчук

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко