У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Волоської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, третя особа - відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, про усунення порушень права власності, шляхом визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, просила визнати недійсним рішення Волоської сільської ради від 2 вересня 2008 року, на підставі якого ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2000 га по АДРЕСА_1; визнати недійсним виданий ОСОБА_4 державний акт на право приватної власності на зазначену земельну ділянку; визнати недійсним та анулювати кадастровий номер, присвоєний земельній ділянці ОСОБА_4, визнати недійсним запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_4 на неї та зобов'язати відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області скасувати державну реєстрацію виданого ОСОБА_4 державного акта.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 6 травня 2004 року вона є власником будівель та споруд табору відпочинку по АДРЕСА_2.

У серпні 2005 року вона звернулась до Волоської сільської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку під придбаними об'єктами нерухомого майна.

Рішення Волоської сільської ради від 31 серпня 2005 року їй надано дозвіл на виготовлення технічної документації на земельну ділянку загальною площею 15 460 кв.м. по АДРЕСА_2 у зв'язку з набуттям у власність приміщень табору відпочинку і праці.

На підставі вказаного рішення сільської ради вона виготовила технічну документацію, отримала необхідні документи, погодження і 20 березня 2009 року передала їх на розгляд голові Волоської сільської ради.

Вона неодноразово зверталась до голови Волоської сільської ради з вимогами надати інформацію про стан розгляду технічної документації.

Із відповіді Волоської сільської ради від 4 квітня 2013 року їй стало відомо про те, що рішенням Волоської сільської ради 23 квітня 2010 року надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки загальною площею 1,3460 га.

В усній формі їй було повідомлено, що за рахунок земель, які вона просила виділити у власність, ОСОБА_4 передано на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,2000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також видано державний акт про право власності на землю.

Відповідно до технічного звіту щодо геодезичної зйомки меж земельної ділянки ОСОБА_3 на території Волоської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, виконаного 30 квітня 2013 року фахівцями державного підприємства «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», виділена ОСОБА_4 земельна ділянка накладається на належні їй будівлі та споруди, а також на земельну ділянку, що перебуває в її користуванні.

З огляду на те, що ОСОБА_4 не узгоджував з нею межі виділеної йому земельної ділянки, а Волоська сільська рада під час підготовки рішення про виділення у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки не переконалась, що таке рішення не порушить права інших осіб, таке рішення сільської ради, а також виданий відповідачу державний акт на землю підлягають визнанню недійсними.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2014 року, в позові відмовлено.

17 червня 2014 року представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 звернувся до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2014 року, в якій просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 6 травня 2004 року ОСОБА_3 є власником 77/100 частин табору праці та відпочинку по АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 15 460 кв.м.

Рішенням Волоської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 31 серпня 2005 року ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації на земельну ділянку площею 15 460 кв.м. у зв'язку з набуттям нею права власності на майно відповідно до вказаного договору купівлі-продажу.

Технічну документацію на земельну ділянку було передано до Волоської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 20 березня 2009 року.

Рішенням Волоської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 23 квітня 2010 року надано дозвіл ОСОБА_3 на розробку проекту відведення земельної ділянки для будівництва та реконструкції багатоквартирного житлового комплексу у АДРЕСА_2 загальною площею 1,3460 га.

Відповідно до рішення Волоської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 17 березня 2008 року ОСОБА_4 надано дозвіл на вибір та обстеження земельної ділянки для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд у межах населеного пункту АДРЕСА_1 загальною площею 0,2000 га.

Відповідно до акта обстеження земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд гр. ОСОБА_4 на території Волоської сільської ради зазначена земельна ділянка на час обстеження вільна від забудови та зі всіх сторін межує із землями Волоської сільської ради (а.с. 78-80).

Рішенням Волоської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 2 червня 2008 року земельній ділянці ОСОБА_4 присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1.

10 вересня 2008 року на ім'я ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2000 га по АДРЕСА_1, кадастровий № :02:009:0096, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 11,12).

Відповідно до технічного звіту щодо геодезичної зйомки меж земельної ділянки ОСОБА_3 на території Волоської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, виконаного 30 квітня 2013 року фахівцями державного підприємства «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», виділена ОСОБА_4 земельна ділянка накладається на належні ОСОБА_3 будівлі та споруди, а також на земельну ділянку, що перебуває в її користуванні.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не є власником земельної ділянки, не надала доказів виникнення у неї права на спірну земельну ділянку, тому не довела, що виділенням ОСОБА_4 спірної земельної ділянки порушено її права.

Апеляційний суд погодився із такими висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін. Апеляційний суд дійшов також висновку, що позивач не надала докази державної реєстрації нерухомого майна, яке було придбано нею за договором купівлі-продажу від 6 травня 2004 року та докази про встановлення меж земельної ділянки в натурі, на якій розташоване нерухоме майно, що є підставою відмови у позові.

Із висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитись не можна з огляду на таке.

Як убачається із п. 3.4.3 Договору купівлі-продажу 77/100 частин табору праці та відпочинку від 6 травня 2004 року згідно п. 6 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу покупець зобов'язана в строк до 1 січня 2005 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на земельну ділянку (а.с. 9).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 6 травня 2004 року позивачу належить 77/100 частин табору праці та відпочинку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 на земельній ділянці загальною площею 1,5460 кв.м. На цій земельній ділянці розташовані такі об'єкти: гуртожиток із цегли «А», спальний корпус із цегли «Б», їдальня з цегли «В», погріб з цегли «Г», літній душ із цегли «Е», котельня з цегли «Ж», металева ємкість на металевій опорі з металевої бочки «Д», службове приміщення з цегли «З», навіс «К», навіс «Л», огорожа із металевої сітки «1-4», фонтан із цегли «5», мостіння із асфальту «І», мостіння з бетону «ІІ».

Із технічного звіту (а.с. 13) вбачається, що при винесенні інформації про земельні ділянки до індексо-кадастрової карти району було виявлено накладення на земельну ділянку ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 земельної ділянки ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 (а.с. 14, 30).

Із акта обстеження наданої ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 14 квітня 2014 року, випливає, що земельна ділянка знаходиться на території колишнього табору праці та відпочинку по АДРЕСА_2, що належить на праві власності ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 6 травня 2004 року (а.с. 181).

Як на підставу позову ОСОБА_3 посилалась на те, що виданий ОСОБА_4 державний акт порушує її права як власника 77/100 частин табору праці та відпочинку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилалася на те, що суд першої інстанції не дав оцінки усім доказам, не застосував до спірних правовідносин ст. ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги. Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Відповідно до ст. 377 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайняття житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно із ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Відповідно до ст. 182 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 6 травня 2004 року) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно із ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 6 травня 2004 року), якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно із п. 4.3. договору купівлі-продажу 77/100 частин табору праці і відпочинку від 6 травня 2004 року цей договір підлягає державній реєстрації. Право власності на 77/100 частин табору праці та відпочинку виникає з моменту державної реєстрації договору.

Апеляційний суд застосував до спірних правовідносин ст. 334 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 6 травня 2004 року, та дійшов висновку, що суду не надано доказів державної реєстрації нерухомого майна, яке було придбано позивачем згідно цього договору купівлі-продажу.

Дійшовши висновку про відсутність доказів реєстрації нерухомого майна, апеляційний суд не мотивував на підставі якої норми матеріального права він дійшов такого висновку, та з огляду на положення ЦК України та ЗК України, чинних на час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, не з'ясував і не мотивував, чи виникнення права власності у позивача пов'язане з реєстрацією договору, чи державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, чи з моменту, який сторони передбачили у договорі купівлі-продажу нерухомого майна.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не перевірив належним чином доводи і заперечення сторін, доводи апеляційної скарги, не спростував їх, не мотивував, чи відхилив акт обстеження земельної ділянки від 14 квітня 2014 року та з яких підстав, не з'ясував, чи порушене право позивача з огляду на законодавство, яке було чинне на час укладення договору і чи підлягає воно захисту в обраний нею спосіб.

З огляду на допущені апеляційним судом порушення норм матеріального та процесуального права, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню за направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що 24 червня 2014 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_6, який є власником 23/100 частин табору праці та відпочинку по АДРЕСА_2, на судові рішення у справі.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2014 року залишено без змін.

Відповідно до ст.. 348 ЦПК України якщо касаційну скаргу на судове рішення було подано в установлені цим Кодексом строки, але вона надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи або коли строки на подання касаційної скарги у зв'язку з пропущенням їх з поважних причин було поновлено або продовжено і особа, яка подала касаційну скаргу, не була присутня під час розгляду справи, суд касаційної інстанції розглядає таку скаргу за правилами, встановленими цією главою. Залежно від обґрунтованості зазначеної в частині першій цієї статті скарги суд постановляє ухвалу або ухвалює рішення відповідно до статей 345 і 346 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано ухвалу або рішення суду касаційної інстанції.

З огляду на викладене, відповідно до ст. 348 ЦПК України підлягає скасуванню ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2014 року, постановлена за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_6

Керуючись статтями 336, 348, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2014 року скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник