У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

суддів:Завгородньої І.М., Гвоздика П.О., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 4 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, в обгрунтування якого зазначив, що 10 серпня 2011 року між сторонами укладено договір, згідно умов якого позивачем передано в борг відповідачу грошові кошти у розмірі 22 000 доларів США із зобов'язанням повернути їх до 10 листопада 2011 року, про що відповідачем надана розписка.

Відповідно до п.7 договору позики у разі прострочення повернення позики позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю пеню в розмірі 1% від суми заборгованості за кожен день прострочення, а при простроченні понад 30 календарних днів - штраф у розмірі 30% суми позики.

Посилаючись на те, що відповідач зобов'язання за договором позики виконала лише частково та повернула кошти у сумі 6373 долари США, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу в розмірі 15 627 доларів США, що в гривневому еквіваленті (з урахуванням пені та штрафу) складає 177 593 гривні 73 копійки, з яких 124 859 гривень 73 копійки - основний борг та 52 734 гривень - штрафні санкції.

У березні 2013 року відповідач ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним з підстав його фіктивності та стягнення з ОСОБА_4 на свою користь грошових коштів у розмірі 50 939 гривень 39 копійок та судових витрат.

В обгрунтування зустрічного позову зазначала, що реальний договір позики не укладався, оскільки ОСОБА_4 не мав наміру і не передавав кошти на виконання умов спірного договору, а вона не мала на меті отримувати їх у позику.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року первісний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 124 859 гривень 73 копійки заборгованості за договором позики від 10 серпня 2011 року, а також 52 734 гривні штрафних санкцій, а всього 177 593 гривні 73 копійки.

Вирішено питання про стягнення судового збору.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 4 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні зустрічного позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення первісного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що договір позики укладено з додержанням ст. 203 ЦК України, відповідач у визначені строки взяті на себе зобов'язання про повернення боргу не виконав, що є підставою для стягнення з нього решти суми боргу та штрафних санкцій.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив з відсутності передбачених ст. 234 ЦК України підстав для визнання договору недійсним з підстав його фіктивності, оскільки відповідач, вчиняючи дії по поверненню частини коштів, усвідомлювала необхідність виконання зобов'язань за договором, у зв'язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року в частині, залишені без змін рішенням апеляційного суду Львівської області від 4 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 4 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Завгородня І.М.
Гвоздик П.О. Іваненко Ю.Г.