Провадження № 22-ц/783/4859/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Ясиновської Я.М.,

з участю представника ТзОВ «Кей-Колект» - Лукяненка К.Г., представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 травня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Пріоритет» про стягнення заборгованості за кредитними договорами, -

в с т а н о в и л а:

28 жовтня 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_4, ТОВ «Компанія Пріоритет», в якому, із врахуванням уточнених позовних вимог, просило: стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № 0 від 16 травня 2006 року в сумі 5 109 651,74 грн.; стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ТОВ «Компанія Пріоритет» заборгованість за кредитним договором № 0 від 20 квітня 2007 року в сумі 3 253 331,96 грн.; стягнути з відповідачів суму сплачено судового збору у розмірі 3 654 гривень. В обґрунтування позову посилалось на те, що 16 травня 2006 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав грошові кошти в сумі 202 548 франків Швейцарії, та зобов'язувався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах визначених цим договором. Крім цього, 20 квітня 2007 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, та зобов'язувався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах визначених цим договором. З метою забезпечення виконання даного договору між АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») та ТОВ «Компанія Пріоритет» було укладено договір поруки № 110046 від 20 квітня 2007 року, згідно з яким поручитель зобов'язувався перед Банком відповідати за невиконання ОСОБА_4 усіх його зобов'язань перед Банком, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20 квітня 2007 року. 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 2, відповідно до якого право грошової вимоги заборгованості за зобов'язаннями, які виникли у ОСОБА_4 та ТОВ «Компанія Пріоритет» із кредитних договорів № 0 від 16 травня 2006 року, № 0 від 20 квітня 2007 року та договору поруки № 110046 від 20 квітня 2007 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект». В порушення вимог кредитних договорів № 0 від 16 травня 2006 року та № 0 від 20 квітня 2007 року, ОСОБА_4 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 17.03.2015 року утворилась заборгованість: за кредитним договором № 0 від 16 травня 2006 року у розмірі 230 941,58 франків Швейцарії, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 5 109 651,74 грн.; за кредитним договором № 0 від 20 квітня 2007 року у розмірі 145 428,44 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 3 253 331,96 грн.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_4, ТОВ «Компанія Пріоритет» про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 16.05.2006 року та договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20.04.2007 року - відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржило ТзОВ «Кей-Колект», вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що підставою для відмови у задоволенні позову суд першої інстанції вказав пропущення строку позовної давності. Однак, строк позовної давності пропущено не було, оскільки право вимоги за кредитними договорами перейшло до ТзОВ «Кей-Колект» 13 лютого 2012 року, коли воно і дізналося про порушення свого права. Крім цього, суд безпідставно застосував до спірних правовідносин ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки норма зазначеної статті стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача. Стверджує, що судом також зроблений невірний правовий висновок щодо вимоги ПАТ «УкрСиббанк» про дострокове повернення кредиту. Не погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що строк виконання зобов'язання настав у листопаді 2009 року, коли попередній кредитор направив боржнику вимогу про повернення кредиту у зв'язку з невиконанням умов кредитних договорів. Звертає увагу на те, що судом також помилково зроблено висновок про припинення правовідносин поруки, оскільки під час судового розгляду позовної заяви відповідачами не заявлялось жодних клопотань та зустрічних позовних вимог про визнання поруки припиненою. Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 травня 2015 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

ТзОВ «Компанія Пріоритет» в судове засідання апеляційної інстанції в особі представника не з'явилась, хоча належним чином за вказаною нею адресою була повідомлена про дату судового засідання, проте поштове відправлення із повісткою двічі повернулося без вручення адресату з незалежних від суду причин за спливом терміну зберігання (а.с. 188, 235), тому відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається, що така повістка вручена належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТзОВ «Кей-Колект» - Лукяненка К.Г., представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Відмовляючи в позові про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, АКІБ «Укрсиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») скористався своїм правом вимоги дострокового повернення кредиту, передбаченим пунктами 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14 договорів про надання споживчого кредиту № 0 від 16.05.2006 року, № 0 від 20.04.2007 року та визнав терміни повернення кредиту та процентів за кредит такими, що настали 02 листопада 2009 року.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається наступне.

16 травня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (перейменовано в Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства») та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого, а саме п. 1.1. Банк зобов'язався надати ОСОБА_4, а ОСОБА_4 - прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 202 548,00 швейцарських франків, та сплатити проценти, комісії в порядку та на умовах визначених цим Договором. Сума кредиту дорівнює еквіваленту 852 433,59 грн. за курсом НБУ на день укладення цього Договору. Відповідно до п. 1.2.1. Договору надання кредиту здійснюється у наступний термін: з 16 травня 2006 року до 16 травня 2016 року. Позичальник у будь - якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0), але в будь-якому випадку не пізніше 16 травня 2016 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього Договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. Договору (п. 1.2.2. Договору про надання споживчого кредиту № 0) (а.с.8-12).

Окрім цього, 20 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (перейменовано в Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства») та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого, а саме п. 1.1. Банк зобов'язався надати ОСОБА_4, а ОСОБА_4 зобов'язався прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі ліміту кредитної лінії, що дорівнює 100 000,00 доларів США, та сплатити проценти, комісії в порядку та на умовах визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 505 000,00 грн. за курсом НБУ на день укладення цього договору. Згідно п. 1.2.1. даного Договору надання кредиту здійснюється на підставі заяви ОСОБА_4 у наступний термін: «20 квітня 2007 року». Позичальник у будь - якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0), але в будь-якому випадку не пізніше 18 квітня 2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього Договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. Договору (п. 1.2.2. договору про надання споживчого кредиту № 0) (а.с. 20-24).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20 квітня 2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») та ТзОВ «Компанія Пріоритет» було укладено договір поруки № 110046 від 20 квітня 2007 року, згідно з яким, поручитель зобов'язувався перед Банком, в повному обсязі, відповідати за невиконання ОСОБА_4 усіх його зобов'язань перед Банком, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20 квітня 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» (а.с. 31).

Згідно з пунктом 4.6. Договору № 0 від 16 травня 2006 року та пунктом 4.6. Договору № 0 від 20 квітня 2007 року, ОСОБА_4 зобов'язувався достроково повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії у випадках встановлених п.п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. цих Договорів та/або порушень істотних умов Договорів та застосування Банком процедури щодо дострокового повернення кредиту в порядку, визначеному розділом 11 цих Договорів.

Пунктом 11.1. Договору № 0 від 16 травня 2006 року та з пунктом 11.1. Договору № 0 від 20 квітня 2007 року встановлено, що відповідно до ст. ст. 526, 611 ЦК України Сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у п.п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. цих Договорів та направлення банком на адресу ОСОБА_4 повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення ОСОБА_4 порушень умов за цими договорами протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання ОСОБА_4 повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому, у випадку неотримання ОСОБА_4 вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни ним адреси, без попереднього про це повідомлення банку чи у разі неотримання ОСОБА_4 вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення ОСОБА_4 повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку (а.с. 8-12, 20-24).

Відповідно до п. 11.2 Договору № 0 від 16 травня 2006 року та пункту 11.2. Договору № 0 від 20 квітня 2007 року, зазначене у пункті 11.1. договорів повідомлення (вимога) банку направляється листом або доставляється кур'єром на адресу ОСОБА_4, що вказана у розділі 12 цих Договорів.

30.09.2009 року АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») на адресу ОСОБА_4 було направлено Вимогу № 137-148/5477 від 29.09.2009 року про повернення кредиту та процентів у зв'язку із неналежним виконанням Кредитного договору № 0 від 16.05.2006 року та Вимогу № 137-148/5478 від 29.09.2009 року про повернення кредиту та процентів у зв'язку із неналежним виконанням Кредитного договору № 0 від 20.04.2007 року, у яких зазначалось: «Банк повідомляє Вам про те, що протягом 31 календарного дня з дати отримання Вами цього повідомлення строк погашення кредиту за кредитним договором вважаємо таким, що настав». Зазначені вимоги були отримані ОСОБА_4 01.10.2009 року, що останнім не заперечується та підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленнями про її вручення (а.с. 54-55, 56-57, 64, 65).

30.09.2009 року АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») на адресу ТзОВ «Компанія Пріоритет» також було направлено Вимогу № 137-148/5478 від 29.09.2009 року про повернення кредиту та процентів у зв'язку із неналежним виконанням Кредитного договору № 0 від 20.04.2007 року, яку Товариство отримало 01.10.2009 року, що останнім не заперечується та підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про її вручення (а.с. 56-57, 64).

08.02.2010 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ТзОВ «Компанія пріоритет» про стягнення заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту № 0 від 16.05.2006 року та № 0 від 20.04.2007 року( а.с. 58-62).

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 2, відповідно до якого право грошової вимоги заборгованості за зобов'язаннями, які виникли у ОСОБА_4 та ТзОВ «Компанія Пріоритет» із кредитних договорів № 0 від 16 травня 2006 року, № 0 від 20 квітня 2007 року та договору поруки № 110046 від 20 квітня 2007 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (а.с. 32-33).

01 листопада 2012 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова у справі за № 2-403/11 (провадження № 2/1304/73/2012) позовну заяву Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 та ТзОВ «Компанія Пріоритет» про стягнення заборгованості за кредитними договорами було залишено без розгляду (а.с. 49).

З представленого позивачем розрахунку вбачається, що в порушення вимог кредитних договорів № 0 від 16 травня 2006 року та № 0 від 20 квітня 2007 року, ОСОБА_4 з січня 2009 року припинив сплачувати щомісячні платежі визначені умовами договорів та графіками погашення кредитів, які є невід'ємною частиною вищевказаних договорів, внаслідок чого станом на 28.08.2014 року утворилась заборгованість (а.с. 15-19, 27-30).

Згідно статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.

Враховуючи наведене, позивач, отримавши право грошової вимоги за кредитним договором до боржників, придбав фінансовий актив у юридичної особи.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 265 ЦК України 2003 року залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Таким чином, пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності.

У зв'язку з порушенням боржником ОСОБА_4 виконання зобов'язання за кредитними договорами, АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, та укладених договорів, а саме п. 11.1. Договору № 0 від 16 травня 2006 року та пункту 11.1. Договору № 0 від 20 квітня 2007 року, надіславши на адресу ОСОБА_4 вимоги про повернення кредиту та процентів у зв'язку із неналежним виконанням Кредитних договорів № 0 від 16.05.2006 року, № 0 від 20.04.2007 року, які останній отримав 01.10.2009 року, в яких зазначив, що «Банк повідомляє Вам про те, що протягом 31 календарного дня з дати отримання Вами цього повідомлення строк погашення кредиту за кредитним договором вважаємо таким, що настав», - використав право дострокового стягнення з позичальника всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів,

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами Банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевий строк виконання її умов.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідач ОСОБА_4 заявив про застосування наслідків пропуску строків позовної давності до вимог позивача у суді першої інстанції (а. с. 73-74).

На підставі викладеного, висновок суду першої інстанції, що перебіг позовної давності для звернення Банку до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права за договорами про надання споживчого кредиту № 0 від 16.05.2006 року та № 0 від 20.04.2007 року розпочався 02 листопада 2009 року, а закінчився 03 листопада 2012 року, - є обґрунтованим.

В той же час, застосувавши до спірних правовідносин норми п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року (в редакції 2012 року), районний суд залишив поза увагою, що у відповідності до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року № 6-126цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону, стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Крім того, посилаючись на п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», районний суд не врахував змін, які внесені до цього пункту постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року.

Разом із тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому помилкове застосування районним судом до даних правовідносин п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 (в редакції 2012 року), з огляду на наявність у матеріалах справи заяви відповідача про застосування строків позовної давності, не впливає на юридичну природу правовідносин та на правильність вирішення спору.

Твердження апелянта про те, що первинний кредитор ПАТ «УкрСиббанк» відмовився від реалізації свого права на дострокове повернення кредиту, в результаті чого позов був залишений без розгляду, спростовується ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 01 листопада 2012 року у справі за № 2-403/11 (провадження № 2/1304/73/2012), згідно якої позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_4 та ТзОВ «Компанія Пріоритет» про стягнення заборгованості за кредитними договорами було залишено без розгляду через повторну неявку представника позивача в судове засідання (а.с. 49).

Виходячи із результатів системного аналізу наведених норм права та викладених обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що районний суд, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_4, встановивши обставини виникнення спору та дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку, що позивач звернувся до суду з позовом поза межами установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Відмовляючи в позові про солідарне стягнення заборгованості з відповідача ТзОВ «Компанія Пріоритет», суд першої інстанції виходив з того, АКІБ «Укрсиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») скористався своїм правом вимоги дострокового повернення кредиту і відповідно до положень Кредитного договору строк виконання основного зобов'язання настав у листопаді 2009 року, а з даним позовом банк звернувся лише 28 жовтня 2014 року, а тому порука припинилась на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

З даним висновком колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Частиною 1 статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ч. 1 та 2 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Крім того, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки пунктом 3.1 Договору установлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором (а.с. 31).

Разом з тим, боржник і поручитель, взяли на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 18 квітня 2018 року.

Поряд з установленням строку дії кредитного договору сторони визначили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (повернення платежів), що входить до змісту основного зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Як зазначалось вище, частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

У зв'язку з порушенням боржником строків повернення кредиту та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктами 4.6.,5.5., 11.1, 11.2 Кредитного договору (а.с. 20-24) право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши 30.09.2009 року на адресу ТзОВ «Компанія Пріоритет» - поручителю вимогу № 137-148/5478 від 29.09.2009 року, яку той отримав 01.10. 2009 рокупро дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів на 32 день з дня вручення вимоги, у випадку непогашення заборгованості в тридцятиденний строк, цим самим встановивши новий строк виконання умов кредитного договору - 02 листопада 2009 року (а.с. 56 - 57, 64).

Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

З урахуванням зазначених правових норм, колегія суддів приходить до висновку, що передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум повинен обчислюватись з 02 листопада 2009 року, а оскільки такі вимоги були заявлені до поручителя 28 жовтня 2014 року, більше ніж через шість місяців після настання строку виконання зобов'язань - 02 травня 2010 року, у силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України - порука припинилась.

Відповідно до положення ч. 4 ст. 559 ЦК України припинення поруки презюмується.

Таким чином, звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом і у разі наявності відповідного спору.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення ст. ст. 10, 11 ЦПК України визнав договір поруки припиненим, оскільки «під час судового розгляду позовної заяви відповідачами не заявлялось жодних клопотань та зустрічних позовних вимог про визнання поруки припиненою» - є безпідставними.

В той же час, колегія суддів зазначає, що відмовляючи позивачу у солідарному стягненні з поручителя - ТзОВ «Компанія Пріоритет» заборгованостіза кредитним договором, суд першої інстанції безпідставно послався на те, що «підстав для поновлення строку не встановлено», оскільки строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд ухвалив правильне по суті рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 травня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.