Справа № 466/9273/14 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/783/4417/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4. - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою,-

в с т а н о в и л а:

25 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, просила суд зобов'язати останнього не чинити їй перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з відповідачем є наймачами квартири АДРЕСА_1, яка складається з двох кімнат житловою площею 25,9 кв.м., кухні, площею 12,7 кв.м., з комунальними вигодами. Квартира не приватизована та належить Львівській міській раді. Протягом останніх десяти років, з часу прийняття рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 січня 2003 року, розпорядження Шевченеківської РА ЛМР від 09 квітня 2003 року № 349 «Про укладення договору найму» та розпорядження Шевченківської РА ЛМР № 104 від 10 лютого 2004 року «Про об'єднання особових рахунків квартир АДРЕСА_2», ОСОБА_4 систематично звертається з позовами до неї в суд про позбавлення її права на користування спірною квартирою. Суди відмовляли йому в позовах та визнавали за нею право на проживання у вказаному помешканні. Відповідач перешкоджав їй вселятися у квартиру, однак вона вселялася за допомогою ДВС. Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2013 року позов ОСОБА_4 був задоволений і суд визнав її такою, що втратила право користування вказаною квартирою, однак Апеляційний суд Львівської області рішенням від 18 березня 2014 року скасував рішення районного суду та відмовив ОСОБА_4 у задоволенні його позову. Незважаючи на це, ОСОБА_4 надалі перешкоджає їй в доступі до квартири, поміняв замки від вхідних дверей та кімнати, погрожує їй, а ДВС відмовляється вселити її у спірну квартиру без судового рішення, тому вона змушена звернутись до суду.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4, зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 червня 2011 року його вже було зобов'язано не чинити перешкоди позивачці у користуванні квартирою АДРЕСА_1, однак вона повторно звернулась до суду з аналогічним позовом та не конкретизувала період, протягом якого відбувалось порушення її прав та законних інтересів. Судом не взято до уваги показання свідка ОСОБА_6, яка підтвердила, що ОСОБА_2 мала вільний доступ до квартири та у лютому 2013 року здійснила крадіжку його особистих речей. З цього приводу він звертався до Шевченківського РВ ЛМУ, однак слідчим було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000646. У судовому засіданні районного суду він клопотав про витребування зазначеного кримінального провадження, однак судом у задоволенні цього клопотання було безпідставно відмовлено. Вважає, що позивачкою не було доведено, що ним вчинялись дії, які перешкоджали їй користуватись спірною квартирою протягом 2011-2015 років. Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 травня 2015 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4. - ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

У відповідності до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які являються рідними братом і сестрою, є наймачами квартири АДРЕСА_1. Квартира не приватизована та належить Львівській міській раді. Між сторонами існує тривалий конфлікт, внаслідок чого відповідач створює позивачці перешкоди в користуванні житлом.

Як встановлено рішеннями попередніх судів, згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30.01.2003 року, розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 09.04.2003 року за № 349 «Про укладення договору найму» та розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 104 від 10.02.2004 року «Про об'єднання особових рахунків квартир АДРЕСА_2, ОСОБА_4, його мати ОСОБА_7 та його сестра ОСОБА_2 є наймачами квартири АДРЕСА_1, що складається з двох кімнат житловою площею 25,9 кв.м., кухні площею 12,7 кв.м. та комунальних вигод. Квартира належить Львівській міській раді. Згідно довідки ЛКП «Варшавське - 407» на даний час в квартирі зареєстровані позивач та відповідач. Мати сторін знята з реєстрації в зв'язку із смертю.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19.10.2006 року було відмовлено в позові ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом та задоволено зустрічний про вселення в квартиру та усунення перешкод в користуванні житлом. Вказане рішення виконано 27.02.2007 року.

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23.06.2011 року, яке залишено без змін апеляційною інстанцією, ОСОБА_4 зобов'язано не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 49-51, 52-54).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25.10.2013 року позов ОСОБА_4 був задоволений та суд визнав ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1. Апеляційний суд Львівської області рішенням від 18.03.2014 року скасував вищезгадане рішення районного суду та відмовив ОСОБА_4 у задоволенні його позову(а.с. 7-8).

Таким чином, вищевказаними рішеннями Шевченківського районного суду м. Львова було встановлено, що ОСОБА_2 має право на користування спірною квартирою. Як вбачається з матеріалів справи дані рішення суду були виконані, проте відповідач і надалі чинить перешкоди позивачці в користуванні спірною квартирою, про що свідчать також і його показання старшому слідчому СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівскій області, у яких він ствердив, що після крадіжки відремонтував вхідні двері та поміняв замки вхідних дверей. Його посилання на те, що такі його дії не були пов'язані з проживанням чи непроживанням ОСОБА_2 у квартирі спростовані дослідженими та оціненими районним судом доказами (а.с. 29-30, 34, 35).

Суд першої інстанції, оцінивши зібрані та дослідженні у суді докази, визнав доведеними вимоги позивачки в частині зобов'язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні спірною квартирою, оскільки встановлено, що позивачка на законних підставах має право користуватися спірною квартирою, однак позбавлена такої можливості, так як відповідач чинить їй перешкоди в користуванні такою, тому прийшов до вірного висновку про задоволення її позову шляхом зобов'язання відповідача ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача не спростувала наведеного.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Посилання ОСОБА_4 на те, що ОСОБА_2 мала вільний доступ до квартири та у лютому 2013 року здійснила крадіжку його особистих речей не заслуговують на увагу та спростовуються посиланням самого апелянта на те, що постановою слідчого СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівскій області було закрито кримінальне провадження № 0000646 з цього приводу.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.