Справа № 694/1274/15-ц
провадження 2/694/519/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

11.11.2015 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Сакун Д.І.

при секретарі Матвієнко А,А.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Звенигородка Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Водопостачання та водовідведення Звенигородської міської ради Черкаської області» про захист прав споживача та стягнення моральної (немайнової) шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що з 1999 року по даний час він проживає в квартирі №6, розташованій у багатоквартирному будинку №38 «б» по вул. Кірова в м. Звенигородка Черкаської області. При цьому із 1999 року по листопад 2014 року являвся споживачем житлово комунальних послуг з централізованого водопостачання та водовідведення. З 01.05.2010 року по даний час житлово-комунальні послуги у сфері водопровідно каналізаційного господарства у м. Звенигородка надає КП «Водопостачання та водовідведення Звенигородської міської ради Черкаської області».

Відповідач не підготував та не уклав з позивачем законний договір на надання житлово-комунальних послуг у сфері водопостачання та водовідведення.

У відповідності до ч.1 ст. 12 ЗУ «Про захист економічної конкуренції» відповідач займає монопольне (домінуюче) становище суб»єкта господарювання на ринку надання цих послуг у м. Звенигородка за ознакою того, що у нього немає жодного конкурента. Користуючись своїм монопольним становищем відповідач надає певні сумнівні послуги у цій галузі: без вичерпного їх переліку, без умов щодо якості цих послуг, без визначення режиму надання послуг, строків проведення ремонтно- профілактичних та аварійно-відновлювальних робіт, тобто на власний розсуд, а також з істотними порушеннями та обмеженнями прав споживача, що створює ситуацію істотного дисбалансу на шкоду споживача.

За власною ініціативою позивача ОСОБА_1 12.12.2014 року, посадові особи Комунального підприємства «Водопостачання та водовідведення Звенигородської міської ради Черкаської області» вручили йому проект договору № 3069-ВВ від 12.12.2014 року про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення.

У проекті договору від 12.12.2014 року відповідач керуючись особистими інтересами, відступив від положень типового договору шляхом виключення окремих умов даного акту цивільного законодавства, а саме на свій розсуд виключив із преамбули договору відомості про те, коли і ким затверджений його статут, що суперечить змісту (умовам) типового договору, а також відповідач в односторонньому порядку виключив із розділу «Предмет договору» умову про надання послуг «водовідведення» чим зменшив обсяг послуг виконавця (виробника) чим той, що передбачений типовим договором. Відповідач на свій розсуд виключив із розділу «Оплата споживчих послуг» одну із умов для проведення перерахунку розміру плати «у разі ненадання послуг», а також змінив зміст (умови) типового договору про місце передачі послуг від виконавця (виробника) споживачу. У розділі «Оплата споживчих послуг» відповідач на свій розсуд змінив умови проведення перерахунків розміру плати в разі ненадання послуг або їх надання не в повному обсязі чи неналежної якості. У розділі «Права та обовязки сторін», підрозділ «Права споживача» відповідач на свій розсуд змінив умови договору в частині термінів виконання та усунення недоліків у наданні послуг, встановивши інші строки. У запропонованому проекті договору від 12.12.2014 року відповідач не конкретизував істотні умови даного договору, не конкретизувавши вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифів та їх складових на кожну з цих послуг, загальну вартість послуг, не зазначивши відомості про розмір щомісячної плати за надані послуги згідно з нормативами споживання на момент укладення цього договору, а також відповідач не конкретизував предмет договору умовами про визначення якості послуг та умовами про режим надання послуг. Та в супереч вимогам «Про житлово-комунальні послуги» не зробив чіткого переліку форс-мажорних обставин. Позивач стверджує, що відповідач на власний розсуд навязує йому умову застосувати квартирний засіб обліку води лічильник ЛК-15Х №0074524, а також у запропонованому проекті договору відповідач в односторонньому порядку встановив позивачу авансову систему оплати послуг. Відповідач не включив у проект договору відомості про обєкт надання послуг про квартиру споживача. Таким чином позивач вважає, що відповідач спонукав його укласти договір за підготовленим ним проектом від 12.12.2014 року в якому асортимент послуг, а також ключові умови договору неприйняті та непотрібні споживачу, поскільки вони суперечать обовязковому для сторін акту цивільного законодавства - типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630.

Крім того, ОСОБА_1 стверджує, що позивач своїми неправомірними діями завдає йому значної моральної шкоди. Так, позивач вказував, що моральна шкода спричинена йому неправомірними діями працівника відповідача контролера ОСОБА_3, яка неодноразово підкидала записки до його житла без адресата та будь-яких реквізитів та склала доповідну записку, зміст якої порочить честь та гідність позивача, вказаний завідомо неправдивий документ контролер ОСОБА_3 подала начальнику абонентського відділу підприємства відповідача, для подальшого його використання. Тим самим контролер ОСОБА_3 поширила неправдиві відомості щодо особи позивача, які принижують його репутацію людини і споживача. Внаслідок чого порушила особисті немайнові права на повагу до гідності та честі, передбачені ст. 297 ЦК України. В подальшому вказаний завідомо неправдивий документ був поширений відповідачем в органах місцевої влади та місцевого самоврядування м Звенигородка. У послідуючому, на протязі грудня 2014 - лютого 2015 контролер ОСОБА_3 систематично прибувала до місця проживання ОСОБА_1, де, не маючи на те законних підстав, перевищуючи свої повноваження, шляхом докучання та у різні способи намагалась незаконно проникнути до його житла з метою зняття контрольних показників лічильника води ЛК-15Х № 0074524, термін експлуатації якого без періодичної повірки вже минув і його показники уже не застосовувались у розрахунках. При цьому кожного разу контролер ОСОБА_3 тривалий час стукала у вхідні двері та у вікна його приватизованої квартири, складала не передбачені чинним законодавством документи сумнівної форми та змісту із пропозицією допустити її до квартирного засобу обліку води, опитувала та залучала сусідів до складання інших документів щодо особи позивача, невідомого йому змісту та ін. ОСОБА_2 самим представник відповідача порушувала його особисті немайнові права на недоторканість житла, передбачені ст. 311 ЦК України. Про що ОСОБА_1 та членам його сімї ставало відомо від підкинутих у різні місця записок, у тому числі - без зазначення адресату. А також довідувались від сусідів, які передавали їм ці записки та повідомляли про дії представників відповідача. У звязку з чим кожного разу йому доводилось пояснювати сусідам про обставини, що склались, а також про те, що ані він, ані члени його сімї не скоїли ніякого правопорушення. Також у офіційному листі на адресу позивача від 04.02.2015 року № 31 директор підприємства ОСОБА_4 не маючи на те жодних правових підстав, перевищуючи свої повноваження, цинічно, шляхом неналежного впливу та вживання загрозливих висловів звинуватив позивача у тому, що він перешкоджає їх представнику виконувати свої обовязки.

Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд:

- визнати запропонований відповідачем 12.12.2014 проект Договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення таким, що не відповідає обовязковому для сторін акту цивільного законодавства - Типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 N 630;

- визнати запропонований відповідачем 04.02.2015 проект Договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води таким, що не відповідає обовязковому для сторін акту цивільного законодавства - Типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 N 630;

- захистити права споживача шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обовязкової дії - Типовим договором, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 N 630, у варіанті Договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення, підготовленого позивачем за формою і змістом (умовами) Типового договору на засадах законності та рівності сторін, із конкретизованими його умовами на підставі норм чинного законодавства у сфері житлово-комунальних послуг, що приєднаний ним до даної заяви;

- у випадку, якщо Суд визнає за неможливе задоволити п.4 даних позовних вимог, то - захистити права споживача ОСОБА_1 шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обовязкової дії - Типовим договором, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 N 630;

- стягнути з відповідача на його користь пять тисяч грн. моральної шкоди;

- судові витрати покласти на відповідача.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Крім того подала до суду заперечення в якому зазначила, що позов є безпідставним та не підлягає задоволенню. Вказувала, що відповідно до п. 7 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, перелік послуг, що надаються споживачеві, залежить від рівня благоустрою відповідного будинку. Відповідно до п. 1.3. Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27 червня 2008 року N 190 «Про затвердження Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України» виробник обслуговує вуличні, квартальні та дворові мережі водопостачання та водовідведення, споруди і обладнання, а також технологічні прилади й пристрої на них, які перебувають у нього на балансі або на які є відповідний договір на обслуговування із споживачем.

Балансоутримувачем буд. 38-б по вул. Кірова в м. Звенигородка є Звенигородське ВЖРЕУ, власником насосної станції по перекачуванню стічних вод Звенигородське ПТУ №16. Відповідно до п.1.6. Правил за стан водопровідних мереж, які проходять у технічних підвалах і до яких приєднані внутрішньобудинкові мережі, є відповідальними підприємства та організації, у яких вони перебувають на балансі. Оскільки відповідач не є ані балансоутримувачем, ані власником мереж водовідведення, технічної можливості надавати за їх допомогою послуги він не має, та враховуючи свободу договору, то виключення з переліку послуг по водовідведенню є правомірним. Крім того, вказувала, що відповідно до п. 1.7. Правил водопровідні вводи до теплових пунктів, котелень, окремо побудованих насосних станцій для підвищення тиску, а також розподільчі мережі від цих об'єктів експлуатують підприємства, на балансі яких перебувають ці об'єкти. Водопровідні вводи до об'єктів, що належать до комунальної власності територіальної громади, та розподільчі мережі холодного водопостачання від них до зовнішнього зрізу будівель експлуатують виробники. Відтак вказана умова договору не суперечить чинному законодавству. Стосовно посилань позивача про виключення як умови для перерахунку спожитих послуг умову про ненадання послуг взагалі, то така вимога не має суттєвого значення, оскільки послуги оплачуються на підставі показів лічильника. Крім того, умови та порядок здійснення перерахунку за надані послуги врегульовано на законодавчому рівні, а саме Порядком проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості, затвердженим постановою КМУ від 17.02.2010р. №151, який визначає механізм проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості, дія якого поширюється на суб'єктів господарювання всіх форм власності, предметом діяльності яких є надання послуг і фізичним та юридичним особам, яким надаються послуги. Стосовно посилань позивача про терміни виконання та усунення недоліків у наданні послуги, про режим надання послуг, то вказані положення регламентовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги» і дублювання їх у проекті договору не є обов`язковим.

Відсутність регламентації розміру пені у проекті договору також не вважає порушенням прав позивача як споживача послуги, оскільки це не звужує обсягу його прав та не збільшує відповідальності. Відсутність переліку форс-мажорних обставин у запропонованому відповідачем проекті договору також не відповідає дійсності, оскільки перелік форс-мажорних обставин перерахований належним чином п.29 проекту договору.

Посилання позивача на те, що авансова система оплати послуг порушує його права як споживача, спростовується положеннями п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідно до якого система оплати послуг (щомісячна або авансова) та форма оплати послуг (готівкова або безготівкова) визначаються у договорі між споживачем і виконавцем. Тобто такі положення є диспозитивними і можуть визначатися сторонами договору і визначення авансової системи оплати не є порушенням прав споживача.

Інші невідповідності проекту договору типовому договору, на які вказує позивач, були усунені відповідачем у добровільному порядку, відтак вважає, що запропонований відповідачем проект договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення не суперечить умовам типового договору та не звужує права споживача.

Крім того вказує, що на даний час, із 34 квартир будинку № 38 «Б» 33 Договора укладено без надання водопостачання, а не укладено лише один договір - з Позивачем.

Що стосується моральної шкоди в сумі 5000 грн. представник відповідача також не визнає вимоги позивача та пояснює, що представник відповідача, виконував свої обовязки у відповідності до чинного законодавства України.

На підставі вищевикладеного представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Так, способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України, за положеннями якої під способами захисту суб'єктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення(визнання) порушених(оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. При цьому, особа, право якої порушено, може скористатися відповідно до ст.16 ЦК України, не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Частиною 2 ст.16 ЦК встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, діюче законодавство передбачає застосування конкретного способу захисту цивільного права, яке залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Під час розгляду і вирішення цивільної справи суд визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, характеру порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Як видно із справи, обраний позивачаем спосіб захисту порушеного права, що зазначений в позовній заяві визнання проекту договору таким, що не відповідає обовязковому для сторін акту цивільного законодавства - Типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 N 630, не є способом захисту цивільного права та інтересу в розумінні ст.16 ЦК України.

Щодо вимоги про визнання договору укладеним на умовах позивача, суд зазначає наступне.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим ст. 4 зазначеного Закону передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Згідно з п. 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Цією ж постановою затверджено типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідно до ст. 648 ЦК України зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов'язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту, тобто типовому договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 .

Відповідно до ст. 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

За своєю правовою суттю зазначений договір є договором приєднання, оскільки відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Позивачем не стверджено належними доказами підставності запропонованих ним редакцій спірних умов Договору . Твердження, що дії відповідача під час укладення Договору, які на думку позивача полягають в ущемленні інтересів споживачів, тобто встановлення або ж нав'язування непередбачених законодавством умов і свідчать про зловживання монопольним становищем - є безпідставними, оскільки ґрунтуються на припущеннях та довільному трактуванні законодавства, позаяк зазначеними вище приписами законодавства не передбачено права сторін відступати від змісту Типового договору, за наявності такого Типового договору або змінювати його умови.

Враховуючи викладене, позовна вимога про визнання договору укладеним на умовах позивача задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги про визнання договору укладеним на умовах Типового договору то суд зазначає наступне.

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

У разі такої відмови, виходячи з положень ст. ст. 3,6,12 - 15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

За таких обставин, укладення договору про надання житлово-комунальних послуг є обов'язком позивача і не укладення такого договору без поважних причин не звільняє його від цивільно-правових обов'язків, що витікають із відносин, що склалися між сторонами по справі.

Разом з тим, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає вимогам типового договору.

Доказів того, що відповідач вчиняв дії, спрямовані на перешкоджання даного обов'язку суду надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов'язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов'язаних осіб.

Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог у зв'язку з відсутністю факту порушення відповідного права.

Суд вважає, що права позивача, який сам ухилявся від укладення таких договорів не є порушеними, відтак і вказана позовна вимога задоволенню не підлягає.

З приводу вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

В судовому засіданні позивачем не доведено вини відповідача, а відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Крім того, відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.95 року спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством.

Оскільки не встановлено наявність обставин, з якими Закон України "Про захист прав споживачів" надає право позивачу згідно спірних правовідносин на відшкодування моральної шкоди (шкода не заподіяна внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції)), вимоги про відшкодування моральної шкоди не доведені в судовому засіданні, не обгрунтовані і у суду немає підстав вважати, що відповідач своїми діями завдав позивачу моральної шкоди, то вимога позивача про стягнення на його користь моральної шкоди також не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного , ст. ст. 3, 6, 16, 22, 203, 626,627, 628, 630, 640, 642, 1166 ЦК України, Законом України "Про захист прав споживачів", Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Водопостачання та водовідведення Звенигородської міської ради Черкаської області» про захист прав споживача та стягнення моральної (немайнової) шкоди - відмовити.

Повний текст рішення складено 13 листопада 2015 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Черкаської області через Звенигородський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д. І. Сакун