Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №311/1772/14
Справа № 22-ц/778/1969/15 Головуючий у 1-й інстанції: Носик М.А.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 30 січня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що відповідно до укладеного кредитного договору №ZPVAGI від 16 серпня 2007 року Банк надав ОСОБА_2 кредит на суму 250 000 грн. зі сплатою 14,04 % річних з кінцевим терміном повернення 16 серпня 2017 року шляхом внесення щомісячних ануїтентних платежів у сумі 3917,06 грн. Позичальник ОСОБА_2 порушує графік погашення кредиту, станом на 22 квітня 2014 року має заборгованість в загальній сумі 191 373,57 грн., із яких: за тілом кредиту - 157 789, 43 грн. , зі сплати відсотків за користування кредитом - 13 102,66 грн., зі сплати пені - 3 083,88 грн., штраф (відсоткова складова) - 17 397,60 грн. Кредитні зобов'язання позичальника забезпечені іпотекою житлового будинку і земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1, в м. Василівка, Запорізької області, про що між Банком і ОСОБА_3 16 серпня 2007 року був укладений іпотечний договір. У зв'язку з порушенням графіку погашення кредиту і наявністю простроченої заборгованості на суму 44 730,75 грн. Банк 11 березня 2014 року направив відповідачам вимогу про погашення простроченого боргу впродовж тридцяти днів і попередив про початок процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Згодом, уточнивши позовні вимоги та посилаючись на зазначені обставини, просив суд в рахунок погашення вищевказаної заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу відповідно до ст.38 Закону України «Про іпотеку» іпотеки і виселити відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2 та інших осіб із іпотечного житлового будинку.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 30 січня 2015 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 22 квітня 2014 року за договором про іпотечний кредит №ZPVAGI від 16 серпня 2007 року у розмірі 191 373 грн. 57 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0.1000 га., кадастровий номер НОМЕР_1, за тією ж адресою, що належать ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Василівською міською радою 08 серпня 2007 року та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, із застосуванням процедури продажу предмета іпотеки, передбаченої ст.38 Закону України «Про іпотеку», шляхом укладення Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» від свого імені договору купівлі-продажу з будь-якою особою - покупцем, з отриманням банком витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, за ціною продажу на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_2, з будинку АДРЕСА_1 м. Василівка Запорізької області. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_2, ОСОБА_3 посилаються на неповне з'ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, порушення норм матеріального права. Апелянти не заперечують, що порушували графік погашення кредиту, розмір щомісячних платежів вносили в меншій сумі, ніж передбачено умовами договору, проте на час ухвалення судового рішення вся поточна заборгованість перед Банком була погашена.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 22 квітня 2014 року заборгованість позичальника ОСОБА_2 перед банком по кредитному договору складає 191 373, 57 грн., а тому, виходячи з положень ст.ст. 526,527,1050,1054 ЦК України, ст.ст.33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», умов кредитного та іпотечного договору вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення відповідачів підлягають задоволенню.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна, оскільки він дійшов їх з порушенням норм матеріального і процесуального права.

За положенням ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність, які повинні бути дотримані сторонами при укладенні договору.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою, третьою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Встановлено, що 16 серпня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримала кредит на поліпшення якості житлового будинку у сумі 250 000 грн. зі строком повернення не пізніше 16 серпня 2017 року зі сплатою 14,04% річних. За умовами договору позичальник здійснює погашення кредиту шляхом внесення щомісячних платежів в сумі не менше 3 917,06 грн. Пунктами 5.2.4; 5.3.6 кредитного договору передбачено право Банку вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому у випадку прострочення сплати чергового платежу понад 2 місяців. У разі наміру здійснити дострокове повне або часткове погашення кредиту Банк зобов'язався письмово попередити кредитора не пізніше 30 календарних днів( а.с.13-16)

Кредитний договір забезпечений іпотекою житлового будинку і земельної ділянки, про що 16 серпня 2007 року між Банком і ОСОБА_3 укладено відповідний іпотечний договір (а.с.18-24). Предметом іпотеки за договором є житловий будинок АДРЕСА_1, Запорізької області, загальною площею 169,6 кв.м, житловою 80,6 кв.м з надвірними будівлями і спорудами і земельна ділянка, площею 0,1000 га. Вартість предмета іпотеки на день укладання договору становить 334 000 грн. Вказані об'єкти нерухомості належать ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 08.08.2007 року і Державного акту про право власності на землю від 26.05.2005 року (а.с.18-23).

Відповідно до п. 4.2 іпотечного договору банк має право на задоволення вимог за рахунок предмету іпотеки, у тому числі , у випадку прострочення сплати чергового платежу за Кредитом та відсотками понад 2 місяців.

Із копії особистого рахунку позичальника вбачається, що останній допускався порушень графіку погашення кредиту, має прострочену заборгованість понад 2 місяці, станом на 22.04.2014 року прострочена заборгованість за тілом кредиту становить 33 242 грн., за відсотками 12 811,22 грн. (а.с.5-8).

У зв'язку із порушенням позичальником графіку погашення кредиту 11 березня 2014 року на адресу боржника і іпотекодавця Банк направив вимогу про дострокове погашення всієї заборгованості за кредитом і виселення з житлового будинку ( а.с.9).

Ухвалюючи рішення про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки і про виселення відповідачів, суд першої інстанції не обговорив питання про можливість застосування до спірних правовідносин положень ч.3 ст.40 Закону України «Про іпотеку», адже допущене боржником порушення основного зобов'язання не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Суд не звернув уваги на те, що іпотечне житло придбано не за рахунок кредиту, а тому відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України відповідачі не підлягають виселенню без надання іншого житла.

Як вбачається із зібраних у справі доказів, відповідачами протягом строку дії кредитного договору вживалися активні заходи до його погашення. За період з 3 січня 2014 року по 6 квітня 2015 року ним здійснено платежів на погашення простроченої і поточної заборгованості на загальну суму 177 037 грн. і на станом на час перегляду справи судом апеляційної інстанції прострочених платежів ОСОБА_2 не має, залишок неповернутого кредиту становить 14 336 грн. (191 373,57грн.- 177 037 грн.), які позичальник має намір погасити якнайшвидше (а.с.93,109).

При наданні кредиту на значну суму на тривалий строк для банку не могло не бути очевидним, що гроші позичалися для ремонту нерухомого майна.

Заявляючи вимоги про стягнення всього тіла кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки тільки тому, що був порушений графік погашення кредиту, банк не міг не розуміти, що, формально маючи право на пред'явлення такої вимоги, він не дотримується балансу інтересів - власного і свого контрагента. Такими вимогами банк ставить останнього в край невигідні умови. Пред'явивши такий позов, банк допустився зловживань свого права.

Зважаючи на те, що розмір заборгованості за кредитним договором з урахуванням всіх внесених позичальником платежів становить 14 336 грн., вартість іпотечного майна значно перевищує суму заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки не буде відповідати принципу розумності і справедливості.

За таких обставин оскаржуване рішення не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону і матеріалам справи, а тому на підставі ст.309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позові.

Керуючись ст. ст.307,309,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 30 січня 2015 року по цій справі скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: