гСправа № 358/522/15-ц
Провадження № 6/358/23/15
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 року м. Богуслав

Богуславський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Корбута В.М., за участю секретаря судового засідання Ведмеденко І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в. м. Богуславі подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції Київської області ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон України, -

В С Т А Н О В И В:

Головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції Київської області ОСОБА_1 (далі-державний виконавець) звернувся до суду з поданням, в якому просить встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України гр. ОСОБА_2. (Без зазначення на який період необхідно встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України).

Подання мотивовано тим, що на виконанні у відділі ДВС Богуславського РУЮ перебуває судовий наказ №2-н-33/2010, виданий 01.02.2010 року Шепетівським міськрайонним судом Хмельницької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Укрсимбанку» боргу 519210,15 грн. Виконавче провадження викрито 13.02.2015 року. Божником не вчинено дій, спрямованих на виконання рішення суду. В результаті вжитих заходів державним виконавцем не можливо встановити місце роботи боржника, його рахунків та майна. Згідно матеріалів виконавчого провадження, заборгованість станом на 23.03.2015 року становить 519210,15 грн.

В судовому засіданні державний виконавець Шевченко Р.М. підтримав подання, посилаючись на вищевказані обставини та пояснив, що під час здійснення виконавчого провадження боржник жодного разу до відділу ДВС зявлявся. Тому 15.03.2015 року ним було здійснено вихід по місцю проживання боржника, але останнього дома не було. Просив задовольнити подання.

Заслухавши пояснення державного виконавця, дослідивши матеріали справи та матеріали подання, суд приходить до наступного.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

З огляду на дану норму Конституції України, слід прийти до висновку, що обмеження особи права вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, є обмеження її конституційного права на свободу пересування, гарантованого державою.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути обєктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровя чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

В силу статті 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Закон України "Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобовязань.

Так, п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобовязань за рішенням.

Таким чином, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобовязань.

Подання про тимчасове обмеження права особи на виїзд за межі України має містити докази, що підтверджують умисне ухилення боржника від виконання своїх зобовязань або перешкоджання його в цьому, а саме, що боржник був належним чином обізнаний про відкриття відносно нього виконавчого провадження, має можливість виконати рішення суду, однак свідомо не вчиняє дій з його виконання.

Крім того, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обовязків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обовязків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України "Про виконавче провадження»", зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання субєкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Однак державний виконавець обґрунтовуючи правомірність свого подання надав суду наступні матеріали: копію судового наказу від 01.02.2010 року, копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 13.02.2015 року, копію відповіді Державної податкової служби України від 16.03.2015 року, копію відповіді Пенсійного фонду України від 13.03.2015 року та копію інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.03.2015 року.

Таким чином, невиконання боржником зобовязань протягом строку, вказаного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, як і відсутність у нього рахунків та майна не може свідчити про умисне ухилення боржника від виконання обовязків покладених на нього судовим рішенням.

Звертаючись до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, в контексті вищевказаних норм права, державний виконавець повинен був довести факт свідомого ухилення боржника від виконання рішення суду.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні відомості про обізнаність боржника про наявність відкритого виконавчого провадження та строки його добровільного виконання, те що у нього немає рухомого і не рухомого майна та те, що державним виконавцем вжиті не всі заходи примусового виконання судового рішення, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", суд приходить до висновку про відмову у задоволенні подання у звязку із його необґрунтованістю, оскільки сама по собі наявність у боржника заборгованості не є свідченням того, що останній ухиляється від виконання боргового зобовязання.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст.6 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України, ст.ст. 209, 210, 212, 377-1 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволені подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції Київської області ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон України, громадянину України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області через суд першої інстанції протягом пяти днів з дня проголошення ухвали або отримання її копії.

Головуючий: суддя

ОСОБА_3