Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2015 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді - Романюка В.Ф.,

при секретарі судового засідання - Куц Н.З.,

за участю прокурора - Поліщука Р.А.

відповідача-1 - ОСОБА_1

відповідача- 2 - ОСОБА_2

представника відповідачів 1,2 - ОСОБА_3

представника відповідача 3 - Ковальчук Х.Я.

представника третьої особи - Мельника А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом першого заступника прокурора м.Львова до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Львіської міської ради, з участю третіх осіб на сторон позивача: Львівської обласної ради, ЛКП "Зелений Львів", про визнання нечинним та скасування ухвал сесії Львівської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

Перший заступник прокурора м. Львова звернувся до Галицького районного суду м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Львівської міської ради, з участю третіх осіб на стороні позивача - Львівської обласної ради, Львівського комунального підприємства «Зелений Львів» про визнання протиправною та скасування ухвали сесії Львівської міської ради № 1315 від 01.03.2012 року «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» в частині прийняття п. 22 додатку до неї, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку та предано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,10 га на АДРЕСА_1; визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку від 27.01.2014 р., видане ОСОБА_1 та ОСОБА_2; зобов»язання ОСОБА_1, та ОСОБА_2 повернути земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,10 га вартістю 1549140 грн. у розпорядження Львівської міської ради, з підстав, викладених у позовній заяві.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вивченням картографічних матеріалів, а саме листом відділу Держземагенства у м. Львові Львівської області від 27.01.2014 р. за № 40/7119, встановлено, що земельна ділянка надана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спільну сумісну власність частково (площею 0,0233 га) входить в територію парку «Снопківський». Згідно ст. 54 Закону «Про природно-заповідний фонд» зміна меж, категорії та скасування статусу територій об'єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до ст. 51-53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища на підставі відповідного експертного висновку. Вважає, що оскаржувана ухвала ЛМР є незаконною, оскільки суперечить вимогам ст. 123 Земельного кодексу України щодо порядку надання земельних ділянок у користування, а свідоцтво про право власності на земельну ділянку видано на підставі ухвали ЛМР, яка суперечить чинному земельному законодавству, а відтак очевидні підстави для визнання його недійсним. Просить визнати протиправною та скасувати ухвалу сесії Львівської міської ради №1315 від 01.03.2012 «Про затвердження громадянам технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» в частині прийняття п.22 додатку до неї, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку і передано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку від 27.01.2014, видане ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зобов'язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повернути земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,10 га вартістю 1549140 грн. у розпорядження Львівської міської ради.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просив задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представник проти позову заперечили, подали письмове заперечення на позов, та пояснили, що земельна ділянка по вул. Бучми в м. Львові знаходиться в межах території малоповерхової та садибної забудови, крім того позивачем не вказано ким і які саме картографічні матеріали вивчались, щодо якої саме земельної ділянки (її місце розташування, топографічно-геодезичні характеристики, довжина, межі тощо) проводились вивчення, докази цього позивачем не надані. Також підтвердили, що при оформлення права власності відповідачів 1 та 2 на спірну земельну ділянку ними та відповідачем 3 було дотримано всіх вимог чинного законодавства. Вважає, що позов є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Представник відповідача - Львівської міської ради у судвому засіданні позовні вимоги підтримала, вважає їх підставним а позов таким, що підлягає до задоволення з підстав викладених в позовній заяві та в письмовому поясненні на позовну заву. Просить позов задоволити в повному обсязі.

Представник третьої особи на стороні позивача - Львівської обласної ради у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити повністю.

Представник третьої особи на стороні позивача - Львіського коммунального підприємства «Зелений Львів» у судове засідання неодноразово не з»являвся, пояснень не надавав, а тому суд розглянув спір по суті без участі представника третьої особи на підставі наявних матеріалів.

На підставі ч.3 ст. 209 ЦПК України в судовому засіданні 06 квітня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що спір між сторонами виник з земельних правовідносин.

Нормами статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.ст.13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Зі змісту ст.ст. 317, 319, 386 ЦК України вбачається, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції сільської, селищної, міської ради належить вирішення питань регулювання земельних відносин. Статтею 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

У відповідності до пункту 34 частини 1 статті 18 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції міських рад, належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Статтею 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни набувають права власності із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності у межах норм, визначених цим Кодексом.

Нормами статті 120 зазначеного Кодексу встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

У відповідності до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садів-ництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Статтею 121 ЗК України встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, зокрема, для ведення особистого селянського господарства до 2,0 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у селах не більше 0,25 га.

В судовому засіданні судом було встановлено, що 30.09.2010 р. Львівською міською радою прийнято ухвалу № 4004 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення технічних документів із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки» п.32 ухвали гр..ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення такої документації.(а.с.

Згідно листа директора Департаменту містобудування від 29.06.2011р. вбачається, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 відповідно до відкорегованого генерального плану міста Львова, затвердженого ухвалою сесії ЛМР від 30.09.10 № 3924 знаходиться в межах території малоповерхової та садибної забудови.

Спеціалізованою ліцензованою організацією Львівським комунальним підприємством «Центр земельного кадастру та землеустрою» було виготовлено «Технічну документацію по складанню Державного акта відповідачам на право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1.».

Як вбачається з листа Управління Держкомзему у м. Львові від 11.08.2011р. за № 40/01-14/5575 земельна ділянка площею 0, 1000га, що пропонуються для передачі у власність по АДРЕСА_1 за рахунок земель громадської та житлової забудови (угіддя:забудовані землі) містить перелік обмежень щодо режиму використання земельної ділянки для земель розміщених в кварталі житлової забудови, а земель природно-заповідного фонду.

17.08.2011року інженером-землевпорядником управління Держкомзему у місті Львові, в особі представника ЛКП «Центр земельного кадастру та землеустрою» було здійснено винос в натурі меж оспорюваної ділянки, що відображено у Акті про передачу і показ меж від 17.08.2011 р.

Як вбачається з витягу з протоколу № 42 засідання постійної депутатської комісії землекористування від 28.12.11р. розглядалось звернення гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 від 23.11.2011 р. стосовно приватизації земельної ділянки площею 0,10 га на АДРЕСА_1.

Згідно витягу з протоколу № 51 засідання постійної депутатської комісії землекористування від 14.02.2012 комісією було прийнято рішення в додатку до ухвали «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» у пункті 30 графі 6 цифри «740» замінити цифрами «1000».

Ухвалою Львівської міської ради від 01.03.2012р. №1315 «Про затвердження громадянам технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок», п.22 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку і передано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1.(а.с.8)

На підставі вищезгаданої ухвали 27.01.2014р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали свідоцтво про право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1.(а.с.12 )

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Суду не надано достатніх та належних доказів того, що земельна ділянка, яка перебуває у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 входить в межі земельної ділянки, яка знаходиться в постійному користуванні ЛКП «Зелений Львів», а саме парку «Снопківський». Твердження позивача, про те що належність спірної ділянки підтверджується Рішенням виконавчого комітету ЛРНД № 53 від 19.02.1981 р. не може слугувати достатнім доказом, оскільки даний нормативно-правовий акт містить дані про загальну площу території парку. Крім того не знайшли свого підтвердження і посилання Позивача на картографічні матеріали котрі встановлюють, що частина спірної ділянки частково входить в територію парку «Снопківський», оскільки як вбачається з матеріалів справи План земельної ділянки який відображає площу накладок земельних ділянок сформований ЛКП «Центр земельного кадастру та землеустрою» в 2014 р., тобто органом який був виконавцем технічної документації в 2011 році, на підставі якої було прийнято оскаржувану ухвалу ЛМР №1315 від 01.03.2012р. та передано земельну ділянку у спільну сумісну власність площею 0,10 га на АДРЕСА_1. Отже, належних матеріалів, які б давали можливість визначити межі пересічення спірної ділянки яка належить до земель громадської та житлової забудови та земель природно-заповідного фонду, в частині площі накладки земельних ділянок суду не надано.

У відповідності до ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов»язковість яких надана Верховную Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір.

У відповідна ст. 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року, до якої Україна приєдналась 14.05.1986р. згідно Указу №2077-Х1 від 14.04.1986р. Президії Верховної Ради УРСР, кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись. У відповідності до ст. 2 Закону України від 29 червня 2004 року №1906-1V «Про міжнародні договори України (надалі - Закон від 29.06.2004р. №1906-ІУ) міжнародний договір України укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб'єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов'язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).

У відповідності до ч. 1 ст. 15 Закону від 29.06.2004р. №1906-1V чинні міжнародні договори України піддягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

У відповідності до ст. 17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-1V «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Протоколу № 1 забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв'язку із застосуванням закону. Суд у своїх рішеннях нагадує, що незважаючи на те, що держави мають широкі рамки розсуду при визначенні умов і порядку, за яких приватна особа може бути позбавлена своєї власності, позбавлення останньої, навіть, якщо воно переслідує законну мету в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Протоколу № 1, якщо не була дотримана розумна пропорційність між втручанням у права фізичної чи юридичної особи й інтересами суспільства. Також буде мати місце порушення ст. 1 Протоколу № 1 й у випадку, коли наявний істотний дисбаланс між тягарем, що довелося понести приватній особі, і переслідуваними цілями інтересів суспільства.

Відповідно до висновків наведених Європейським судом з прав людини в рішенні від 25 липня 2002 р. у справі "Совтрансавто-Холдинг " проти України, Суд визнав порушення ст. 1 Протоколу № 1 (право на мирне володіння майном), бо спосіб, у який проводився та закінчився судовий розгляд справ, як і ситуація невпевненості, якої зазнав заявник, порушили «справедливу рівновагу» між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов'язання гарантувати заявникові ефективне користування своїм правом власності, як передбачає ст. 1 Протоколу № 1. Крім того, суд зазначив, що несправедливий характер провадження у цій справі мав прямий зв'язок із правом заявника на повагу до його майна. Численні випадки втручання в судове провадження у цій справі українських органів державної влади на найвищому рівні є такими, що суперечать поняттю «безсторонній і незалежний суд» в сенсі §1 ст. 6 Конвенції, а також відображають брак поваги до самого функціонування судової гілки влади.

У рішенні від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку про те, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 «Першого протоколу Конвенції». Тобто визнання недійсними рішення публічного органу та договору, згідно яких майно отримане у власність від держави, та подальше позбавлення цього права на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим та незаконним.

У наведеній справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Відповідно до вимог статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог статті 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог частини 1 статті 11 ЦПК України, якою закріплений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з вищенаведеного, а також п. 6 ст. 3 ЦК України, яка вказує, що загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність, ст.41 Конституції, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним, суд вважає, що задоволення прав вказаним у позові способом є неспівмірним, оскільки як вбачається з матеріалів справи громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 добросовісно виконано усі передбачені заходи для набуття права власності на майно у встановленому законом порядку, отже судом не встановлено незаконності набуття права власності.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги першого заступника прокурора м. Львова є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Керуючись, ст. ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 328 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 116-117, 128 Земельного кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м. Львова протягом 10 днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя Романюк В.Ф.