Справа № 442/9195/12 Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/783/3784/15 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря Фейір К.О.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» - Стрепка Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 березня 2015 року (з урахуванням ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 червня 2015 року про виправлення описки) у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, за участі третіх осіб - приватного нотаріуса Чорного Ігоря Олеговича, Созанського психоневроголічного інтернату Головного управління праці та соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації, комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про визнання довіреності недійсною,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 березня 2015 року у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зіслався в рішенні на постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000151 від 15.12.2013 року за наслідками розгляду його заяви, оскільки ця постанова скасована ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 04.11.2014 року у справі №465/6654/14-к.

Апелянт також стверджує, що покази свідків під час досудового розслідування не можуть використовуватися як засіб доказування у даній цивільній справі, тому суд помилково взяв до уваги такі показання.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно проігнорував його заяву про забезпечення доказів, в якій він просив призначити у справі судову почеркознавчу експертизу, судово-психіатричну експертизу та допитати свідків у даній справі: ОСОБА_6, ОСОБА_2, приватного нотаріуса Чорного І.О.

Апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В судове засідання апелянт ОСОБА_5 не прибув, про час і місце розгляду справи був повідомлений рекомендованим листом з повідомленням про вручення (а.с.152) з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав письмове заперечення на апеляційну скаргу та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» - Стрепко Л.В. щодо вирішення справи поклався на розсуд суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_6 25 вересня 2009 року видав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив ОСОБА_2 вчиняти від його імені дії, що виникають з цивільно - процесуальних та адміністративних правовідносин, наділивши останнього рядом повноважень. Довіреність посвідчена нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І.О., за місцем перебування ОСОБА_6 в 9-му відділенні комунального закладу Львівської обласної психіатричної лікарні та зареєстрована в реєстрі за №27. Довіреність була видана строком на три роки та дійсна до 25 вересня 2012 року.

Представляючи інтереси ОСОБА_6, на підставі виданої довіреності, ОСОБА_2, діючи в інтересах свого довірителя, брав участь у цивільній справі за позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_8, Дрогобицької міської ради та Управління держкомзему в м. Дрогобичі Львівської області про визнання державного акта на право власності на землю недійсним, яка розглядалася Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області.

В подальшому, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 05 березня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2012 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_8, Дрогобицької міської ради та Управління держкомзему в м. Дрогобичі Львівської області про визнання державного акта на право власності на землю недійсним, відмовлено.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що довіритель ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на день підписання оспорюваної довіреності перебував на стаціонарному лікуванні у комунальному закладі «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня ». З 25 грудня 2013 року ОСОБА_6 переведений в обласний комунальний заклад «Психіатрична лікарня Миколаївського району».

Станом на день оформлення і видачі довіреності та в процесі розгляду справи судами відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 є недієздатним чи обмежено дієздатним.

Згідно зі ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

У ч. 2 наведеної норми зазначено, що обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється Цивільним кодексом України і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 36 ЦК України передбачає обмеження цивільної дієздатності фізичної особи.

Так, суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами, азартними іграми тощо і тим ставить себе чи свою сім'ю, а також інших осіб, яких вона за законом зобов'язана утримувати, у скрутне матеріальне становище.

Порядок обмеження цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

У відповідності до вимог ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (ч. 1 ст. 40 ЦК України).

Як вбачається з вищенаведених положень законодавства, сам факт перебування на стаціонарному лікуванні ОСОБА_6 у психіатричній лікарні не може бути підставою визнання довіреності недійсною.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

У частині першій - третій, п'ятій та шостій ст. 203 ЦК України, зазначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що довіреність від 25 вересня 2009 року, видана ОСОБА_6, є такою, що укладена відповідно до вимог чинного законодавства. Зміст вчиненого правочину не суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства,сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. В матеріалах справи відсутні докази, які б давали підстави вважати волевиявлення ОСОБА_6 таким, що не відповідало його внутрішній волі. Довіреність вчинена у формі, встановленій законом та спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Доводи апелянта про те, що ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 04 листопада 2014 року скасовано постанову старшого слідчого СВ Франківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від 29 листопада 2013 року про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000151 від 15 грудня 2012 року та повернуто матеріали для продовження досудового розслідування по заяві ОСОБА_5 щодо підробки оспорюваної довіреності не дають суду підстав для скасування рішення суду першої інстанції, так як по даному кримінальному провадженні не прийнято остаточного судового рішення.

Частина 4 ст. 60 ЦПК України визначає, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним по справі доказам і підставно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.