Справа № 370/2638/13-ц Головуючий у І інстанції Устимчук М. Ю.
Провадження № 22-ц/780/5805/15 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 20 19.11.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

19 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Білоконь О.В.,

суддів: Касьяненко Л.І., Савченка С.І.,

секретар Петленко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 15 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 15 вересня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування ,-

встановила:

У листопаді 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на таке.

Позивач є стягувачем у виконавчому провадженні по примусовому виконанню рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 09 квітня 2012 року про стягнення з ОСОБА_3 на його користь боргу на загальну суму 894656 грн. 54 коп., в межах якого 20 червня 2013 року державний виконавець виніс постанови про накладення арешту та оголошення заборони на відчуження будь-якого майна ОСОБА_3

Проте всупереч накладеному арешту, ОСОБА_3 24 липня 2013 року відчужив на користь ОСОБА_4 земельну ділянку площею 2,000 га шляхом укладення договору дарування.

Позивач вказав, що відчуження відповідачем майна при наявності постанов про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, порушує його права, оскільки унеможливлює примусове виконання судового рішення за рахунок подарованого майна, а тому просив суд на підставі ч.1 ст. 215 ЦК України визнати договір дарування від 24 липня 2013 року недійсним як такий, що укладений ОСОБА_3 в порушення вимог ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 15 вересня 2014 рокув задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування апеляційної скарги вказав, що відповідач не мав права дарувати земельну ділянку, оскільки існував арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, відповідно, оспорюваний договір дарування слід визнати недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст. 203ЦК України та ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», враховуючи, що предмет договору дарування - це єдине майно, за рахунок якого позивач може частково отримати грошові кошти за судовим рішенням про стягнення на його користь грошових коштів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення не відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи у позові, суд виходив із того, що на час укладення оспорюваного правочину будь-яких заборон на відчуження спірної земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України встановлено не було, тому оспорюваний договір дарування відповідає вимогам закону і його укладенням права позивача не порушені, оскільки він не довів, що не може отримати погашення боргу за рахунок іншого майна ОСОБА_3

Колегія суддів не згідна з такими висновками суду з таких підстав.

Встановлено, що ухвалою судді Солом'янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2012 року було задоволено заяву про забезпечення вказаного позову та накладено арешт на майно, що зареєстроване за ОСОБА_3, а саме : квартиру АДРЕСА_1, три автомобілі та земельну ділянку площею 8,90 га, яка розташована на території Григоро-Бригадирівської сільської ради ( а.с. 8-9, т.1).

На підставі вказаної ухвали суду головний державний виконавцем ВДВС Солом'янського РУЮ у місті Києві 12 березня 2012 року виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, три автомобілі та земельну ділянку площею 8,90 га, яка розташована на території Григоро-Бригадирівської сільської ради та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_3 ( а.с. 10, т.1).

Як вбачається з ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2012 року ( а.с.73, т.1), ці заходи забезпечення позову скасовані судом, отже, на час продажу спірної земельної ділянки 24 липня 2013 року це майно не перебувало під арештом згідно з ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2012 року.

Також судом встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 09 квітня 2012 року, що набрало законної сили 19 квітня 2012 року, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 891 833,54 грн. та судові витрати у розмірі 2 823,00 грн. ( а.с. 5-7, т.1).

20 червня 2013 року державним виконавцем Солом'янського РУЮ у місті Києві Мельниченком В.С. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №2-921/12 виданим 22 травня 2012 року Солом'янським районним судом м. Києва про стягнення суми заборгованості у розмірі 891 833,54 грн. ( а.с. 11, т.1).

Цього ж дня, тобто 20 червня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої державний виконавець постановив накласти арешт на все май но боржника ОСОБА_3 в межах суми звернення стягнення 891835 грн. 54 коп. та заборонив здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_3 ( а.с. 12, т.1 ).

Копія даної постанови направлена на виконання сторонам та органам, які посвідчують договори відчуження майна.

Ці обставини встановлено також ухвалою Солом»янського районного суду м. Києва від 17 липня 2014 року, що набрала законної сили, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій державного виконавця по накладенню арешту на майно ОСОБА_3 та касування відповідної постанови від 20 червня 2013 року ( а.с.192-194, т.1).

Державна реєстрація інформації про арешт нерухомого майна ОСОБА_3 відбулась 1 серпня 2013 року, коли державний реєстратор реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві розглянув та задовольнив заяву державного виконавця Солом'янського РУЮ у місті Києві Мельниченка В.С. від 26 липня 2013 року та вніс відповідні відомості були внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно на підставі заяви державного постанови про арешт, винесену державним виконавцем Солом'янського РУЮ у місті Києві Мельниченком В.С. 20 червня 2013 року ( а.с.97-99, т.1).

24 липня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю. було посвідчено договір дарування, відповідно до якого відповідач ОСОБА_3 подарував, а відповідач ОСОБА_4 прийняла у дар безоплатно земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 площею 2,000 га, яка належить дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, що розташована на території Новосілківської сільської ради Макарівського району Київської області( а.с. 13-14, т.1).

Під час укладання договору дарування приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю. було встановлено відсутність будь-яких заборон відчуження нерухомого майна, що зазначено в п.3.3 спірного договору дарування та підтверджено відомостями з єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна ( а.с.179, зворот, т.1).

За положеннями ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з вимогами вимог ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадку і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. К опії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, правомочності власника ОСОБА_3 по розпорядженню його майном були у законний спосіб були обмежені державним виконавцем з метою реального виконання судового рішення шляхом винесення та доведення до відома ОСОБА_3 постанови від 20 червня 2013 року про накладення арешту на майно та заборони його відчуження.

За таких обставин, вчинений ОСОБА_3 24 липня 2013 року правочин по даруванню своєї матері ОСОБА_4 земельної ділянки суперечить вимогам вказаних норм, оскільки дії ОСОБА_3 по розпорядженню своїм майном суперечили вимогам ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» і були порушенням заборони державного виконавця розпоряджатися належним йому майном.

Обґрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_2 вказав, що всупереч накладеним арештам та прямій забороні відчужувати майно, відповідач ОСОБА_3 відчужив шляхом дарування належне йому майно.

Суд першої інстанції належним чином ці доводи не перевірив, і ухвалюючи рішення про відмову у визнання недійсним договору дарування, помилково вважав доведеними ті обставини, що ОСОБА_3 на час укладення спірного договору 24 липня 2013 року не знав про арешт його майна державним виконавцем 20 червня 2013 року.

Разом з тим такі висновки суду спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, про факт направлення державним виконавцем боржнику ОСОБА_3 постанови про арешт майна для виконання та ознайомлення останнього із забороною на розпорядження своїм майном свідчить копія книги вихідної кореспонденції відділу державної виконавчої служби про відправлення ОСОБА_3 20 червня 2013 року постанови про арешт майна боржника і заборони його відчуження та відповідний лист заступника ВДВС Солом»янського РУЮ у м. Києві від 26 січня 2014 року ( а.с.123-127, т.2); супровідний лист державного виконавця від 20 червня 2013 року за № 630/19 ( а.с.17, т.2) ознайомлення з матеріалами цього виконавчого провадження представника ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_9 16 липня 2013 року та отримання ним та 19 липня 2013 року копій документів із цього виконавчого провадження ; відповідей державного виконавця на скарги 21 серпня 2013 року; подачею до суду 14 липня 2013 року ОСОБА_9 скарги на дії державного виконавця по відкриттю виконавчого провадження та 16 липня 2013 року заяви про відстрочку виконання судового рішення ( а.с.10, 33-36, 42, 67-68 т.2).

Обставини направлення державним виконавцем боржнику ОСОБА_3 постанови про арешт майна для виконання 20 червня 2013 року встановлені також ухвалою Солом»янського районного суду м. Києва від 17 липня 2014 року, що набрала законної сили, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій ( а.с.192-194, т.1). Зазначення у цьому судовому рішенні, що ОСОБА_3 27 січня 2014 року отримав копію постанови про накладення арешту від 20 червня 2013 року, на думку суду, не значить, що до цього часу, після направлення державним виконавцем боржнику ОСОБА_3 постанови про арешт майна 20 червня 2013 року, останній не отримував вказаної постанови.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував, не дав належну оцінку факту дарування майна боржником в період дії заборони на його відчудження, і дійшов неправильного висновку про те, що оспорюваний договір дарування відповідав вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України в момент його укладення.

Посилання суду першої інстанції на те що станом на 24 липня 2014 року Державний реєстр речових прав на нерухоме майно не містив інформації про арешт майна ОСОБА_3 як доказ відсутності перешкод для розпорядження ним колегія суддів вважає необгрунтованими.

При цьому колегія суддів бере уваги, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, відстутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно даних про арешт майна ОСОБА_3 не свідчить про відсутність обов»язку у дарувальника ОСОБА_3 виконувати законні вимоги державного виконавця щодо заборони розпоряджатись своїм майном і не змінює правову природу спору.

Також не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і висновок суду про те, що оспорюваним договором дарування не порушуються права позивача як стягувача у виконавчому провадженні.

З копії матеріалів виконавчого провадження про стягнення боргу в сумі 891833 грн. з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 видно, що з 20 червня 2013 року судове рішення не виконано.

За цей період ОСОБА_3 23 серпня 2013 року продав належну йому квартиру АДРЕСА_1; належні ОСОБА_3 транспортні засоби перебувають у розшуці, а земельна ділянка площею 8,9 га не може бути реалізована для задоволення вимог ОСОБА_2 через специфічне цільове призначення - для ведення фермерського господарства, у зв»язку із законодавчою забороною на продаж земель сільськогосподарського призначення.

Даних про наявність іншого майна у ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

За таких обставин, задоволення вимог ОСОБА_2 як стягувача на суму 891833 грн. можливе лише за рахунок реалізації земельної ділянки площею 2 га з цільовим призначенням для ведення садівництва , яка є предметом оспорюваного договору дарування, відповідно, права ОСОБА_2 порушуються оспорюваним договором дарування.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи ухвалення рішення з порушенням норм матеріального права заслуговують на увагу, оскільки підтверджуються матеріалами справи та спростовують висновки суду, викладені у рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення, що переглядається, ухвалено з порушення норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому на підставі ст. 309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні ОСОБА_3 24 липня 2013 року правочину по даруванню своєї матері ОСОБА_4 земельної ділянки площе. 2 га в с. Новосілки Макарівського району Київської області, дарувальник ОСОБА_3 порушив вимогу ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» щодо заборони розпоряджатися належним йому майном, отже, зміст цього правочину суперечить вказаній нормі законі, що є підставою для визнання його недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Факт дарування ОСОБА_3 майна в період, коли діяла заборона державного виконавця на розпорядження ним, встановлена з метою реального виконання судового рішення, ухваленого на користь ОСОБА_2 про стягнеення грошових коштів з ОСОБА_3, порушує права ОСОБА_2 на задоволення його вимог за рахунок відчуженого ОСОБА_3 майна, тому позивач є заінтересованою особою, яка має право заперечувати дійсність даного правочину в силу вимог ч.3 ст. 215 ЦК України.

За таких обставин позовні вимоги про визнання недійсним укладеного 24 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, договору дарування земельної ділянки площею 2,000 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована на території Новосілківської сільської ради Макарівського району Київської області, є законними та обгрунтованими, тому підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 308 ЦПК, колегія суддів , -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 15 вересня 2014 рокускасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 площею 2,000 га, яка належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, що розташована на території Новосілківської сільської ради Макарівського району Київської області, укладений 24 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 2773.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий:

Судді: