АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Побірченко Т.І.

при секретарі: Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 січня 2015 року у цивільній справі за позовом Київського університету імені Бориса Грінченка до ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» про відшкодування матеріальної шкоди,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/3982/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 січня 2015 року позов Київського університету імені Бориса Грінченка до ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» (далі по тексту - ПрАТ «Київський страховий дім») про відшкодування матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київського університету імені БорисаГрінченка матеріальну шкоду у розмірі 48 252 грн. 20 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 482 грн. 52 коп.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Зазначає, що суд стягнув з нього суму збитків у розмірі ринкової вартості автомобіля, не вирішивши питання про передачу йому цього автомобіля, внаслідок чого було неправильно застосовано положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4. Крім того, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, в порушення вимог ст. 59, 143 ЦПК України прийняв до уваги неналежний доказ, а саме звіт ТОВ «Сальватор», оскільки останній не є висновком експерта. При цьому, суд мав можливість встановити дійсний розмір шкоди, призначивши авто товарознавчу експертизу.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали з наведених в ній підстав.

МісаіловО.В. в інтересах Київського університету імені Бориса Грінченка та Будя К.С. в інтересах ПрАТ «Київський страховий дім» проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважали, що спір вирішений судом правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03 лютого 2014 року ОСОБА_1, керуючи автомобілем «Citroen» д/н НОМЕР_1, що належить на праві власності позивачу, по перехрестю пр. Ватутіна та пр. Маяковського у м. Києві перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним, здійснюючи поворот ліворуч, та здійснив зіткнення з автомобілем «Daewoo Lanos» д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_8, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів (а.с.4).

Відповідно до постанови Деснянського районного суду м. Києва від 06 березня 2014 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України та накладено штраф у розмірі 340 грн. (а.с.5).

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Citroen» д/н НОМЕР_1 була застрахована у ПрАТ "Київський страховий дім" за умовами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується копією поліса № АС/2381648 від 03 травня 2013 року (а.с.67).

04 лютого 2014 року ОСОБА_1 повідомив ПрАТ "Київський страховий дім" про подію, а саме про дорожньо-транспортну пригоду, що сталася 03 лютого 2014 року (а.с.68).

19 березня 2014 року Резаненко Є.І. в інтересах Київського університету імені Бориса Грінченка звернувся до ПрАТ "Київський страховий дім" із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.21).

07 травня 2014 року ПрАТ "Київський страховий дім" було прийнято рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування, оскільки дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 03 лютого 2014 року, не є страховим випадком, оскільки транспортний засіб керувався особою з водійським стажем менше 3-х років, а тому є не забезпеченим транспортним засобом (а.с.22).

Відповідно до звіту № 154 про визначення вартості матеріального збитку від 10 лютого 2014 року, складеного ТОВ "Сальватор", вартість відновлювального ремонту автомобіля «Daewoo Lanos» р/н НОМЕР_2 становить 50 489, 06 грн., ринкова вартість автомобіля та матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля «Daewoo Lanos», становить 48 252, 20 грн. (а.с.6-20).

В липні 2014 року Київський університет імені Бориса Грінченка порушило перед судом питання про стягнення з ОСОБА_1 та ПрАТ «Київський страховий дім» матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 50 489 грн. 06 коп.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Київського університету імені Бориса Грінченка та стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача 48 252 грн. 20 коп. матеріальної шкоди та судовий збір у розмірі 482 грн. 52 коп. Ухвалюючи зазначене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги Київського університету імені Бориса Грінченка в частині стягнення з ПрАТ "Київський страховий дім" матеріальної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки в останнього відсутні підстави для виплати страхового відшкодування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 990 ЦК України страховик здійснює виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Як вбачається з розділу 8 «Особливі умови використання забезпеченого ТЗ» полісу № АС/2381648 від 03 травня 2013 року до керування транспортним засобом не допускаються особи з водійським стажем менше 3-х років та/або водійський стаж страхувальника є меншим 3-х років (а.с.67).

Таким чином, сторонами визначено особливі умови, відповідно до яких у ПрАТ «Київський страховий дім» виникає обов'язок здійснювати виплату страхового відшкодування. Зокрема, сторони погодили, що особами, відповідальність яких застрахована за даним правочином, є особи, водійський стаж яких має бути більше трьох років.

Відповідно до тимчасового дозволу серії АБ № 214009 на право керування транспортними засобами категорії В, виданого 03 лютого 2014 року ОСОБА_1, вбачається, що стаж останнього обчислюється з 18 жовтня 2012 року та становить менше 3-х років.

Враховуючи вище викладене, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1, відповідно до умов полісу № АС/2381648 від 03 травня 2013 року, не є застрахованою, а тому в силу вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виникає цивільно-правова відповідальність, оскільки обсяг відповідальності страховика за вказаним полісом обмежується шкодою, завданою конкретними особами, вказаними в полісі, а не будь-якими особами, які керують застрахованим транспортним засобом та, оскільки для ПрАТ "Київський страховий дім", як страховика, за даним полісом страховий випадок не настав, а отже зобов'язання виплачувати позивачу суму страхового відшкодування були відсутні.

При настанні страхового випадку, відповідно до вимог ст. 22.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відмовляючи у здійсненні виплати страхового відшкодування ПрАТ "Київський страховий дім" керувався положеннями ст. 32 вказаного закону, які визначають випадки, за яких страховик не відшкодовує шкоду.

Пунктом 32.1 даної норми визначено, що страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Таким чином, відмова ПрАТ "Київський страховий дім" у виплаті страхового відшкодування є правомірною.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову Київського університету імені Бориса Грінченка в частині стягнення з ПрАТ «Київський страховий дім» матеріальної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 14 постанови № 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

Пунктом 15 вказаної постанови визначено, що якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Як вбачається зі звіту № 154 від 10 лютого 2014 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Daewoo Lanos» р/н НОМЕР_2 становить 50 489 грн. 06 коп., а ринкова вартість даного автомобіля становить 48 252 грн. 20 коп.

Враховуючи вище викладене, транспортний засіб «Daewoo Lanos» р/н НОМЕР_2 вважається фізично знищеним, оскільки його ремонт є економічно необґрунтованим, так як вартість відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість автомобіля.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі 48 252 грн. 20 коп., тобто ринкова вартість вказаного автомобіля.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було вирішено питання про передачу йому залишків автомобіля в порушення вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4, так як таке питання не порушувалося перед судом першої інстанції.

В суді апеляційної інстанції питання передачі пошкодженого автомобіля було обговорено сторонами, представник позивача зазначив, що університет має намір відновити пошкоджений автомобіль, не зважаючи на те, що розмір відновлювального ремонту перевищує його вартість.

Також, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що судом першої інстанції було прийнято в якості належного доказу звіт ТОВ «Сальватор» від 10.02.2014 та не було проведено автотоварознавчу експертизу з метою встановленого дійсного розміру заподіяної шкоди, як таке, що спростовується матеріалами справи.

Так, звіт №154 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, складений спеціалістом-суб'єктом оціночної діяльності 10 лютого 2014 року на замовлення ПрАТ «Київський Страховий Дім», був досліджений в судовому засіданні та відповідно до вимог ст.ст.57-59 ЦПК України є належним та допустимим доказом, не спростованим відповідачем як в суді першої, так і апеляційної інстанції. Колегія суддів вважає даний доказ таким, що узгоджується як з матеріалами справи, так і з нормами діючого законодавства, та не викликає сумніву стосовно розміру спричиненої майнової шкоди.

В той же час призначена ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року судова автотоварознавча експертиза за клопотанням ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1, проведена не була, в зв'язку з не сплатою ОСОБА_1 коштів за проведення експертизи. Як вбачається з листа директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Рувіна О.Г., 21 листопада 2014 року вказана ухвала суду залишена без виконання, а матеріали справи повернуті до суду (а.с.47).

Таким чином, судом були вжиті всі заходи, направлені на всебічне і повне з'ясування обставин справи, а відповідач, розпорядився належними процесуальними правами на власний розсуд.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

Т.І. Побірченко