У х в а л а

іменем україни

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 4 листопада 2014 року,

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 22 липня 2014 року № 010837, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»), стягнути з товариства на його користь грошову суму, сплачену на виконання договору, у розмірі 6 900 грн та 48 грн 30 коп. комісії, сплаченої банку.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 22 липня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є зобов'язання лізингодавця придбати предмет лізингу (автомобіль «Daewoo Sens») у власність та передати предмет лізингу йому, як лізингоодержувачу, у користування на строк та на умовах, передбачених договором. Вказував, що після сплати обумовленого договором платежу у розмірі 6 900 грн, ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» відмовилось надавати йому автомобіль у зв'язку з тим, що договором передбачено сплату 50 % вартості предмету лізингу. Вважав, що відповідачем у договір включені несправедливі умови, що є порушенням його прав як споживача.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 вересня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 22 липня 2014 року № 010837, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та ОСОБА_1

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на користь ОСОБА_1 грошову суму, сплачену на виконання договору фінансового лізингу від 22 липня 2014 року № 010837, у розмірі 6 900 грн.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 4 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції змінено, виключено з мотивувальної частини висновок про недійсність умов пункту 1.7 та підпунктів а), в) пункту 8.2.1, укладеного між ОСОБА_1 і ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» договору фінансового лізингу від 22 липня 2014 року № 010837 щодо обов'язку лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору в розмірі 10 % від вартості предмету лізингу та комісію за передачу предмета лізингу в розмірі 10 % вартості предмету лізингу, а також пункту 8.2.3 вказаного договору щодо другого лізингового платежу.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що умови пункту 1.4 оспорюваного договору (про те, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець) суперечать вимогам ч.1 ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця.

Пунктом 10.11 розділу 10 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингодавця не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч.1 ст.7, п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав даного споживача на розірвання договору.

Передбачені пунктами 1.7 та підпунктами а), в) пункту 8.2.1 вказаного договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та комісію за передачу предмета лізингу, а також визначені пунктом 8.2.3 даного договору обов'язки сплатити другий лізинговий платіж, виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що визначений у ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» перелік можливих, обумовлених сторонами, лізингових платежів не є вичерпним, оскільки пунктом г), вказаної норми, передбачено можливість включення до них «інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу». Законних підстав для визнання недійсними оспорених окремих пунктів договору з мотивів їх невідповідності закону не вбачається, оскільки вищевказані платежі не є надмірними та мають безпосереднє відношення до виконання договору лізингу.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 22 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» було укладено договір фінансового лізингу з додатками № 1, № 2, № 3 (далі - Договір), предметом якого є автомобіль «Dаewoo Sens» вартістю 69 тис. грн.

Згідно п. 1.4 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Пунктом 1.7 визначено, що предмет Договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу), та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу).

На підставі п.2.1 Договору він вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами, але не більше 78 календарних місяців з моменту підписання даного договору.

Відповідно до п.2.2 Договору, строк лізингу починається з дати передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу і в останню дату платежу, зазначену у додатку №2 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору.

Пунктом 8.2.1 Договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із:

а) Комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі - «Коміся за Організацію»), яка розраховується як: Комісія за організацію, яка визначена у Додатку №1 до даного Договору та становить 10% від вартості предмету лізингу,

б) Авансу Ціни Предмета Лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у Додатку №1 до даного Договору та становить 50% від вартості предмету лізингу,

в) Комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізинга визначений в Додатку №1 до даного договору та становить 3% від вартості предмету лізингу.

Згідно з п. 8.2.3 Договору ОСОБА_1 зобов'язаний сплачувати «другий лізинговий платіж», який складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору.

Пунктом 9.1 Договору передбачено право лізингоодержувача при обов'язковій умові сплати в повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків, придбати у власність (викупити) предмет лізингу по його залишковій вартості за окремо укладеним Договором купівлі-продажу.

Розділом 10 Договору «Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» (пункти 10.1-10.12) встановлена відповідальність лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору. Зокрема, у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Згідно п. 10.11 Договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізинговадець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 30 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Згідно з квитанцією від 22 липня 2014 року № 252, ОСОБА_1 на виконання умов даного договору сплатив ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» 6 900 грн комісії за організацію договору фінансового лізингу.

Відповідно до умов ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суди, ухвалюючи рішення, не врахували, що нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України, не є обов'язковим, тому підстави для визнання його недійсним з цих підстав відсутні.

Також не можна погодитись з висновком судів щодо обов'язкової наявності у договорі лізингу умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізиногодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо.

Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу.

Також передчасним є висновок судів про відсутність у договорі конкретних визначень та розмірів лізингових платежів як підстави для визнання його недійсним, оскільки ст. 8 спірного договору чітко визначено поняття «Лізингові платежі» та вказані відповідні конкретні формули, на підставі яких були вираховані конкретні суми. Крім того, відповідно до п. 8.1 ст. 8 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1, 2 до цього договору, які є невід'ємною його частиною.

Договором фінансового лізингу чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця та чітко передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу.

Суди, ухвалюючи рішення, всупереч ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не дослідили умови спірного договору, не встановили суть спірних правовідносин та фактичні обставини справи, а також не застосували норми права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли передчасного висновку про визнання договору недійсним.

Отже, висновки судів ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлено, їх рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 4 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий : Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко