Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Дьоміної О.О., Іваненко Ю.Г.,

Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровська фінансова компанія», ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «ДТЗ» про припинення поруки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 23 квітня 2013 року між

ТОВ «Торговий дім «ДТЗ» та ТОВ «Придніпровська фінансова компанія» був укладений договір безвідсоткової позики № В-11/2013, згідно якого остання отримала грошові кошти у сумі 3 200 000,00 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором безвідсоткової позики між ТОВ Торговий дім «ДТЗ» та ОСОБА_3

було укладено Договір поруки від 23 квітня 2013 року № В-11/2013-П.

24 вересня 2014 року між ТОВ «Торговий дім «ДТЗ» та

ОСОБА_5 було укладено договір № 4-У про відступлення права вимоги.

Позивач вважала договір поруки припиненим, оскільки кінцевим терміном звернення з вимогою до поручителя було 6 лютого 2014 року, але до цього часу кредитор не пред'являв до неї вимог щодо повернення боргу.

Посилаючись на наведене, позивач просила суд визнати припиненим договір поруки від 23 квітня 2013 року № В-11/2013-П.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від

27 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року, у задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що 23 квітня 2013 року між ТОВ «Торговий дім «ДТЗ» та ТОВ «Придніпровська фінансова компанія» був укладений договір безвідсоткової позики № В-11/2013, згідно якого остання отримала грошові кошти у сумі 3 200 000,00 грн.

Відповідно до п. 3.1. договору позики, позичальник зобов'язується повернути позику позикодавцю в строк до 15 травня 2013 року.

Пунктом 5.1. цього договору передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення отриманої позики позичальник за вимогою позикодавця зобов'язаний повернути суму позики з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та сплатити 3 % річних від простроченої суми позики.

В п. 7.1. договору позики передбачено, що договір вступає в силу з дати надання позики та діє до моменту погашення позики.

1 липня 2013 року між ТОВ «Торговий дім «ДТЗ» та

ТОВ «Придніпровська фінансова компанія» укладено додаткову

угоду відповідно договору від 23 квітня 2013 року № В-11/2013,

в якій викладено п. п. 3.1. вказаного договору викладений в новій

редакції, а саме «позичальник зобов'язується повернути позику позикодавцю у строк до 5 серпня 2013 року».

З метою забезпечення виконання ТОВ «Придніпровська фінансова компанія» зобов'язань за вказаним кредитним договором, 23 квітня 2013 року між ТОВ «Торговий дім «ДТЗ» та ОСОБА_3 було укладено

договір поруки, за умовами якого остання взяла на себе обов'язок відповідати за належне виконання безвідсоткового договору позики і

того ж дня між ТОВ «Торговий дім «ДТЗ» та позивачем була укладена додаткова угода до договору поруки від 23 квітня 2013 року № В-11/2013-П.

Відповідно до п.1 додаткової угоди до вказаного договору поруки, сторони погодились викласти п. 6.1. договору поруки у наступній редакції: «п. 6.1. Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2016 року, але не довше моменту припинення дії основного договору».

Пунктом 2 додаткової угоди передбачено, що ця угода набирає чинності з моменту її підписання та є невід'ємною частиною договору поруки від 23 квітня 2013 року.

15 липня 2014 року ТОВ «Торговий дім «ДТЗ» направив

ОСОБА_3 вимогу про виконання зобов'язання за вказаним договором.

24 вересня 2014 року між ТОВ «Торговий дім «ДТЗ» та

ОСОБА_5 укладено договір № 4-У про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор - ТОВ «Торговий дім «ДТЗ» передає новому кредитору - ОСОБА_5, а новий кредитор набуває право

вимоги дебіторської заборгованості, що належить первісному кредитору відповідно до договору безпроцентної позики від 23 квітня 2013 року

№ В-11/2013.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Крім того, у статті 559 ЦК України встановлені спеціальні підстави припинення поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Виходячи із частини четвертої статті 559 ЦК України такий строк може бути передбачений в договорі або визначений в законі.

Відповідно до частин першої, третьої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі частини першої статті 252, частини першої статті 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частина перша статті 530 ЦК України містить загальне правило, згідно з яким якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Водночас абзац другий частини першої статті 530 ЦК України містить норму, якою встановлено, що зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Враховуючи вищевикладене, суди вірно посилались на те, що пунктом 1 додаткової угоди до вказаного договору поруки, сторони погодились внести зміни до п. 6.1. цього договору, і сторонами було досягнуто згоди про дію договору поруки до 31 грудня 2016 року, але не довше моменту припинення дії основного договору позики.

Крім того, у пункті 7.1. договору позики передбачено, що договір вступає в силу з дати надання позики та діє до моменту повернення позики.

Також, посилаючись на те, що направлена вимога ОСОБА_5 до позивача про солідарне виконання зобов'язань за договором позики є обґрунтованою, строк дії договору поруки не скінчився, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 виходячи з того, що договір поруки від 23 квітня 2013 року № В-11/2013-П та додаткова угода до нього були підписані позивачем і на час їх підписання його сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних його умов і на час розгляду даної цивільної справи дані договори є чинними та в судовому порядку недійсними не визнавалися.

Матеріали справи не містять доказів, що спростовують вказані обставини, а доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції, та не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи викладене, суд першої та апеляційної інстанцій дотримались встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, з'ясували усі обставини справи та надали їм належну правову оцінку, тому судові рішення відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Тому, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від

27 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:О.О. Дьоміна І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік