Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаврилової О.В.,

при секретарі - Неділько Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», третя особа ОСОБА_2 про захист прав споживача та визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», в якому просить суд: визнати недійсним кредитний договір №50010116 від 19.08.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Порше Мобіліті», разом з усіма додатками та доповненнями до нього; виключити запис про реєстрацію рухомого майна №13866624 від 23.08.2013 року в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна у зв'язку з його невідповідністю Договору застави транспортного засобу №50010116 (а.с.1-7, 104).

Вимоги позову обґрунтовані тим, що умови кредитного договору щодо розрахування в графіку розміру платежів у доларах США, з урахуванням надання кредиту у національній валюті - гривні, є порушенням прав позивача, як споживача наданих послуг, яка має статус слабкої сторони. Графік платежів не містить докладно розписаної сукупної вартості кредиту у валюті платежу - гривні, складений лише в доларах США. В договорі застави вартість заставного майна вказана в гривні, проте у витязі з державного реєстру вартість заставного майна вказана в доларах США. У відповідача відсутня ліцензія на здійснення операцій у валюті, проте, на думку позивача, відповідач використовує іноземну валюту, як засіб платежу. Необхідність страхування автомобіль саме в акредитованій у відповідача компанії суперечать Закону України «Про страхування». Сторони договору не досягли згоди щодо сукупної вартості кредиту, порядку його повернення, валюти кредитування та уклали графік погашення кредиту з порушенням законодавства України. Наведене, з урахуванням положень ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на думку позивача, є підставою для визнання кредитного договору недійсними. Внаслідок недійсності основного договору, недійсним є і забезпечувальний договір, що в свою чергу, є підставою для виключення запису про обтяження з відповідного реєстру.

Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, додатково зазначив, що кредитний договір містить ознаки валютного кредиту, процентна ставка розраховується не від тіла кредиту, а від еквіваленту, тому є незрозумілою повна вартість кредиту. Позивача не було повідомлена про валютні ризики. Позивач виконувала умови договору до початку 2014 року, сплачувала у гривні, усно зверталася до відповідача за роз'ясненнями з приводу зростання сум, пред'явлених до оплати.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила в позові відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи (а.с.46-56). Додатково представник відповідача пояснила, що зазначення в договорі еквіваленту іноземної валюти відповідає вимогам Цивільного кодексу України. Сторонами договору добровільно були визначені умови та ціна договору. Оплата заборгованості здійснюється у гривні. Заставна вартість також визначена у гривні із зазначенням еквіваленту. Оскільки розрахунки між сторонами здійснюються в національній валюті, в одержанні валютної ліцензії немає необхідності. Кредитний договір містить орієнтовну вартість кредиту. ТОВ «Порше Мобіліті» не банк а фінансова установа, тому Постанови НБУ не регулюють діяльність відповідача. Кредитування проводилось у гривні, в національній валюті також здійснювалось переведення коштів за придбаний автомобіль. Позивачу були роз'яснені вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2015р. до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2

Третя особа в судовому засіданні просила позов задовольнити та пояснив, що його як поручителя, не попереджали про ризики. не попереджали про існування заборгованості. Проблеми розпочалися, коли за виконавчим написом вилучили автомобіль.

Вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно вимог ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Судом встановлено, що 19 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено Кредитний договір №50010116, відповідно до умов якого ТОВ «Порше Мобіліті» зобов'язався надати позивачу кредит в сумі 113960,66грн., що в еквіваленті становить 14020,75 доларів США та додатковий кредит в сумі 34858,55грн., що в еквіваленті становить 4288,70 доларів США, строком 60 місяців під 9,90% річних - змінна ставка відповідно до п.2.3. Загальних умов кредитування, а позичальник зобов'язувався своєчасно повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інших платежі згідно загальних умов кредитування. Поручителем в кредитному договорі зазначений ОСОБА_2 (а.с.8-16).

Одночасно з кредитним договором між ОСОБА_1 (позичальник), ОСОБА_2 (поручитель) та ТОВ «Порше Мобіліті» було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору №50010116 від 19.08.2013 року (а.с.17), якою визначені умови додаткового повернення кредиту - раніше ніж через 36 місяців.

Також сторонами підписано Графік погашення кредиту (а.с.18-20).

додатковою угодою №1 до Кредитного договору №50010116 від 19.08.2013 року внесені зміни в анкетні дані позичальника (а.с.21).

Відповідно до умов Кредитного договору, цільове призначення кредиту - придбання автомобіля марки VW, модель Polo, рік випуску 2013.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч.1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч. 1 ст. 574 ЦК України).

В забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору №50010116 від 19.08.2013 року, 21.08.2013р. між ОСОБА_1 та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено договір застави транспортного засобу №50010116 (а.с.22-25), за умовами якого позивачем передано в заставу автомобіль Volkswagen Polo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, рік випуску 2013. За домовленістю сторін заставна вартість предмета застави становить 134071,37грн.

Застава зазначеного автомобіля зареєстрована в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 23.08.2013р. за №13866624 (а.с.102-103).

Пунктом 1.3.1 Загальних умов кредитування (Додаток до кредитного договору) передбачено, розмір платежів, що підлягають сплаті Позичальником у повернення кредиту та додаткового кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладення кредитного договору, у Графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною Кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку, назву якого зазначено у кредитному договорі, до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, при цьому для розрахунку використовується обмінний курс, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка з урахуванням передбачених вище особливостей. Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти за безготівковими операціями, чинного станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунку, та обмінного курсу за безготівковими операціями, станом на робочий день, що передував дню укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у Графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. При цьому сума основної заборгованості за кредитним договором відображається в рахунках, наданих компанією в українських гривнях відповідно до встановленого сторонами еквіваленту в іноземній валюті за обмінним курсом іноземної валюти за безготівковими операціями станом на робочий день, що передує дню укладення кредитного договору. Сторони погоджуються, що розрахункова сума процентів за відповідний період, після врахування позитивного або від'ємного значення курсової різниці, як зазначено вище, а також сума процентів, що підлягає сплаті за такий період, не можуть мати від'ємне значення. Якщо в період між датою виставлення рахунку та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшиться більше ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником (а.с.9-16).

Пунктом 2.4 Загальних умов кредитування передбачено, що нарахування процентів відбувається: щомісячно, 15 числа поточного місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360», відповідно до графіка погашення кредиту. Проценти нараховуються на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіка погашення кредиту.

Відповідно до п. 2.5. Загальних умов кредитування, термін сплати процентів: одночасно із поверненням чергового платежу в терміни та в сумі відповідно до Графіка погашення кредиту, за винятком випадків, у яких цими Загальними умовами кредитування передбачено інші строки сплати процентів.

Виходячи з наведених розрахунків, які зазначені у Графіку погашення кредиту, усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, відповідно до ст. 1.3. Загальних умов кредитування, із зазначенням у графіку еквіваленту щомісячного платежу в доларах США (а.с.18-21).

Отже твердження сторони позивача про те, що оспорюваний кредитний договір є валютним суперечать умовам цього договору.

Відповідно до п. 9.5 Загальних умов кредитування, підписанням даних умов позичальник підтверджує, що Компанія належним чином ознайомила позичальника із інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також що позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією (а.с.18).

Пунктом 9.6 Загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформації про умовами надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

ТОВ «Порше Мобіліті» виконав перед позивачем зобов'язання, передбачені кредитним договором, та видав кредитні кошти в розмірі 113960,66грн., в рахунок оплати за придбаний позивачем автомобіль, та 34858,55грн. в рахунок оплати за страховими платежами, що не заперечується позивачем в межах даного спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Обґрунтовуючи підстави щодо визнання недійсним кредитного договору, позивач посилається на порушення відповідачем положень ч.4 ст.11, ч. 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (як в редакції чинній на час укладення кредитного договору, так і в редакції, чинній на час розгляду даної справи), якими передбачене обов'язкове зазначення в кредитному договорі сукупної вартості кредиту, та що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України №6-79цс14 від 02.07.2014р., відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Отже визначення в договорі еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті відповідає вимогам статті 533 ЦК України. При цьому сплата за таким зобов'язанням має здійснюватися в гривні за офіційним курсом Національного банку України на дату оплати.

Виходячи з наведеного, зазначення в кредитному договорі курсу для обчислення за обмінним курсом ПАТ «Креді Агріколь Банк», суперечить зазначеним вище вимогам цивільного законодавства. Проте, зазначена обставина не є визначеною Цивільним кодексом України чи Законом України «Про захист прав споживачів» підставою для визнання кредитного договору в цілому недійсним, як про це заявлено у позові.

При цьому, виходячи із загальних умов укладеного між сторонами спору Кредитного договору №50010116 від 19.08.2013 року, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату усіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту.

Крім того, відповідно до п. 9.5 Загальних умов кредитування, що є невід'ємною частиною Кредитного договору, позивач своїм підписом підтвердила, що відповідач належним чином ознайомив її, зокрема, з інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією, а згідно п. 9.6 цих умов, позивач підтвердила, що їй надано вичерпну інформації про умовами надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Крім того, складовою частиною підписаного позивачем графіку погашення кредиту є вартість наданих позивачу послуг та орієнтовна сукупна вартість кредиту, з урахуванням відсоткової ставки (а.с.19).

Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, підписавши Кредитний договір №50010116 від 19.08.2013р., позивач вступила в договірні відносини з відповідачем. У вказаному договорі сторони визначили права та взяли на себе певні обов'язки, визначені у договорі, зокрема із зазначенням терміну виконання зобов'язань.

Як роз'яснено у п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК), недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

У п.16 Постанови №5 від 30.03.2012 р. визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Таким чином, суд дійшов висновку, що зростання курсу долара США по відношенню до гривні протягом строку дії Кредитного договору, саме по собі не є достатньою підставою для визнання недійсними положень Кредитного договору, відповідно до яких погашення кредиту повинно здійснюватись в гривні у перерахунку до долара США з курсом, який є дійсним на день, що передує виставленню відповідного рахунку.

Більше того, зазначення в кредитному договорі та графіку погашення до нього, еквіваленту суми кредиту та сум щомісячних платежів, жодним чином не свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Що стосується викладених в позовній заяві посилань на порушення відповідачем вимог Закону України «Про страхування» щодо обов'язкового страхування предмету застави саме в акредитованій відповідачем страховій компанії, то суд приходить до висновку що визначення в п. 5.5. Загальних умов кредитування обов'язку позивача забезпечити страхування заставного майна в страховій компанії, яка авторизована відповідачем, не може бути підставою для визнання кредитного договору в цілому недійсним.

Таким чином, судом встановлено, що при укладенні Кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладення договору.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Крім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 р. у справі №6-40цс13, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - трете, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи укладений між сторонами кредитний договір, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором та Загальними умовами кредитування, які є невід'ємною частиною договору, при підписанні спірного кредитного договору позивач погодилась з його умовами та не заперечувала проти надання кредиту у валюті кредитування для придбання транспортного засобу, факт отримання кредитних коштів не заперечується позивачем, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору, тому суд приходить до висновку, що умови кредитного договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, отже підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому судом не встановлено.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено наявність передбачених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» обставин для визнання положень кредитного договору несправедливими, також не було надано суду доказів, які б свідчили про те, що перед підписанням кредитного договору позичальника не було ознайомлено з умовами кредитного договору, яким, серед іншого, встановлюється певна відповідальність за порушення договірних зобов'язань.

З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» в частині визнання недійсним кредитного договору з додатками та доповненнями є необґрунтованими та такими, що не підлягає задоволенню. Оскільки вимога позовної зави про виключення запису про реєстрацію обтяження рухомого майна - предмета застави з Державного реєстру обтяжень рухомого майна є похідною від першої вимоги позову, в задоволенні якої судом відмовлено, відсутні підстави й для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи що на час звернення позивача з даним позовом до суду діяла редакція Закону України «Про судовий збір», за якою споживачі були звільнені від сплати судового збору за звернення із позовами щодо порушення їх прав, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 192, 203, 215, 524, 525, 526, 533, 546, 572, 627, 1048, 1049, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», третя особа ОСОБА_2 про захист прав споживача та визнання договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в 10-денний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції, а особою, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я :