Справа № 448/7/15 Головуючий у 1 інстанції: Борисенко В.В.
Провадження № 22-ц/783/4890/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, її представника - ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 29 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за договорами позики,-

встановила:

У січні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, в якому просив солідарно стягнути з його сина ОСОБА_5 та невістки ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики грошових коштів від 17.08.2013 року та від 29.09.2013 року в розмірі 326910 гривень, що є еквівалентною 17000 євро, які він позичав своєму синові ОСОБА_5 під розписку для придбання нежитлового приміщення по вул.Сагайдачного, 7 в м.Судова Вишня Мостиського району Львівської області, право власності на яке було оформлене на ОСОБА_3

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що грошові кошти були позичені ОСОБА_5 під розписку з відома ОСОБА_3, з якою на той час він перебував у зареєстрованому шлюбі, і були використані ними спільно для придбання нежитлового приміщення на підставі договору купівлі-продажу з оформленням права власності на ОСОБА_3, як на фізичну особу суб»єкта підприємницької діяльності, оскільки його син на той час працював в органах Міністерства внутрішніх справ України, а тому повернення грошових коштів за вказаними договорами позики є їхнім солідарним обов»язком перед ним, так як ці договори були укладені відповідачем ОСОБА_5 в інтересах сім»ї і були використані для придбання спільного з відповідачем ОСОБА_3 майна.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 29.05.2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у користь ОСОБА_6 заборгованість за договорами позики грошей від 17.08.2013 року та 29.09.2013 року в сумі 326910 гривень.

Стягнуто в рівних частках з кожного з них в користь ОСОБА_6 судові витрати в сумі 3269 грн. 10 коп.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3, просить його скасувати в частині стягнення з неї у користь позивача заборгованості за договорами позики з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до неї відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що приміщення було куплене за їхні з чоловіком спільні кошти, нажиті ними під час шлюбу, а також за кошти (40000 гривень), які чоловік надав, джерело походження яких їй невідоме, тому вважає неправильним висновком суду про те, що на момент сплати авансового платежу станом на 21.08.2013 року власних коштів у неї з чоловіком не було. Апелянт вважає недоведеним той факт, що саме позичені у позивача відповідачем ОСОБА_5 кошти були використані на купівлю нежитлового приміщення. Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що їй не було відомо про позику відповідачем ОСОБА_5 цих коштів у позивача і вона своєї згоди, яка згідно із вимогами закону повинна бути оформлена в письмовій формі, на таку позику не давала. У зв»язку з цим, вважає, що суд безпідставно дійшов висновку про те, що отримані її чоловіком у позику від позивача кошти були використані саме на потреби їхньої сім»ї, оскільки таке їхнє цільове використання не підтверджується жодними письмовими доказами у справі. На думку апелянта, суд не дав належної правової оцінки доказам у справі, які сторони подавали в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача ОСОБА_3 в підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення сторони позивача та відповідача ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що предметом спору є заборгованість за безпроцентними договорами позики від 17.08.2013 року та 29.09.2013 року, укладеними між позивачем ОСОБА_6 (позикодавцем) та відповідачем ОСОБА_5 (позичальником) у формі письмових розписок останнього.

У цих розписках (а.с.5,6) зазначено, що відповідач ОСОБА_5 позичає у свого батька ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 8000 євро та 9000 євро, відповідно, 17.08.2013 року (а.с.6) та 29.09.2013 року (а.с.5) для придбання нежитлового приміщення на вул.Сагайдачного, 7 і які останній зобов»язується повернути до 01.12.2014 року.

Дані розписки ніким не засвідчені і письмової згоди відповідача ОСОБА_3, яка на момент їх укладення була дружиною позичальника, на позику вказаних у розписках грошових коштів немає.

У відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.11.2014 року (а.с.9-10), відповідач ОСОБА_3 є власником нежитлового приміщення площею 163,7 кв.м. у будинку №7 на вул.Сагайдачного в м.Судова Вишня Мостиського району Львівської області, яке вона набула у власність на підставі вчинених нею договорів, а саме: договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, що підлягає продажу за конкурсом, укладеним 12.09.2013 року між Мостиською районною радою Львівської області, з однієї сторони, та фізичною особою-підприємцем (далі-ФОП) ОСОБА_3, з другої сторони, згідно з яким ФОП ОСОБА_3 придбала у власність шляхом приватизації об»єкту комунальної власності 81/100 частини нежитлової будівлі під №7 площею 238,6 кв.м. на вул.Сагайдачного в м.Судова Вишня Мостиського району Львівської області, за ціною згідно з умовами конкурсу 306969 грн. 06 коп. (а.с.28-29); договору міни часток нежитлової будівлі від 29.04.2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, згідно з яким, ОСОБА_3 здійснила обмін частини придбаного нею вказаного вище нежитлового приміщення з ОСОБА_7 без доплати (а.с.31); договору про поділ нерухомого майна, укладеного 12.11.2014 року між співвласниками ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3, згідно з яким між ними було поділено нежитлову будівлю №7 по вул.Сагайдачного в м.Судова Вишня (а.с.32-33).

Порядок розрахунків за придбане нерухоме майно на підставі вказаного вище первинного договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 12.09.2013 року було визначено наступним чином (п.2.1 договору): покупець зобов»язаний був протягом 10 днів з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації цього договору сплатити суму в розмірі 20% вартості об»єкта, що становило 61393 грн. 80 коп., при цьому кошти покупця в сумі 30696 грн. 90 коп., які були перераховані для участі в конкурсі платіжним дорученням від 21.08.2013 року №1 з розрахункового рахунку покупця на рахунок продавця, зараховані покупцю в рахунок сплати 20% вартості об»єкту. Залишкову суму 245575 грн. 26 коп. покупець повинен був внести протягом тридцяти календарних днів з моменту підписання цього договору. Договором було передбачено можливість продовження цього строку ще на 30 календарних днів при виникненні форс-мажорних обставин за умови внесення покупцем не менше як 50% вартості об»єкта, що становило 153484 грн. 53 коп.

Розрахунки за придбаний об»єкт повинні були здійснюватись покупцем шляхом безготівкового перерахування всієї суми зі свого рахунку (рахунку ФОП ОСОБА_3С.) на рахунок продавця (рахунок Фінансового управління Мостиської районної державної адміністрації) (п.п.2.2, 2.3 договору).

Згідно з п.п.3.1, 3.2 договору, однією з умов передачі об»єкта покупцю було сплата повної вартості придбаного об»єкта. Передача придбаного об»єкта покупцю оформлялась актом за підписами покупця та уповноваженого представника продавця.

Вказане вище нежитлове приміщення не було предметом поділу між відповідачами, як об»єкт спільного майна подружжя, і таких вимог жодним із подружжя не заявлялось.

Задовольняючи у повному обсязі вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із того, що нежитлове приміщення у будинку №7 на вул.Сагайдачного в м.Судова Вишня Мостиського району Львівської області є спільною сумісною власністю відповідачів, як подружжя, було придбане в інтересах сім»ї за рахунок позичених у позивача коштів в сумі 17000 євро, а тому відповідач ОСОБА_3 солідарно з позичальником відповідачем ОСОБА_5 відповідає перед позикодавцем за зобов»язаннями, які виникають із договорів позики від 17.08.2015 року та від 29.09.2013 року.

Обгрунтовуючи свій висновок про доведеність факту використання позичених відповідачем ОСОБА_5 коштів в інтересах сім»ї на придбання вказаного вище нежитлового приміщення, районний суд виходив із того, що дата і сума позики грошових коштів співпадає із датами і сумами проведених відповідачем ОСОБА_3 безготівкових розрахунків за придбане нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2013 року, що підтверджується платіжними дорученнями від 21.08.2013 року та від 08.10.2013 року, а також кредитним договором, який позивач уклав в Італії 24.09.2013 року, про отримання ним кредиту в сумі 8000 євро, про що відповідач ОСОБА_3 не могла не знати.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки таких висновків суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до ст.65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї.

У відповідності до роз»яснень Пленуму Верховного Суду України в постанові №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (п.24), при поділі майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов»язаннями, що виникли в інтересах сім»ї.

Згідно з ч.2 ст.73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї і одержане за договором використано на її потреби.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 20 лютого 2013 року за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, і яка в силу ст.360-7 цього Кодексу є обов»язковою при розгляді даної справи, оскільки стосується аналогічних за характером правовідносин, - при вирішенні спору про визнання боргових зобов»язань одного з подружжя перед третіми особами спільними для другого, суд повинен виходити із зазначених вище норм ст.ст.65, 73 ч.2 СК України та доведеності належними доказами факту витрачання отриманих позичальником коштів в інтересах сім»ї, а також з вимоги закону про отримання у письмовій формі згоди дружини на укладення договору позики стосовно цінного майна.

Суд першої інстанції наведених вище норм матеріального закону та правової позиції Верховного Суду України не врахував, а тому дійшов до неправильного висновку про наявність правових підстав для покладення солідарного обов»язку по поверненню позичених відповідачем ОСОБА_5 коштів у позивача й на відповідача ОСОБА_3, оскільки остання не надавала у письмовій формі, як того вимагає імперативна норма ч.3 ст.65 СК України, згоди на позику її чоловіком грошових коштів у сумі 17000 євро.

Доводи сторони позивача, що при позиці грошових коштів на вказану суму згоди іншого з подружжя у письмовій формі не вимагається, так як грошові кошти не відносяться до цінного майна, є безпідставними і спростовуються нормами ст.ст.179, 190 ЦК України, відповідно до яких майном вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов»язки, а, річ є предметом матеріального світу, щодо якого можуть виникнути цивільні права та обов»язки.

Окрім того, наведена вища правова позиція була висловлена Верховним Судом України у справі, предметом позики у якій теж були грошові кошти.

Крім того, суд першої інстанції не виконав у повній мірі вимог ст.212 ЦПК України і не дав належної правової оцінки письмовим доказам, на які сторона позивача покликалась в підтвердження тієї обставини, що саме позичені відповідачем ОСОБА_5 у позивача кошти в сумі 17000 євро були витрачені в інтересах сім»ї, в тому числі, й для придбання вказаного вище нежитлового приміщення, оскільки жоден з них, як окремо, так і в сукупності, не містить такої доказової інформації, а тому в силу вимог ст.ст.57, 58 ЦПК України вони є неналежними доказами.

До того ж, вказане вище нежитлове приміщення є власністю відповідача ОСОБА_3 і питання про його поділ між відповідачами, як об»єкта спільної сумісної власності подружжя, ще не вирішувалось, а витрачання позичених коштів обґрунтовується позивачем саме придбанням у спільну сумісну власність цього нерухомого майна.

Таким чином, суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору і відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні вимог позивача, звернених до відповідача ОСОБА_3, з наведених вище мотивів та на підставі проаналізованих норм матеріального права з урахуванням вказаної правової позиції Верховного Суду України.

У зв»язку з відмовою позивачеві у задоволенні позову до ОСОБА_3 із неї не підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати, а тому оскаржуване рішення і в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 у користь позивача судових витрат в сумі 3269 грн. 10 коп. теж підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України з урахуванням вимог ст.88 цього Кодексу.

В решті рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за договорами позики та судових витрат з відповідача ОСОБА_5 у користь позивача не оскаржувалось, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 29 травня 2015 рокув частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 у користь ОСОБА_6 заборгованості за договорами позики грошей від 17.08.2013 року та 29.09.2013 року в сумі 326910 (триста двадцять шість тисяч дев»ятсот десять) гривень та в частині стягнення з неї судового збору скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_9