УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Штелик С.П., Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Іваненко Ю.Г., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, про виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року Комунальне підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» (далі - КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва») звернулося до суду з даним позовом, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_8 на сім'ю з трьох осіб: ОСОБА_8, її чоловіка ОСОБА_9 та його матері ОСОБА_10, які зняті з реєстрації у зв'язку зі смертю.

На даний час у квартирі ніхто не зареєстрований, але проживають ОСОБА_7 та ОСОБА_6 без законних підстав, без ордера на порушення вимог ст. 58 ЖК УРСР, які добровільно звільнити спірне приміщення відмовляються.

У січні 2013 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 звернулися до суду із зустрічним позовом та просили суд визнати за ними право проживання у спірній квартирі, зобов'язати КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» укласти з ними договір найму жилої площі, посилаючись на те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були ОСОБА_6 двоюрідним братом та тіткою. У зв'язку з хворобою ОСОБА_9 та платним лікуванням у нього виник борг зі сплати комунальних платежів. Борг був погашений позивачами за зустрічним позовом, які також зробили поточний ремонт у квартирі, своєчасно сплачують комунальні платежі та підтримують квартиру в належному стані.

Син ОСОБА_9 та ОСОБА_8 - ОСОБА_11 - перебував у місцях позбавлення волі та позивачі за зустрічним позовом надавали йому матеріальну допомогу, а також організовували поховання ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 ОСОБА_7 та ОСОБА_6 стверджували, що проживали у спірній квартирі з лютого 2006 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2013 року, позовні вимоги КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» задоволено.

Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2013 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2013 року.

У лютому 2014 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду із заявою про перегляд рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 червня 2013 року за нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що ними було виявлено документи, які мають істотне значення для справи та про існування яких на час розгляду справи заявникам відомо не було, а саме: оригінали квитанцій про сплату комунальних послуг за період з 2006 року та заява ОСОБА_9

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2014 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 червня 2013 року скасовано за нововиявленими обставинами, у задоволенні позову КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено. Визнано за ними право на проживання у АДРЕСА_1

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2014 року скасовано, питання про перегляд рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 червня 2013 року за нововиявленими обставинами передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7 просили скасувати ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 червня 1999 року ОСОБА_8 видано ордер № 2760 на квартиру АДРЕСА_1 у м. Києві на сім'ю з трьох осіб: ОСОБА_8, її чоловіка ОСОБА_9, матір чоловіка ОСОБА_10

ОСОБА_9 є двоюрідним братом ОСОБА_6, а його син ОСОБА_11 - племінник ОСОБА_6

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

З грудня 2004 року по лютий 2005 року позивачі за зустрічним позовом доглядали за ОСОБА_9, який хворів на туберкульоз. У 2005 році ОСОБА_9 запропонував ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживати з ним у спірній квартирі як члени його сім'ї.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9 помер.

Після смерті ОСОБА_9 позивачі за зустрічним позовом проживали у спірній квартирі, проводили в ній ремонт, своєчасно оплачували комунальні рахунки, підтримували квартиру в належному стані.

Постійно відвідували та допомагали продуктами харчування ОСОБА_11, який з 30 серпня 2004 року по серпень 2010 року перебував у місцях позбавлення волі.

Після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, поховання було організовано ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Таким чином, на період 2005 року у спірній квартирі були зареєстровані (прописані) ОСОБА_9 та його син ОСОБА_11, за яким зберігалось місце проживання на період відбування покарання у місцях позбавлення волі.

Підставою для виселення ОСОБА_6, ОСОБА_7 під час ухвалення рішення суду від 26 червня 2013 року було те, що вони вселились у спірну квартиру без дотримання передбаченого ст. 65 ЖК УРСР порядку.

Суд першої інстанції вважав, що заява ОСОБА_9 від 04 серпня 2005 року, на яку посилаються заявники, свідчить про те, що наймач спірної квартири вселив заявників у свою квартиру з власної ініціативи та мав намір зареєструвати їх проживання саме у спірній квартирі. Указана письмова заява ОСОБА_9 є нововиявленою обставиною, на відміну від усного дозволу на проживання заявників у його квартирі. Заява має правове значення для реєстрації місця проживання осіб відповідно до вищевказаного Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Зі змісту цього закону вбачається, що реєстрація місця проживання фізичної особи у певному житлі свідчить про те, що особа таким житлом користується відповідно до законодавства України.

Таким чином, заявники вселилися до спірної квартири у порядку, передбаченому ст. 65 ЖК УРСР, а наявність зазначеної заяви спростовує факти, покладені в основу судового рішення, щодо їх самовільного вселення.

Копія паспорта ОСОБА_9, квитанції про сплату платежів за житлово-комунальні послуги з 2006 року, що надавались відносно спірної квартири суд першої інстанції не вважав нововиявленими, оскільки заявникам повинно було бути відомо при розгляді цивільної справи по суті у червні 2013 року про те, що ОСОБА_9 у свій час (за життя) мав паспорт; що вони у зазначений ними період оплачували житлово-комунальні послуги.

Отже, на думку суду першої інстанції, заявники, сплачуючи комунальні платежі, фактично виконували умови договору найму щодо спірної квартири відповідно до ст. ст. 63, 64 ЖК УРСР. Наявні у справі квитанції про сплату житлово-комунальних послуг за період з червня 2009 року свідчать про те, що позивачі за зустрічним позовом сплачували такі послуги до смерті ОСОБА_9, що є доказами їх пояснень з приводу вселення у квартиру значно раніше, а саме до смерті наймачів квартири, і доказами їх вимог у сукупності із нововиявленою обставиною.

Так, у рішенні суду від 26 червня 2013 року не зазначено правових підстав виселення подружжя зі спірної квартири, а у справі немає інших доказів, які підтверджують самовільне заселення квартири заявниками.

В актах, складених працівниками КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», лише зазначено факт наявності чи відсутності певних осіб у спірній квартирі відповідно до реєстраційного обліку, який також веде позивач. Лише в одному акті від 10 жовтня 2012 року зазначено про те, що відповідачі зайняли спірну квартиру самовільно.

Сукупність досліджених доказів, наявних у справі, свідчить про обґрунтованість заяви та те, що матеріалами справи повністю підтверджується твердження подружжя ОСОБА_10 про те, що вони проживали у квартирі (приблизно з середини 2005 року), як особи, що вели спільне господарство із наймачем як члени його сім'ї.

Враховуючи, що представник позивача, прокурор не заявили про проведення почеркознавчої експертизи на предмет з'ясування питання, чи дійсно заява від 04 серпня 2005 року написана померлим чи іншою особою, то у суду першої інстанції не було правових підстав, не вважати її об'єктивною, а її зміст достовірним.

Відмовляючи у задоволенні позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6, ОСОБА_7 у спірну квартиру вселились не самовільно, а як члени сім'ї наймача ОСОБА_9, за його письмовою згодою від 04 серпня 2005 року та за згодою ОСОБА_11, який також вважав їх членами сім'ї, про що свідчить його листування. Таким чином, обставина - наявність письмової заяви від 04 серпня 2005 року - є істотною обставиною, яка обґрунтовує вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_7 про вселення їх у спірну квартиру з дозволу наймача та наявність у них права на проживання у цій квартирі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та передаючи питання перегляду рішення суду за нововиявленими обставинам на новий розгляд до суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду виходила з того, що виявлення нових доказів у справі не може розглядатися як істотна обставина для справи, що не була і не могла бути відома особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Також, судом першої інстанції у порушення ст. ст. 58, 59 ЦПК України надано неправильну оцінку доказам, а саме квитанціям про оплату комунальних послуг, які оформлені на ім'я ОСОБА_8 і лише від руки в них зазначено прізвище «ОСОБА_8». Заява від імені нібито ОСОБА_9 теж не є належним доказом у справі, оскільки вона не була направлена адресату, що є юридично значимою дією.

Апеляційний суд дійшов висновку, що обставини, вказані заявниками як нововиявлені, були відомі заявникам, були предметом перевірки судів як першої так і апеляційної інстанцій та отримали належну правову оцінку судових рішеннях.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК).

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Для визначених пунктами 3, 4 частини другої статті 361 ЦПК нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов'язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред'явлення нової вимоги (зокрема, погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів).

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції вищевикладеного не врахував, дійшов помилкового висновку про те, що наявність письмової заяви від 04 серпня 2005 року є не нововиявленою обставиною, оскільки вказана заява є істотною обставиною, яка обґрунтовує вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_7 про вселення їх у спірну квартиру з дозволу наймача та наявність у них права на проживання у цій квартирі.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні процесуального закону, у зв'язку з чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року скасувати, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик
Судді: І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.М. Коротун О.В. Попович