У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дніпровськпромбуд» до ОСОБА_6 та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ОСОБА_8, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, треті особи: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, Орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, Дніпропетровська міська рада, про виселення та зняття з реєстраційного обліку, за зустрічним позовом ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства «Дніпровськпромбуд» про визнання права на проживання у приміщенні, визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дніпровськпромбуд» (далі - ПАТ «Дніпровськпромбуд») звернулося до суду з указаним позовом, який обґрунтовувало тим, що відповідачі: ОСОБА_6, неповнолітня ОСОБА_7, ОСОБА_8 проживають та зареєстровані в кімнаті АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську. Оскільки вказана кімната входить до складу санаторію- профілакторію, який належить ПАТ «Дніпровськпромбуд», крім того, будівля знаходиться в аварійному стані, а відповідачі добровільно відмовляються переселятися в запропонований інший гуртожиток по АДРЕСА_2 в м. Дніпропетровську, створюють позивачу перешкоди в користуванні, розпорядженні власністю, у зв'язку із чим просило суд виселити ОСОБА_6, неповнолітню ОСОБА_7, ОСОБА_8 із займаної кімнати, з наданням іншого житлового приміщення, кімнат АДРЕСА_2 в м. Дніпропетровську та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, зняти останніх з реєстраційного обліку зазначеної кімнати, вирішити питання про судові витрати.

Відповідачі за первісним позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_8 звернулися до суду із зустрічним позовом, на обґрунтування якого посилалися на те, що проживають та зареєстровані в кімнаті АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську на законних підставах, наголосивши на тому, що тільки в зоні кухні технічний стан конструкції є аварійним, зазначивши, що житлова кімната № 13 є кімнатою гуртожитку і не входить до санаторію-профілакторію, а тому просили суд визнати за ними право користування кімнатою АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську, визнати протиправними дії позивача щодо їх виселення та заборонити вчиняти такі дії, зобов'язати позивача створити належні умови для проживання у зазначеному гуртожитку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2014 року у задоволенні позову ПАТ «Дніпровськпромбуд» та зустрічного позову ОСОБА_6, ОСОБА_8 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2014 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ «Дніпровськпромбуд» до ОСОБА_6 та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ОСОБА_8, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про виселення та зняття з реєстраційного обліку скасовано.

Позовні вимоги ПАТ «Дніпровськпромбуд» до ОСОБА_6 та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ОСОБА_8, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про виселення та зняття з реєстраційного обліку задоволено.

Виселено ОСОБА_6, неповнолітню ОСОБА_7, ОСОБА_8 з кімнати АДРЕСА_1 м. Дніпропетровську, в надані житлові приміщення-кімнати № № 28, 29 в гуртожитку, розташованому по АДРЕСА_2 в м. Дніпропетровську.

Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, зареєстрованих в кімнаті АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську. Вирішено питання про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що на підставі спільного рішення правління та профкому ВАТ «Дніпровськпромбуд» від 21 листопада 1991 року, протоколу № 20 ОСОБА_9 було видано ордер від 17 січня 1992 року № 424 на право займання з родиною з трьох осіб: ОСОБА_9 - головний наймач, ОСОБА_10 - дружина, ОСОБА_8 - син, житлової площі в гуртожитку по АДРЕСА_1, розміром 24, 6 кв. м (а. с. 85).

Згідно з планом приватизації орендного підприємства «Дніпровськпромбуд» від 07 серпня 1995 року приміщення по АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську не відноситься до категорії житлові будинки та гуртожитки. Зазначена будівля є об'єктом соціально-побутового значення, створеного за рахунок фонду соціального розвитку, та має статус санаторію-профілакторію.

Відповідно до акта передачі державного нерухомого майна до уставного фонду ВАТ «Дніпровськпромбуд» від 23 червня 1998 року останньому передано санаторій-профілакторій, розташований по АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську, який відповідно до плану приватизації від 07 серпня 1995 року, є об'єктом соціально-побутового призначення.

Згідно з реєстраційним посвідченням на об'єкти нерухомого майна від 04 лютого 1999 року частина будівлі площею 3 549,8 кв. м санаторію-профілакторію, розташованого по АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську, зареєстрована за ВАТ «Дніпровськпромбуд» на праві колективної власності, об'єкт складається, в тому числі з позицій № 33а, 34-38, 40-67, 68а на третьому поверсі.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2009 року, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20 квітня 2010 року та постановою Вищого господарського суду України від 09 вересня 2010 року, встановлено, що приватизація ВАТ «Дніпровськпромбуд» нерухомого майна - будівлі, що розташована по АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську, була проведена з додержанням вимог Закону України, і останній став законним власником майна, переданого йому до статутного фонду.

Право власності на вказану будівлю загальною площею 1 249,1 кв. м зареєстровано за ПАТ «Дніпровськпромбуд».

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 грудня 2013 року ПАТ «Дніпровськпромбуд» належить частина будівлі санаторію-профілакторію загальною площею 1 249,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську, та складається, в тому числі з: 3 поверх - поз. 42-59, 68а - коридор.

Згідно з технічним планом санаторію-профілакторію, виготовленим 23 липня 2007 року, кімната № 12 розташована на третьому поверсі та є позицією 55 - кімнатою відпочинку санаторію.

З матеріалів справи вбачається, що вказана будівля не визнана аварійною та непридатною для проживання з дотриманням вимог, передбачених ст. 7 ЖК Української РСР та Порядком обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним та технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР від 26 квітня 1984 року № 189.

Рішенням засідання адміністрації і профспілкової організації ПАТ «Дніпровськпромбуд», яке відбулося 10 червня 2013 року, було ухвалено: у зв'язку з аварійністю будівлі санаторію-профілакторію за адресою: АДРЕСА_1, м. Дніпропетровськ, переселити ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ОСОБА_8 з кімнати № 13 в будівлі санаторію-профілакторію по АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську в кімнату № 28, розміром 17,5 кв. м, в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2, м. Дніпропетровськ, та видати ордер на житлову площу (а. с. 24).

На підставі сумісного рішення адміністрації і профспілки ПАТ «Дніпровськпромбуд» від 10 червня 2013 року на ім'я ОСОБА_6 було видано ордер від 10 червня 2013 року № 1692 на житлові приміщення у гуртожитку та надано право займати, з родиною з двох осіб, житлову площу у гуртожитку № 5 по АДРЕСА_2, кімната № 28, розміром 17,5 кв. м.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2012 року, яке постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27 листопада 2012 року і постановою Вищого господарського суду України від 05 березня 2013 року було залишено без змін, ПАТ «Дніпровськпромбуд» було зобов'язано передати до комунальної власності територіальної громади в особі Дніпропетровської міськради об'єкти державного житлового фонду, у тому числі і гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_2, м. Дніпропетровськ, а також об'єкти інженерної інфраструктури, що їх обслуговують, які не увійшли до статутного фонду ВАТ «Дніпровськпромбуд»; Дніпропетровську міськраду зобов'язано прийняти до комунальної власності територіальної громади від ПАТ «Дніпровськпромбуд» об'єкти державного житлового фонду, у тому числі і гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_2, м. Дніпропетровськ, а також об'єкти інженерної інфраструктури, що їх обслуговують, які не увійшли до статутного фонду ВАТ «Дніпровськпромбуд». На теперішній час зазначене рішення знаходиться на стадії виконання в Управлінні державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області.

Згідно з довідкою від 10 червня 2013 року № 1-14/9-137 будівля гуртожитку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, м. Дніпропетровськ, є державною власністю і знаходиться на балансі ПАТ «Дніпровськпромбуд» (а. с. 6).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не є власником гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, м. Дніпропетровськ, та не є адміністрацією підприємства, де працюють відповідачі, не має повноважень розпоряджатись такими житловими приміщеннями, ордер, виданий ПАТ «Дніпровськпромбуд» на поселення до такого гуртожитку, не породжує для сторін спору певних юридичних прав та обов'язків, у тому числі прав відповідачів на зайняття житлових кімнат, ні обов'язку для позивача щодо наданню їм житлових кімнат у будівлі гуртожитку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, м. Дніпропетровськ.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що предмет даного позову відображає волевиявлення позивача щодо застосування до відповідачів способу захисту права, яке врегульоване житловим, а не цивільним законодавством, та, встановивши, що ст. 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту цивільних прав, як виселення, дійшов висновку, що зазначені вимоги позивача в обраний ним спосіб захисту порушеного права не підлягають задоволенню, оскільки обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови в позові.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд апеляційної інстанції, керуючись ст. ст. 317, 391 ЦК України, виходив з того, що будівля, в якій мешкають відповідачі, не відноситься до житлового фонду, належить на праві власності ПАТ «Дніпровськпромбуд», а відповідачі проживають у кімнатах відпочинку будівлі всупереч волі позивача, правові підстави проживати в цій будівлі у них відсутні, своїм проживанням вони перешкоджають позивачу у вільному володінні та розпорядженні належною йому будівлею, будівлі, в яких проживають відповідачі, не відповідають санітарним та технічним нормам, будівля знаходиться в аварійному стані та непридатна для проживання.

У частині відмови у задоволенні зустрічного позову рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Вирішуючи позовні вимоги в частині виселення відповідачів за первісним позовом, суди як першої, так і апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що на день звернення до суду з позовом зайняте відповідачами приміщення є нежитловим.

Однак, заперечуючи проти первісного позову, відповідачі посилалися на те, що будівля, в якій вони мешкають, побудована як гуртожиток № 1, відповідно до рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 12 вересня 1986 року № 497 гуртожиток № 1 по АДРЕСА_1 вважається переселенським жилим фондом, у 1992 році вони вселилися на підставі ордера, виданого на підставі спільного рішення сумісного засідання адміністрації та профспілкового комітету позивача, у кімнату вищевказаної будівлі, яка на той час обліковувалася як жилий фонд.

Згідно зі ст. 129 ЖК Української РСР ордер є підставою для вселення на надану жилу площу, після якого особа набуває право користування жилим приміщенням.

Позбавлення такого права або виселення особи можливе лише з підстав, передбачених законом, зокрема ст. ст. 59, 72, 107, 109, ст. 111 ЖК Української РСР.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 111 ЖК Української РСР, якщо будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, у зв'язку з непридатністю для проживання підлягає знесенню або будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий, інше благоустроєне жиле приміщення надається виселюваним державною, кооперативною або іншою громадською організацією, якій належить будинок, що підлягає знесенню, або якій призначається підлягаючий переобладнанню будинок (жиле приміщення), а в разі відсутності цієї організації чи неможливості надання нею жилого приміщення - виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів.

Проводячи оцінку поданих сторонами доказів, суди попередніх інстанцій зазначені вище обставини залишили поза увагою, не навели мотивів, з яких вважали відсутніми факти, якими обґрунтовувались заперечення за позовом, внаслідок чого неправильно встановили спірні правовідносини та норми матеріального права, які повинні застосовуватися до цих правовідносин, не врахували, що відповідачі набули право користування жилим приміщенням на підставі ордера, тому позбавлення такого права або виселення таких осіб можливе лише з підстав, передбачених, зокрема ст. ст. 59, 72, 107, 109, 111 ЖК Української РСР, та з дотриманням положення ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР.

Отже, до правовідносин щодо виселення осіб, які вселилися у жиле приміщення у будівлі на підставі ордера, з вказаного приміщення у зв'язку з переведенням будівлі з житлового фонду у нежилий слід застосовувати норми житлового законодавства і в разі, якщо будівля на момент звернення з позовом вже не віднесена до житлового фонду.

За вказаних обставин ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник