Справа № 301/1090/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі :

головуючої : Готри Т.Ю.,

суддів : Джуги С.Д., Леско В.В.,

при секретарі : Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 20 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи реєстраційної служби Іршавського районного управління юстиції Закарпатської області, про визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права власності,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі в період з 1 червня 1985 року до 29 вересня 2004 року. Від шлюбу мають трьох дітей: дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. 31 січня 2007 року виконавчий комітет Сілецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області прийняв рішення про видачу колишньому подружжю свідоцтва про право спільної сумісної власності на домоволодіння за адресою: вул. Перемоги, 30, с. Сільце, Іршавський район, Закарпатська область, а 5 лютого 2007 року

ОСОБА_3 та їй видано свідоцтво про право спільної сумісної власності. Відповідач протягом десяти років не приймав участь у вихованні та матеріальному утриманні неповнолітніх дітей, не дбав про майно, не надавав кошти на утримання майна і на проведення поточних ремонтів житлового будинку.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 на підстав чч. 2, 3ст.70 СК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України просила суд відступити від рівності часток у спільній сумісній власності та визнати за нею право власності на 2/3 частки житлового будинку № 30 на вул. Перемоги в с. Сільце Іршавського району Закарпатської області, а за відповідачем на 1/3 його частку.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 20 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 26 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки житлового будинку № 30 на вул. Перемоги в с. Сільце Іршавського району Закарпатської області. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку зазначеного будинку. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 26 березня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, предметом апеляційного розгляду є апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 20 січня 2015 року, в якій він просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2

У судове засідання позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_1 не зявилися, подали суду заяву від 07.09.2015 року в якій просили розглянути справу без їхньої участі та вказували, що позивачка не заперечує проти визначення в рівних долях часток в будинку по 1/2 частині кожному.

Відповідач ОСОБА_3 і представник реєстраційної служби Іршавського районного управління юстиції Закарпатської області у судове засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином (під розписку), а тому їх неявка згідно ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що сторони визнали відсутність заборгованості відповідача за аліментами, а на час розгляду справи діти сторін є повнолітніми. Крім того, посилання позивачки на чч. 2, 3 ст.70 СК Українита ч. 2 ст. 372 ЦК України як на підставу збільшення частки у спільному майні можливе лише при реальному його розподілі, який не є предметом розгляду справи.

Проте погодитись із таким висновком суду першої інстанції не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 1 червня 1985 року до 29 вересня 2004 року. Від шлюбу мають трьох дітей: дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. 31 січня 2007 року виконавчий комітет Сілецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області прийняв рішення про видачу колишньому подружжю свідоцтва про право спільної сумісної власності на домоволодіння за адресою: вул. Перемоги, 30, с. Сільце, Іршавський район, Закарпатська область, а 5 лютого 2007 року ОСОБА_3 та їй видано свідоцтво про право спільної сумісної власності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Частиною ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що в рішенні апеляційного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, Сілецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області про скасування рішення виконавчого комітету сільської ради від 31 січня 2007 року, свідоцтва про право власності на житловий будинок та рішення сільської ради від 21 серпня 2009 року щодо відмови в задоволенні його заяви про передачу земельної ділянки у власність встановлено, - що прийняттям рішення та видачею свідоцтва про право спільної сумісної власності на домоволодіння сільська рада не порушила право ОСОБА_3 на домоволодіння, оскільки визнала, що будинок та надвірні споруди належать йому та колишній дружині ОСОБА_2, у рівних частках.

Таким чином, частки співвласників житлового будинку № 30 на вул. Перемоги в с. Сільце Іршавського району Закарпатської області є рівними.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини (чоловіка) може бути збільшена, якщо з нею (ним) проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син (дочка), за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Таким чином, збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе за певної умови: якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування. Проте позивачкою у порушення вимог ст. ст. 10, 57 59 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які можуть бути підставою для задоволення її позовних вимог.

Посилання позивачки на те, що відповідач ухилявся від матеріального утримання трьох неповнолітніх дітей не заслуговують на увагу, оскільки такі спростовуються наданими відповідачем доказами про те, що він лише тимчасово виїжджав за кордон на заробітки, однак за заявою позивачки рішенням суду від 11 червня 2001 року його незаконно було визнано безвісно відсутнім з метою отримання соціальної допомоги, яке в подальшому за його заявою рішенням Іршавського районного суду від 19 травня 2011 року було скасовано. Крім того, матеріалами справи встановлено, що місце проживання відповідача не змінювалось, він постійно піклувався про дітей, заборгованості за аліментами не мав, що підтверджується листами державної виконавчої служби Іршавського районного управління юстиції Закарпатської області.

Також не заслуговують на увагу і доводи позивачки про те, що вона сама закінчувала будувати житловий будинок, оскільки з технічного паспорту на будинок слідує, що такий побудований у 1990 році (а.с.222).

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містяться і у ч.1 ст.70 СК України.

Частиною 3 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Отже, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2, колегія суддів вважає, що такі слід задовольнити частково, а саме визначити розмір часток сторін у спільній сумісній власності на будинок №30 по вул.Перемоги у с.Сільце Іршавського району Закарпатської області по 1/2 частині за кожним та визнати за ними право власності на вказаний будинок по 1/2 частині за кожним.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову та апеляційної скарги представника позивача.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, ст.372 ЦК України, ч.1 ст.70 СК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 20 січня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визначити розмір часток у спільній сумісній власності на будинок №30 по вул.Перемоги у с.Сільце, Іршавського району Закарпатської області за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/2 частині за кожним.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на будинок №30 по вул.Перемоги у с.Сільце, Іршавського району Закарпатської області по 1/2 частині за кожним .

У решті вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :