Справа № 369/8428/14 Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/994/15 Доповідач у 2 інстанції Воробйова
Категорія 1 23.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

23 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Верланова С.М., Березовенко Р.В.

при секретарі Бобко О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з названим позовом.

Посилався на те, що в 2001 році він вирішив придбати у ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1. Для належного оформлення спадщини на її ім'я, він передав аванс за придбання будинку в сумі 10 000 грн., а ОСОБА_2 передала йому ключі від будинку та дозволила там проживати, оскільки він потребував житла. Згодом він передав ще 15 000 грн., ОСОБА_2 склала розписку 01 березня 2001 року про отримання коштів в розмірі 25 000 грн. за продаж будинку в м. Боярка.

06 березня 2001 року вони мали йти до нотаріуса для належного оформлення договору купівлі-продажу, але ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 померла. Оскільки кошти він сплатив у повному обсязі за будинок, вселився туди з дозволу власника, тому після її смерті продовжував проживати в даному будинку.

У 2004 році Шевченківським районним судом м. Києва ухвалено рішення про визнання права власності на даний будинок за державою в особі ДПІ у Шевченківському районі м. Києва та виселення його з будинку. Проте рішення суду так виконано і не було.

Вказував, що він з 2001 року відкрито, безперервно та добросовісно проживає в будинку по АДРЕСА_1 тому на підставі ст. 344 ЦК України має право на визнання права власності на майно.

Просив визнати за ним право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 100 кв.м, житловою - 53,3кв.м.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2014 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду з підстав невідповідності вимогам матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

По справі встановлено, що 22 січня 2001 року на ім'я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 померла.

В 2002 році позивачу стало відомо, що Державній податковій інспекції у Шевченківському районі м.Києва видано свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок по АДРЕСА_1

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2004 року в позові ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 між ним та ОСОБА_2 дійсним відмовлено та задоволено позов ДПІ в Шевченківському районі м. Києва. Визнано право власності за державою в особі ДПІ в Шевченківському районі м. Києва на будинок АДРЕСА_1 Виселено ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 Києво-Святошинського району Київської області.

Дане судове рішення оскаржувалося ОСОБА_1 в апеляційному та касаційному порядку. Ухвалою Верховного Суду України від 10 листопада 2005 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2004 року та ухвалу апеляційного суду м.Києва від 16 листопада 2004 року залишено без змін.

На виконання рішення суду був виданий виконавчий лист №258/9 та постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ відкрито виконавче провадження. З пояснень сторін встановлено, що на час розгляду справи в суді рішення суду про виселення виконане не було.

З інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно №29770364 від 20 листопада 2014 року вбачається, що 10 вересня 2005 року була проведена державна реєстрація права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Дана обставина свідчить про те, що позивачу було відомо що право власності на спірний будинок зареєстровано та належить іншій особі з 10 вересня 2005 року.

Тобто, позивач знав та усвідомлював відсутність у нього права на проживання у спірному будинку, але продовжував жити та користуватися чужим майном.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог, суд виходив з обставин справи та дійшов висновку про те, що позивачем в розумінні положень ст..344 ЦК України не надано належних та допустимих доказів добросовісності володіння, а саме, що при вселенні в будинок позивач при заволодінні та користуванні чужим майном не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, що, відповідно, свідчить про відсутність підстав вважати позивача добросовісним користувачем майна.

Висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Суд обґрунтовано відхилив посилання позивача на те, що проживаючи в будинку ним були зроблені поліпшення, оскільки доказів відповідно до ст..57-60 ЦПК України останній не надав.

Доводи позивача про те, що відповідач - ДПІ у Шевченківському районі втратила інтерес до нерухомого майна і фактично погодилася з його втратою спростовуються матеріалами справи, зокрема наданими відповідачем документами, які свідчать про здійснення дій щодо реєстрації прав власності на будинок, укладання договору з відповідною організацією ( «Асоціація Форум» ) про передачу майна для утримання, підготовки, реєстрації та подальшої реалізації, звернення до суду з вимогами про виселення ОСОБА_1, звернення до виконавчої служби про виконання рішення суду щодо виселення останнього, проведення оцінки майна ТОВ «Вертекс», прийняття рішення про реалізацію спірного будинку з направленням коштів, отриманих від його реалізації до місцевого бюджету 2010-2011 р.р.), в 2014 році - спірний будинок передано на відповідне зберігання та проведення експертної оцінки ТОВ «Самсон»

( а.с.57, 42-66).

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду відповідає вимогам закону. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст..ст.307, 308 ЦПК України, колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: