Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого - судді Оніпко О.В., суддів : Хилевича С.В., Собіни І.М.

секретар судового засідання - Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 14 липня 2014 р. та на додаткове рішення Рівненського міського суду від 17 грудня 2014 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - Перша Львівська Державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 від 17.09.2001 р., стягнення моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права спадкування.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з"явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів , -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 14 липня 2014 р. в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та у зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування - відмовлено.

Додатковим рішенням Рівненського міського суду від 17 грудня 2014 р. у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення у солідарному порядку 170 000 грн. моральної шкоди та судових витрат відмовлено.

В поданій на рішення від 14.07.2014 р. апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає його незаконним в частині відмови йому у позові, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не взято до уваги вік заповідача - 88 років, лист Львівського міського психоневрологічного диспансеру від 18.07.2006р. №1556-д про рекомендацію ОСОБА_5 проконсультуватися у лікаря-психіатра. Не враховано судом лист від 2008 р. за № 250/01-43 заступника головного лікаря КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», з якого вбачається, що ОСОБА_5 проходив курс лікування з 02.07.2004 р. по 16.09.2004 р., а також діагноз останнього; виписку - епікриз з медичної картки № 5539-04 та рекомендації лікаря-психіатра. Відповідачкою не спростовано, що вона не знала про діагноз свого батька та про перебування останнього на лікуванні.

Не взято до уваги незабезпечення ОСОБА_2 явки батька на експертизи, які призначалися в інших цивільних справах за ухвалами Галицького районного суду м. Львова від 09.10.2006 р., від 22.01.2007 р. та від 25.03.2008 р., що свідчить про приховування відповідачкою дійсного стану здоров»я ОСОБА_5

_________________________________________________________________________________________________________

Головуючий у 1-й інст. - Рудика Л.Д. Провадження № 22ц/787/3/2015 Доповідач - Оніпко О.В. Вважає, що нотаріусом порушено вимоги п. 14 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. № 20/5, ст.ст. 4, 5, 6 Закону України « Про нотаріат» , однак суд не допитав нотаріуса ОСОБА_3, пославшись на те, що вона вже не працює.

Також, паспорт, копія якого міститься у матеріалах справи, був виданий ОСОБА_5 лише 28.05.2002 р., в той час, як заповіт ним оформлявся 17.09.2001 р.

Вважає, що підпис у книзі реєстрації вчинення нотаріальних дій та у заповіті не є підписом його батька, тобто, є підробленими, також у книзі реєстрації заповіту зазначена взагалі інша адреса, а не місце проживання ОСОБА_5

Відсутність волевиявлення ОСОБА_5 скласти заповіт на користь ОСОБА_2 стверджується його (позивача) поясненнями, та поясненнями свідків у справі ОСОБА_6 та ОСОБА_7, його зверненнями до суду з позовами про призначення його опікуном батька, в той час, як відповідачка з такими вимогами ніколи не зверталася.

Та обставина, що ОСОБА_5 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними при посвідченні заповіту, стверджується актом посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 12.09.2012 р. № 866 та посиланням на записи у медичній картці ОСОБА_5 за 1954, 1978, 1980, 2001 та 2004 роки, на наявність у нього психічних розладів та перебування на лікуванні в 11 відділенні Львівської обласній клінічній психіатричній лікарні. Рекомендації лікарів ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не виконувалися та батько не проходив курси лікування .

Не взято судом до уваги, що за результатом виявлених порушень Галицьким районним судом м. Львова від 22.10.2012 р. у справі № 2-28/11 було постановлено окрему ухвалу та повідомлено прокурора Галицького району м. Львова про факт зникнення з оригіналу медичної картки ОСОБА_5 історії хвороби № 5539-04 на п»яти аркушах.

Батько не зміг скасувати заповіт, оскільки перебував у безпорадному, безпомічному стані та не міг усвідомлювати значення своїх дій. Вказане стверджується двома висновками психіатричної посмертної експертизи від 22.07.2011 р. за № 715 та від 12.09.2012 р. за № 866. Після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачка у заяві до нотаріальної контори про прийняття спадщини, не вказала його, як спадкоємця померлого.

Слідчим відділом Управління СБУ у Львівській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення за його заявою про злочин щодо фальсифікації оскаржуваного заповіту, однак цього суд також не взяв до уваги.

Вважає, що висновок почеркознавчої експертизи про те, що підпис у заповіті виконано ОСОБА_5, не є обов»язковим для суду, крім того, він спростовується висновками психіатричних експертиз щодо безпорадного стану заповідача внаслідок психічного захворювання. Однак, вказана експертиза не визначила характеристику підпису у заповіті через значну деформацію елементів підпису. Крім того, висновки експертів є суперечливими та непереконливими. У зв»язку з цим, він заявляв клопотання суду про призначення комісійної почеркознавчої експертизи та про призначення повторної експертизи, які були судом відхилені.

Оспорюваний заповіт є недійсним з підстав встановлених ст. 543 ЦК УРСР та ст.ст. ч. 4 ст. 207, 1248, 1251-1253, 1257 ЦК України, на що суд 1-ї інстанції уваги не звернув. Також суд не взяв до уваги роз»яснення постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9, вимоги ст.ст. 215, 219, ч. 1 ст. 220, 224, 225 ЦК України. Не призначив відповідно до ст.145 ЦПК України судово-психіатричну експертизу для вирішення питання щодо визначення наявності у ОСОБА_5 , який не був визнаний судом недієздатним, на момент складання заповіту такого стану, внаслідок якого він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Просив викликати та допитати у судовому засіданні експертів ОСОБА_8 та ОСОБА_9, у разі отримання незадовільних відповідей останніх, призначити у справі повторну почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити питання, зазначені ним в апеляційній скарзі (т.5 а.с.236). Скасувати рішення в частині відмови йому в позові та постановити нове рішення, яким визнати заповіт від 17.09.2001 р. недійсним, стягнути солідарно з відповідачів на його користь моральну шкоду у розмірі 170 000 грн. та понесені ним судові витрати по справі.

В поданій на додаткове рішення від 17.12.2014 р. апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на його незаконність, оскільки суд не врахував невиконання ОСОБА_2 вимог ухвали Галицького районного суду м. Львова від 22.01.2007 р., якою призначено судово-психіатрична експертиза ОСОБА_5, яка не забезпечила явку останнього для проведення експертизи. Не надано відповідачкою жодного доказу того, що вона виконувала приписи лікарів-психіатрів КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», де ОСОБА_5 проходив примусове лікування з 02.07.2004 р. по 16.09.2004 р.

Встановлено, що відповідачкою було вчинено кілька спроб знищити медичну картку батька про хід його лікування в психіатричній лікарні з 02.07.2004 р. по 16.09.2004 р., що стверджується окремою ухвалою Галицького районного суду від 22.10.2012 р.

Також, судом не взято до уваги лист Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області від 14.11.2014 р. про реєстрацію його заяви щодо вчинення відповідачами злочину за ч. 1 ст. 166 КК України - злісне невиконання обов»язків особою, щодо якої встановлено опіку чи піклування. Суд не викликав та не допитав відповідача ОСОБА_3, яка, як йому відомо працює у м. Києві, та не розмістив оголошення у ЗМІ щодо її виклику.

Не враховано, що батькові на час складання заповіту виповнилося майже 88 років і це наводить на сумніви про те, що заповідач керував своїми діями та розумів їх значення, оскільки маючи не лише дочку, а й сина, який ним опікувався, заповів усе своє майно доньці. Не зрозуміло, чим керувався нотаріус при перевірці дієздатності ОСОБА_1 та посвідченні заповіту 17.09.2001 р., яка не могла не зауважити, що мають місце неабиякі сумніви щодо обсягу цивільної дієздатності заповідача, тому вважає, що нотаріусом порушено вимоги п.14 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. № 20/5, ст.ст. 4, 5, 6 Закону України « Про нотаріат» та текст присяги.

Всі зазначені обставини призвели до приниження відповідачами його людської честі і гідності, як сина свого батька та до погіршення його здоров»я і матеріального стану, моральної шкоди та подальшого лікування, до душевних страждань через зазначену поведінку відповідачів до його батька. Він втратив нормальні життєві стосунки з батьком та з матір»ю, а також зі своєю рідною сестрою ОСОБА_2 Позбавлення його права на майно його батька є глумлінням над людиною та над рідним братом, який не очікував такого зневажливого відношення до себе та своєї сім»ї.

Отже такими діями відповідачів, зокрема, ОСОБА_2, ОСОБА_10 та ОСОБА_3, які перебували у неприязних стосунках по відношенню до батька ОСОБА_5, оскільки переслідували виключно матеріальні та корисливі наміри, йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 170 000 грн.

Безпідставно суд відмовив у винесенні окремих ухвал, приховавши вище перелічені злочини по даній справі, що є злочином та передбачає кримінальну відповідальність. Просив рішення скасувати, винести по усіх його заявах окремі ухвали за попередньою кваліфікацією за ст.ст. 115,135, 136, 139,140 КК України відносно осіб, зазначених у п. 6 апеляційної скарги та стягнути з відповідачів солідарно моральну шкоду в сумі 170 000 грн. та судові витрати.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції від 14.07.2014 р. та додаткового рішення від 17.12.2014 р. в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді 1-ї інстанції, колегія суддів приходить до висновку про їх часткове задоволення, виходячи з наступного.

У травні 2010 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 216, 1257 ЦК України ( т. 1 а.с. 14-15).

07.05.2012 р. подав до суду позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (державного нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори) про збільшення позовних вимог та просив суд стягнути на його користь з відповідачів в солідарному порядку моральну шкоду в сумі 170 000 грн. та судові витрати ( т. 2 а.с. 123-129).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, однією з підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Колегією суддів встановлено, що між сторонами виник спір з приводу недійсності заповіту ОСОБА_5, посвідченого 17.09.2001р. державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори, за яким спадкодавець заповів усе своє майно, де б воно не знаходилось і з чого воно б не складалось і все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матимемо право своїй доньці ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть від 03.10.2009 р.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки заповіт було складено до набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року, до спірних правовідносин підлягають застосування норми цивільного законодавства в редакції 1963 року.

Статтею 41 ЦК УРСР (1963 року) передбачено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 2 ст.44 цього Кодексу письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Заповіт, як одностороння угода, підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності угод, передбачених ст. 48 ЦК Української РСР, яка визначає недійсною угоду, що не відповідає вимогам закону.

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (стаття 48 ЦК УРСР).

Таким чином відповідність угоди вимогам закону перевіряється на момент її вчинення.

За положеннями статей 534, 541 ЦК УРСР (1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно зі ст. 55 вказаного Кодексу угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 року №3, правила ст. 55 ЦК поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.). Для визначення наявності такого стану на момент укладення угоди суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

За положеннями ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.3 ст.220 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Згідно з висновком акту амбулаторної (посмертної) судово-психіатричної експертизи № 715 від 22.07.2011 р. (т.2 а.с.227-230), ОСОБА_5 на час підписання заповіту 17.09.2001р. стійким хронічним захворюванням не страждав та міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до пункту 2 висновку акту амбулаторної (посмертної) судово-психіатричної експертизи № 866 від 12.09.2012р. (справа №569/1297/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_10 та ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що не мають права на спадкування та усунення від спадкування ; т. 1 а.с. 14-20), ОСОБА_5 при підписанні заповіту 17.09.2001 р. міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Тобто, зазначені судово-психіатричні експертизи містять чіткі й однозначні висновки.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом не було взято до уваги лист Львівського міського психоневрологічного диспансеру від 18.07.2006р. №1556-д про рекомендацію ОСОБА_5 проконсультуватися у лікаря-психіатра, лист від 2008 р. за № 250/01-43 заступника головного лікаря КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», з якого вбачається, що ОСОБА_5 проходив курс лікування з 02.07.2004 р. по 16.09.2004 р., а також діагноз останнього; виписку - епікриз з медичної картки № 5539-04 та рекомендації лікаря-психіатра, не заслуговують на увагу.

Так, у вказаних документах містяться медичні висновки та рекомендації щодо стану здоров»я ОСОБА_5, починаючи з 2004 р., в той час як оспорюваний заповіт був складений у 2001 році.

Не доводять обґрунтованість позовних вимог і посилання апеляційної скарги на записи у медичній картці ОСОБА_5 за 1954, 1978, 1980, 2001 та 2004 роки, ухвали Галицького районного суду м. Львова від 09.10.2006 р., від 22.01.2007 р., від 25.03.2008 р., на звернення позивача до суду із заявою про призначення опікуном батька та із заявою до Управління СБУ у Львівській області про злочин щодо фальсифікації оскаржуваного заповіту та до Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області у листопаді 2014 р. із заявою про вчинення відповідачами злочину за за ч. 1 ст. 166 КК України.

Інших належних та достовірних доказів в порядку вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України, які б свідчили про те, що саме в момент укладення заповіту, ОСОБА_5 не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними, позивачем суду не надано.

Не заслуговують на увагу та не підтверджені доказами доводи позивача про те, що нотаріусом ОСОБА_3 під час посвідчення заповіту було порушено вимоги ст.ст. 4-6 Закону України « Про нотаріат». Також є безпідставними і посилання ОСОБА_1 на порушення нотаріусом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004р.за №20/5, яким врегульовано порядок визначення нотаріусом при посвідченні правочину обсягу цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть участь у ньому, оскільки на час посвідчення оспорюваного заповіту була чинною Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 ( з подальшими змінами).

Зазначена Інструкція містила п. 11, відповідно до якого при посвідченні угод з»ясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах. У разі укладення угоди представником перевіряються його повноваження.

Не врахував вказаних обставин і місцевий суд, пославшись у своїх рішеннях на Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджену наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. № 20/5.

Крім того, ОСОБА_1 вважає вказаний заповіт недійсним і з тих підстав що підписи у книзі реєстрації вчинення нотаріальних дій та у заповіті не є підписом його батька, тобто, є підробленими.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо недійсності оспорюваного заповіту є суперечливими та взаємовиключають одна одну, зокрема: або ОСОБА_5 не підписував заповіт, або не розумів значення своїх дій під час підписання заповіту, що свідчить про наявність саме його підпису на заповіті.

Як вбачається із оспорюваного заповіту, його підписано гр. ОСОБА_5 у присутності нотаріуса ОСОБА_3, якою особу заповідача встановлено, його дієздатність перевірено (т.1 а.с.57), тобто, вчинено дії, встановлені вказаною Інструкцією.

Також, згідно із записом у реєстрі нотаріальних дій при посвідченні заповіту, здійсненого у відповідності до п. 19 Інструкції, зазначено паспорт ОСОБА_5 серії НОМЕР_1, виданий 06.02.1980 р. ( т.1 а.с. 156-158, т. 4 а.с. 225).

28.05.2002 р. ОСОБА_5 одержав новий паспорт серії НОМЕР_2 в обмін на попередній ( т. 4 а.с. 226).

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 05.06.2014р. за №4929/4930/14-32, виконаної на підставі наявних на час її проведення документів, що містять вільні зразки підпису та почерку ОСОБА_5 станом на 2001 рік ( перелік на аркушах 3-4 висновку, т. 5 а.с. 151-152), рукописний запис «ОСОБА_5» та підпис від імені ОСОБА_5 у графі «підпис» у заповіті від імені ОСОБА_1 на ім»я ОСОБА_2 від 17.09.2001 р., посвідченому державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 та зареєстрованому у реєстрі за № 4-2906, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів та однією особою - ОСОБА_5 (т.5 а.с.149-160).

Посилання ОСОБА_1 на те, що, на його переконання, нотаріус на момент посвідчення заповіту не могла не зауважити і не могла не розуміти того, що мають місце неабиякі сумніви щодо обсягу цивільної дієздатності ОСОБА_5, не заслуговують на увагу, не доводять допущення нотаріусом порушень вимог закону при посвідченні заповіту і неправильності зазначених у ньому відомостей, крім того, спростовуються вищенаведеними висновками судово-психіатричних експертиз та іншими матеріалами справи.

Виходячи з викладених обставин, доводи ОСОБА_1 про порушення нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 вимог закону під час посвідчення нею заповіту ОСОБА_5 від 17.09.2001р. є недоведеними, ґрунтуються на особистих поясненнях і припущеннях позивача та спростовуються доказами, наявними у матеріалах справи. У зв»язку із зазначеним, позовні вимоги останнього до ОСОБА_3 не підлягають до задоволення, як відсутні підстави і для стягнення з неї на користь позивача моральної шкоди відповідно до вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

Наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи, якими він обґрунтовує завдану йому ОСОБА_2 моральну шкоду, є безпідставними та не стосуються предмету спору, оскільки даний спір між сторонами виник з приводу недійсності заповіту, складеного ОСОБА_5 17.09.2001 р., з підстав, визначених ст.ст. 48, 55 ЦК УРСР (1963 року), тому будь-які порушення відповідачкою у зв»язку з цим прав чи законних інтересів позивача, відсутні.

З матеріалів справи також вбачається, що судом рекомендованою кореспонденцією направлялися повідомлення про виклик до суду ОСОБА_3 на зазначені позивачем адреси, які поверталися з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Враховуючи вищенаведені обставини справи та взаємний зв»язок наявних у ній та досліджених доказів у їх сукупності, посилання апеляційної скарги на те, що судом не викликано і не допитано відповідача ОСОБА_3, яка, ймовірно працює у м. Києві та не розміщено оголошення у ЗМІ щодо її виклику, не заслуговують на увагу та не є підставою для визнання необґрунтованими висновків місцевого суду про відсутність правових підстав для визнання заповіту недійсним та для стягнення моральної шкоди.

Проте, у зв»язку з неправильним застосуванням судом 1-ї інстанції до спірних правовідносин, що виникли у 2001 році, замість норм ЦК УРСР (1963р.) норм матеріального права ЦК України ( 2003 р.), які їх не регулюють, колегія суддів на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України приходить до висновку про скасування судового рішення від 14.07.2014 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1, а також про скасування додаткового судового рішення від 17.12.2014 р. з ухваленням нового рішення у справі - про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 від 17.09.2001 р. та про солідарне стягнення моральної шкоди у сумі 170 000 грн. і судових витрат.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, ст.ст. 41,44,48, 55, 534, 541 ЦК УРСР ( 1963 р.), ст.ст.23, 1167 ЦК України , колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 14 липня 2014 р. в частині відмови ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним - скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 від 17.09.2001 р. - відмовити. В решті рішення залишити без змін.

Додаткове рішення Рівненського міського суду від 17 грудня 2014 р. - скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди у сумі 170 000 грн. та судових витрат - відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий

Судді :