АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:22-ц/790/1128/15 Головуючий 1 інст. - Діденко С.А.
Справа № 640/5834/14 Доповідач - Карімова Л.В.
Категорія: встановлення факту,
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії : Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Маковецької О.П.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 11 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ спільно нажитого майна,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (і який при розгляді справи уточнив) про встановлення факту його проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 в період з 03 квітня 2009 року до 28 березня 2013 року.

Просив також визнати спільним майном , що набуте під час сумісного проживання з ОСОБА_3, наступне майно: чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_4 в місті Харкові, автомобіль НОМЕР_1, гаражі літ. «Е-1» та літ. «Ж-1» по АДРЕСА_5 в м. Xaрковi, об'єкт нерухомого майна незавершеного будівництвом, що розташований за адресою: АДРЕСА_6, грошові кошти в сумі еквівалентній 100 000,00 доларів США, сейф СВ-Ш-1000 та провести поділ цього майна, визнавши за ним (ОСОБА_5.) право власності на 1/2 частину вказаного майна.

Позивач посилався на те, що , що 03 квітня 2009 року він та ОСОБА_3 перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали у квартирі його брата за адресою: АДРЕСА_1, а в подальшому за адресою: : АДРЕСА_2.

12.02.2011 року він та ОСОБА_3 були обвінчані y Свято-жіно-мироносицькому xpaмi. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 народила доньку ОСОБА_8, батьком якої в свідоцтві про народження записаний він ОСОБА_5

Після народження дитини вони проживали спільно однією сім'єю, однак шлюб в органах РАГСу не реєстрували. За час спільного проживання він в серпні 2010 року придбав для ОСОБА_3 та на її ім'я «Мазда» реєстраційний номер НОМЕР_2 . 29.08.2011 р. вони спільно придбали за спільні кошти сейф СВ-Ш-1000, а 13.09.2011р. придбали об'єкт нерухомого майна незавершеного будівництвом, що розташований за адресою: АДРЕСА_6, зареєстрував за ОСОБА_3 право власності на цю будівлю. 04.11.2011р. він та ОСОБА_3 за спільні кошти придбали гаражі літ. «Е-1» та літ. «Ж-1» по АДРЕСА_5 в м. Xaрковi та чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_4 в місті Харкові, куди переїхали проживати та перевезли свої речі.

Протягом 2012 року ними були накопичені грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, що станом на 04.11.2013 р. еквівалентно 799 300 гривень, які за домовленістю між ними ОСОБА_3 повинна була пкласти на депозитний рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк», однак цього не зробила, а зараз приховує їх від нього.

З грудня 2012 року відносини між ними погіршилися і 28 березня 2013року ОСОБА_3 замінила замки на вхідних дверях їх квартири та перешкоджає проживати в ній.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, посилаючись, що відносини з ОСОБА_5 не носили характер сімейних стосунків, оспорювала факт ведення спільного господарства, наявності сумісного бюджету. Зазначала, що що у відповідний час мала стосунки з іншим чоловіком, який надав їй утримання, а вінчання з позивачем пояснювала бажанням «досадити» чоловіку, з яким на той час посварилася. Вказувала, що майно, яке є предметом спору, є її особистим майном, що набуто за її власні кошти.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2014 року ( з урахуванням ухвали цього ж суду від 04.02.2015 року) позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково: встановлений факт спільного проживання як чоловіка та дружини ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з 03 квітня 2009 року до 28 березня 2013 року; визнано спільним сумісним майном сторін, набутим під час їх спільного проживання як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу: чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_5 в м. Харкові, автомобіль НОМЕР_1, гаражі літ. «Е-1» та літ. «Ж-1» по АДРЕСА_5 в м. Xaрковi, об'єкт нерухомого майна незавершеного будівництвом, що розташований за адресою: АДРЕСА_6, та в порядку поділу цього майна визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_5 автомобілю НОМЕР_1, гаражів літ. «Е-1» та літ. «Ж-1» по АДРЕСА_5 в м. Xaрковi, об'єкту нерухомого майна незавершеного будівництвом, розташованого за адресою: АДРЕСА_6, вирішено питання про судові витрати. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність тих обставин, які суд вважав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позовні вимоги ОСОБА_5 не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки пояснення свідків ґрунтувалися не на особистому баченні фактів та сприйнятті обставин стосовно предмету позову, а на поясненнях третіх осіб та самого позивача, а зі свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (її родичами) вона знаходиться у неприязне них стосунках. Крім того технічний запис пояснень свідків від 19.03.2013 р. та від 27.09.2013 р. не зберігся, що унеможливлює перевірку пояснень цих свідків.

Посилається на порушення районним судом при розгляді справи принципу правової впевності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішенням суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Однак судом першої інстанції не враховано наявність рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20.03.2014 року у справі № 642/9309/13 та від 06.05.2014 р. у справі № 642/1479/14ц, якими встановлений факт її проживання з 12.02.1993 р. по кінець 2011 року АДРЕСА_3.

Вважає, що висновок суду про наявність спільного проживання її та позивача спростовується тим, що останній зареєстрований з 22.04. 1994 р. за адресою: АДРЕСА_7 а вона в зазначений в позові проміжок часу перебувала у поїздках за межами України за умовами роботи перекладача, а також підтримувала стосунки з іншим чоловіком.

Зазначає, що позивачем не надано доказів наявності з нею спільного бюджету, оскільки ОСОБА_5 не працював, а його посилання на те, що він отримував кошти з-за кордону, не підтверджені доказами.

Посилається на те, що судом не визначений увесь обсяг майна , що може підлягати поділу, оскільки не враховано, що ОСОБА_5 у спірний період придбав на своє ім'я нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_8

Вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що сторони за період з 03 квітня 2009 року до 28 березня 2013 року не перебували в іншому зареєстрованому шлюбі, проживали разом як чоловік та дружина однією сім'єю, вінчані та мають спільну дитину, і під час сумісного проживання та на спільні кошти придбали вищезазначене майно, яке підлягає поділу між сторонами відповідно до ст. 74 СК України. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання сумісним майном грошових коштів в розмірі 100 000 доларів США та сейфу СВ-Ш-1000 та поділ цього майна, суд першої інстанції виходив з недоведеності цих вимог.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на законі та матеріалах справи.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом із тим згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується дослідженими ним доказами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 проживали як чоловік та жінка однією сім'єю з 03 квітня 2009 року до 28 березня 2013 року, вінчані та мають дочку ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої в свідоцтві про народження дитини зазначений позивач.

У вказаний період часу сторони не перебували у іншому зареєстрованому шлюбі.

Зазначені обставини підтверджені дослідженими у встановленому законом процесуальному порядку як письмовими доказами: витягами з особової картки на ім'я ОСОБА_5 щодо наявності на його рахунку грошових валютних коштів в ПАТ КБ «ПриватБанк» в період з лютого 2011 року до червня 2012 року, довідкою ТОВ фірми «Смарагд ЛТД» про те, що 31.01.2011 р. на ім'я ОСОБА_3 відкрито замовлення на виготовлення двох обручок по ескізу з написами «ОСОБА_3» та «ОСОБА_5»; довідками Мироносицького храму м. Вовчанська та Храму Святих в землі нашій Просіявших Харківської Єпархії щодо здійснення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 таїнства вінчання та хрещення над дочкою ОСОБА_8; даними з Харківського пологового будинку № 1 КУОЗ щодо реєстрації факту сумісних пологів з цивільним чоловіком ОСОБА_5, який проживає разом з породіллю за адресою: АДРЕСА_5, так і поясненнями свідків, в тому числі й батьків відповідача, і цим доказам судом першої інстанції надана правова оцінка у сукупності відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що технічний запис пояснень свідків від 19.03.2013 р. та від 27.09.2013 р. не зберігся, що унеможливлює перевірку пояснень цих свідків, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки в суді апеляційної інстанції ні ОСОБА_3, ні її повноважний представник не заявляли будь-яких клопотань щодо перевірки та спростування обставин, зазначених свідками.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт її проживання з 12.02.1993 р. по кінець 2011 року АДРЕСА_3 встановлений рішеннями Ленінського районного суду м. Харкова від 20.03.2014 року у справі № 642/9309/13 та від 06.05.2014 р. у справі № 642/1479/14ц, що набули законної сили, не можуть бути підставами звільнення ОСОБА_3 від доказування безпідставності зазначених у позові ОСОБА_5 обставин та фактів, оскільки вищевказані судові рішення були ухвалені без залучення до справи ОСОБА_5, тому не є преюдиціальними при розгляді зазначеного спору.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції порушений принцип правової впевненості як елемент права на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з посиланням на рішення суду у справі Брумареску проти Румунії, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справах « Brumarescu v. Romania» від 28.10.1999; «Agrorompleks v. Ukraine» від 06.10.2011 р. принцип юридичної визначеності вимагає аби остаточне судове рішення не піддавалося сумніву. У вказаних рішеннях Європейського Суду зазначено, що судові системи, у яких остаточне судове рішення може бути переглянуто протягом невизначеного часу й існує загроза того, що воно буде неодноразово скасовуватися, не відповідає вимогам ч.1 ст. 6 Конвенції.

Оскаржуваним ОСОБА_3 рішенням не переглядалися рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20.03.2014 року у справі № 642/9309/13 та від 06.05.2014 р. у справі № 642/1479/14ц, що набули законної сили, та не піддавалися сумніву.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що сторони були зареєстровані за різними адресами, що свідчить про відсутність їх сумісного проживання, не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця

проживання в Україні» сторони у справі як громадяни України, які на законних підставах перебувають на території України, мають право на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Зазначення в апеляційній скарзі на те, судом не визначений увесь обсяг майна , що може підлягати поділу, оскільки не враховано, що ОСОБА_5 у спірний період придбав на своє ім'я нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_8, також не є підставою для зміни або скасування оскаржуваного рішення, оскільки ОСОБА_3 не позбавлена можливості заявити відповідний позов до суду.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення якого ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, що є підставою відповідно до ст. 308 ЦПК України для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1.ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: