АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

при секретарі: Бережняк Н.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за позикою,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з останнього на його користь коштів за договором позики в сумі 60 200 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02.03.2015 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 60 200 грн. та судовий збір в розмірі 602 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Апелянт посилається на неповне з'ясування та недоведеність судом обставин, що мають значення для справи, висновки не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що між сторонами існували відносини за договором про спільну діяльність, і що за вказаним договором відповідач отримав кошти, що підтверджується відповідною розпискою. Зазначив про наявність рішення Апеляційного суду м. Києва від 12.02.2014 щодо того самого предмета спору, за яким у задоволенні вимог позивача було відмовлено. Вказав, що розписка не відповідає ознакам боргової, а тому і договору позики.

Справа № 753/12113/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/13273/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Лужецька О.Р.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав зобов'язань за розпискою від 05.12.2010.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 05.12.2010 ОСОБА_3 отримано від ФОП ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 60 200 грн., про що була складена розписка та особисто підписана відповідачем (а. с. 4). Рішенням Господарського суду м. Києва від 11.10.2012 по справі №5011-10/4301-2012 було встановлено, що вказані кошти були надані відповідачу, як фізичній особі (а. с. 6). Вказане рішення набрало законної сили. У вересні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до вищезгаданого відповідача та просив стягнути вказані кошти на підставі ст. 1212 ЦК України. 12.02.2014 рішенням Апеляційного суду м. Києва у задоволенні вказаного позову було відмовлено, у зв'язку з його безпідставністю. 07.03.2014 позивачем було пред'явлено вимогу до відповідача про повернення вищевказаних коштів на виконання боргового зобов'язання (а. с. 7), а в липні 2014 року позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Аналіз вищевказаних норм права дає можливість дійти до висновку про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Матеріали справи свідчать, що 05.12.2010 ОСОБА_3 отримано від ФОП ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 60 200 грн., про що була складена розписка та особисто підписана відповідачем (а. с. 4).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо наявності заборгованості відповідача перед позивачем відповідно до розписки від 05.12.2010 правильними.

Доводи апелянта про те, що між сторонами існували договірні відносини, пов'язанні з їх спільною діяльністю відповідно до яких відповідач і отримав кошти, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, відповідачем не надано належних доказів повернення ним вказаних коштів та не надано доказів того, що позивач безпідставно не повернув йому розписку за вказаним договором позики. Відповідачем не доведено, що розписка не є борговою.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Отже, висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновок суду не спростовують.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О. Прокопчук