АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 609/1458/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Томчук С.В.
Провадження № 22-ц/789/746/15 Доповідач - Бахметова В.Х.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Бахметової В.Х.

суддів - Парандюк Т. С., Ткач О. І.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, Залісцівського сільського голови

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шумського районного суду від 29 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Залісцівської сільської ради про скасування свідоцтва про право власності на будинковолодіння, про скасування державної реєстрації на будинковолодіння, про скасування рішення виконавчого комітету Залісцівської сільської ради, визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, що діє на стороні відповідача Залісцівська сільська рада про визнання права власності за набувальною власністю -,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, Залісцівської сільської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 та скасування державної реєстрації на дане будинковолодіння, скасування рішення виконавчого комітету Залісцівської сільської ради Шумського району від 24 січня 2003 року № 12 про визнання права власності на будинковолодіння за ОСОБА_3 та визнати за нею право власності на спірне будинковолодіння, посилаючись на те, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті матері - ОСОБА_5, яка в свою чергу, була єдиною спадкоємицею після смерті своєї матері - ОСОБА_6 і успадкувала спірне будинковолодіння за законом.

В березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа, що діє на стороні відповідача Залісцівська сільська рада про визнання права власності за набувальною власністю, посилаючись на те, що спірним домоволодіння тривалий час ніхто не користувався, в ньому ніхто не проживав, воно стояло занедбане. Власником даного домоволодіння була ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Після її смерті в 2003 році, перед тим як зайняти дане домоволодіння, він отримав дозвіл Залісцівської сільської ради, а також дозвіл від спадкоємців, а саме ОСОБА_5 та її брата ОСОБА_7, які висловили позицію при свідках, що оформляти спадщину не мають наміру та не проти того щоб він користувався даним домоволодінням, бо є троюрідними братами і сестрою. Протягом 2003 - 2013 року він зробив капітальний ремонт, підключив будинок до електромережі, провів водопостачання та інші комунікації, тобто добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, оплачує комунальні послуги, податок на землю, електроенергію, доглядає за будинком, утримує його, зробив капітальний ремонт. Протягом всього періоду мати позивачки не претендувала на остатки будівлі ОСОБА_6, лише після її смерті її дочка ОСОБА_1 почала виставляти претензії. Оскільки він безперервно володіє спірним майном з 2003 року, у 2013 році у нього виникло право на це майно в порядку ст. 344 ЦК України за набувальною давністю. Тому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами, розташованого за адресою по АДРЕСА_2

Рішенням Шумського районного суду від 29 квітня 2015 року позов ОСОБА_1 частково задоволено:

рішення виконавчого комітету Залісцівської сільської ради Тернопільської області від 24 січня 2003 року № 12 про визнання власником житлового будинку з надвірними будовами в АДРЕСА_1 ОСОБА_3 визнано протиправним та скасовано його;

свідоцтво про право власності на будинковолодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1 видане на ім'я ОСОБА_3 визнано недійсним.

В решті позовних вимог відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третьої особи що діє на стороні відповідача Залісцівської сільської ради про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольнити його позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами, розташованого за адресою по АДРЕСА_2 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам у справі, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано того, що після смерті спадкодавця ОСОБА_6 ніхто із спадкоємців не прийняв спадщини у встановлений законом строк, нерухоме майно фактично залишилося безхазяйним. Він з дозволу сільської ради та дочки ОСОБА_6 -ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з 2003 року добросовісно та відкрито користується спірним будинковолодінням, здійснив там капітальний ремонт, а тому вважає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено йому у визнанні права власності на будинок в порядку ст. 344 ЦК України за набувальною давністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В судовому засіданні ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, пославшись на обставини викладені в ній.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважають, що рішення суду першої інстанції є законним, відповідає матеріалам справи.

Третя особа - Залісцівський сільський голова визнає доводи апеляційної скарги і суду апеляційної інстанції пояснив, що станом на 2001 рік, це були руїни споруди, а не житловий будинок, тому ніхто із дітей померлої ОСОБА_6 не бажав займатись доглядом і підтримуванням стану будівлі, оскільки жили поза межами села. Земельна ділянка біля тієї споруди ОСОБА_6 не була приватизована, оскільки вона перебувала в інтернаті для перестарілих. ОСОБА_9 то є родина, його дід походить з того двору.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що він не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6, а лише із дозволу її внучки ОСОБА_1 тимчасово користувався житловим будинком, тому не вправі був оформляти право власності на нього.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він суперечить вимогам закону та наявним матеріалам у справі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуваючи в геріатричному відділенні на х. Обори з 28 лютого 1999 року ( довідка Територіального центру соціального обслуговування ( надання соціальних послуг ) Шумського району від 11.03.2015 року, № 129, а.с.100).

Своє право вимоги та участі в справі ОСОБА_1 обґрунтовує посиланням на свідоцтво про право на спадщину за заповітом по смерті матері ОСОБА_5, яке видано 22.08.2013 року Кременецькою державною нотаріальною конторою за реєстром №102 (а.с. 11).

Згідно вказаного свідоцтва ОСОБА_1 успадкувала земельну частку (пай) ОСОБА_6 на підставі ст. 549 ЦК УРСР - факт прийняття спадщини її матір'ю ОСОБА_5, шляхом представлення нотаріусу сертифікату на право на земельну частку (пай) НОМЕР_1).

Однак, суду не надано ні оригіналу вказаного свідоцтва, ні заповіту.

Вказаний документ поданий суду у вигляду ксерокопії, вірність якої не засвідчена належним чином: відсутність підпису судді та посвідчувального напису нотаріуса.

З тексту вказаного свідоцтва вбачається, що заповіт посвідчено поза межами місця проживання ОСОБА_5 - в Лосятинській сільській раді, (хоча остання жила в м. Почаєві) 27.12.2008 року, а померла ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, (тобто заповіт посвідчено після її смерті)( а.с. 11).

На неодноразові вимоги суду апеляційної інстанції нотаріусом не надано для огляду оригінал спадкової справи № 83/2013 року.

Згідно ст. 57 ЦК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно ст. 59 ЦК України " Суд не бере до уваги докази, як одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування."

З пояснень сторін вбачається, що сторони є родичами і спірне домоволодіння було місцем народження їхніх діда та баби.

З матеріалів справи, пояснень сторін та сільського голови встановлено, що з 1999 року ОСОБА_6 не проживала в селі. В господарстві згідно погосподарських книг значиться будівля з каменя, покрита черепицею, 1950 року забудови.

З пояснень свідків суду першої інстанції вбачається, що це була будівля господарського типу з однією жилою кімнатою розміром 11 кв.м. і в зруйнованому вигляді, оскільки ніхто в ній не проживав і не доглядав.

З додатних до справи матеріалів, пояснень сільського голови, свідків в суді першої інстанції, судом встановлено, що на даний час спірна будівля в результаті реконструкції набула ознак житлового будинку, який є газофікованим, електрифікованим, є водопостачання.

При цьому з пояснень тих же свідків в суді першої інстанції вбачається, що спорів між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не було з приводу використання остатків будівлі, що не заперечує ОСОБА_1 Крім цього покійна ОСОБА_5 з часу смерті своєї матері ОСОБА_6, як і ОСОБА_7 не вчиняли з спірним аварійним приміщенням ніяких дій.

Згідно ч.І ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Із вказаної статті випливає, що володіння має бути добросовісним, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України).

Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов'язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю.

Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків

-для нерухомого майна протягом 10 років.

В суді апеляційної інстанції Залісцівський сільський голова пояснив, що ОСОБА_3 надано дозвіл від сільської ради на те, щоб зайняти господарство в АДРЕСА_2, оскільки після смерті власниці господарства ОСОБА_6 у 2001 році у ньому ніхто тривалий час не проживав. Крім цього, дочка померлої ОСОБА_5 та її брат ОСОБА_7 не заперечували проти використання ОСОБА_3 вказаного будинку, оскільки не мали наміру оформляти право власності на спадкове майно після смерті матері. На той час вказане будиковолодіння було занедбане, не придатне для проживання та складалося із одної житлової кімнати у господарському приміщенні без вікон та дверей.

Із пояснень ОСОБА_3 в судовому засіданні в апеляційній інстанції вбачається, що починаючи із 2003 року він почав поступово здійснювати там ремонтні роботи будівлі: зробив капітальний ремонт, підключив будинок до електромереж, провів водопостачання та інші комунікації, добудував другий поверх. Протягом 2003 - 2014 років безперервно володіє вказаним нерухомим майном, оплачує комунальні послуги, доглядає за будинком.

Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_3 добросовісно, безперервно користується вищевказаним нерухомим майном протягом більше як 10 років, його цивільні права підлягають захисту шляхом визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами по АДРЕСА_2

Керуючись ст. ст. 307, 308, 309, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шумського районного суду від 29 квітня 2015 року скасувати в оскаржувальній частині та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на будинковолодіння АДРЕСА_2

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області В.Х. Бахметова