РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

09.10.2015 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова, в складі:

головуючого-судді Ванівського Ю.М.

при секретарі- Буюклі В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Редакції газети «Експрес» про спростування недостовірної інформації,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати інформацію недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію його та його сімї, опубліковану у статті «Містична секта і подвійне вбивство» та поширену 21 червня 2012 року, шляхом опублікування у номері 67 друкованої газети «Експрес» та через офіційний інтернет-сайт відповідача: http://www.expres.ua/. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 21.06.2012 року, у газеті "Експрес" № 67 (6409) було надруковано та поширено статтю під назвою «Містична секта і подвійне вбивство». У вказаній статті серед іншого було поширено ряд фактичних тверджень, які мають відношення до нього та його родини та які є недостовірними, зокрема: факту, що вбивство вчинене його батьком це вбивство вчинене членом секти ОСОБА_2; факту, що ОСОБА_1 будь-коли за будь-яких обставин стверджував, що у нього немає матері, до моменту її смерті; факту, що стосунки між ним та матірю, ним та старшим братом, між між його батьками будь-яким чином причетна секта ОСОБА_2; факту, що його матір придбала йому квартиру, в кредит, оскільки Кредитний договір на придбання квартири оформлений на нього, а право власності на предмет іпотеки-квартиру на мою матір. Тобто фактичним платником по кредитному договору являється він ОСОБА_1; факту. Що він ОСОБА_1Р та його дружина ОСОБА_3 стверджували, що в квартирі яка належить його батькам живе диявол; факту, що його батько ОСОБА_4 відвідував будь-які богослужіння та церкви, не визнані офіційно Державою. В особливості так званої «Сатанинської церкви» в Підгірцях, якою керує громадянин ОСОБА_2; факту, що будь-які люди в с. Черляни стверджували той факт, що він, його дружина ОСОБА_3 і його батько спілкуються з будь-якими сектантами-догналівцями; факту, що він ОСОБА_1 будь-коли за будь-яких обставин стверджував, що в мене немає брата; факту, що його батько останнім часом дуже змінився, що він вдома запалював свічки сідав посередині і повторював 50-й псалом Біблії; факту, що записи зроблені його батьком стосовно опису майна, яке перебувало у спільній сумісній власності його батька та його матері, були зроблені з метою реалізації даного майна на користь Секти ОСОБА_2. Дані відомості, поширені відповідачем не відповідають дійсності, є надуманими та не підтвердженими. Опублікувавши таку статтю, про зв'язок позивача та його родини з представниками будь-якої секти, відповідач принизив честь та гідність позивача та його родини.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали повністю, надали пояснення аналогічні викладеному в позовній заяві.

Належним чином повідомлений представник відповідача у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

У відповідності до ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача, на підставі наявних у справі матеріалів та доказів, ухвалити заочне рішення.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_1 надав пояснення по суті справи, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Третя особа ОСОБА_5, яка являється дружиною позивача у судове засідання не зявилася, однак у матеріалах справи наявні її письмові пояснення, у яких остання вказує, що підтримує позовні вимоги позивача у повному обсязі, вважає позов підставним та обгрунтованим. Усі обставини, викладені позивачем у його позові є істинними та достовірними, відповідають дійсності. Наголошує, що вони з чоловіком та його родиною ніколи не мали відношення до жодної із релігійних сект. Уся інформація про їх причетність до секти ОСОБА_2, викладена у засобах масової інформації є вигаданою, такою що порочить честь та гідність позивача та його родини. Просить задовольнити позов у повному обсязі.

Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»роз'яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України та роз'яснень, викладених у п. 15 вказаної Постанови, однією із підстав для задоволення позову, є, зокрема: поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності.

Зі змісту наданих в ході розгляду справи пояснень позивача та його представника, суд вбачає, що останній наголошує на очевидному факті того, що інформація, наведена у статті, безпосередньо стосується його та членів його родини, вказана публікація побудована у формі недостовірних висловлювань, які порочать честь, гідність та ділову репутацію його та родини, наголошує, що викладені в статті факти побудовані на чутках або на домислах журналістів, викладена інформація не відповідає дійсності, і тим самим вводить читачів газети "Експрес" в оману, по своїй суті є наклепом та шкодить діловій репутації позивача та його родини, негативно впливає на думку про нього осіб, які були ознайомлені зі статтею. Відповідач використав друкований засіб масової інформації для поширення недостовірної інформації, яка направлена на свідоме протиправне порушення прав та свобод позивача, посягає на його гідність, честь та ділову репутацію.

Згідно зі ст. 47-1 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні) у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Із оскаржуваної публікованої відповідачем статті вбачається, що зміст такої стосується у першу чергу та безпосередньо певного так званого релігійного групування (секти). У вказаній статті автором зазначено, що про обставини, які мали місце 14.06.2012 року у м. Львові щодо ОСОБА_4 (батька позивача) та його дружини ОСОБА_6, йому стало відомо із короткого повідомлення міліції. Надалі міститься формулювання автора, що описане у статті ґрунтується на даних, отриманих ним від брата ОСОБА_4, який зокрема зазначив про наявний зв'язок між родиною ОСОБА_4 і «сектою ОСОБА_2», а також про недостовірні на думку позивача обставини, на грунті яких, як він вважає побудовано публікацію у газеті. Із оскарженої статті вбачається, що фактичні твердження публікувались автором виключно щодо самої секти ОСОБА_2, інформація про позивача, родину ОСОБА_4 та їх зв'язок із сектою викладена на думку суду у виді оціночних суджень, висловлювань, та критики отриманої з різних джерел інформації. При цьому судом береться до уваги і те, що відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України та роз'яснень, викладених у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», підставою для задоволення позову, є також поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. В силу дії ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем не доведено факту порушення його особистих немайнових прав, внаслідок поширення інформації, а саме: права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації.

Відтак, враховуючи встановлене судом, виходячи з наведених вимог національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини, суд дійшов прийшов до переконання що підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212, 213-215, 224-226 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії..

Суддя Ванівський Ю.М.