Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Каленицьке» про донарахування та стягнення заробітної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 17 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 21 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що починаючи з 1980 року по 20 жовтня 2010 року він працював у сільськогосподарському товаристві з обмеженою відповідальністю «Каленицьке» (далі - СТОВ «Каленицьке») та відповідно до наказу № 7 від 01 січня 2001 року був призначений на посаду головного електрика. Проведеною в 2009 році перевіркою встановлено порушення трудового законодавства при нарахуванні господарством заробітної плати працівникам. Проте, і після цього відповідач продовжував нараховувати позивачу заробітну плату з порушення вимог законодавства. Позивач вказував, що за період з 2009 року по дату його звільнення, 20 жовтня 2010 року, заборгованість товариства перед ним становила 17 810,86 грн., а тому, з урахуванням заяв про зменшення та уточнення позовних вимог, просив зобов'язати відповідача донарахувати та стягнути на його користь заробітну плату за період з 2009 року по дату його звільнення, 20 жовтня 2010 року, в розмірі 6 560,14 грн., а також середній заробіток у розмірі 62 991,88 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 17 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 21 жовтня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з СТОВ «Каленицьке» на користь ОСОБА_3 6 560,14 грн. недонарахованої заробітної плати з відрахуванням з неї всіх обов'язкових платежів, 7 000 грн. середнього заробітку та 1 400 грн. моральної шкоди. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення місцевого та ухвалу апеляційного судів в частині визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та просить ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

У частині стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося та не оскаржується у касаційній інстанції, тому на предмет законності та обґрунтованості судом касаційної інстанції згідно з ст. 335 ЦПК України не перевіряється.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову частково, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду, що підприємство в порушення вимог ч. 2 ст. 97 КЗпП України, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» не в повному обсязі нараховувало та виплачувало заробітну плату позивачу при звільненні, тому сума донарахованої зарплати, що підлягає виплаті позивачу після належних утримань становить 6560,14 грн. З врахуванням істотності суми недонарахованої заробітної плати у порівняні із сумою нарахованого судом середнього заробітку та із врахуванням тієї обставини, що позивач за захистом свого права не звертався до суду тривалий час, підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 7000 грн.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанцій погодитися не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Установлено, що позивач з 01 лютого 1980 року по 20 жовтня 2010 року працював на різних посадах в колгоспі ім. Петровського с. Великі Каленичі Полонського району Хмельницької області, яке в даний час перейменовано в СТОВ «Каленицьке».

01 січня 2001 року ОСОБА_3 призначено на посаду головного енергетика господарства.

Відповідно до листа Територіальної державної інспекції праці у Хмельницькій області 22-Б-164-19/76 тарифна ставка в розмірі 4,95 грн. за годину роботи, згідно якої проводиться оплата праці головного енергетика, відсутня, що є порушенням вимог ч. 2 ст. 97 КЗпП України, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оплату праці».

Позивач за період з 01 січня 2009 року по 20 жовтня 2010 року працював у СТОВ «Калинецьке» з шестиденним робочим тижнем. Вказана обставина підтверджується табелями обліку робочого часу, що містяться в нарядах по оплаті праці за травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2009 року та за квітень, серпень, вересень та жовтень 2010 року.

Судами встановлено та сторонами у справі не заперечується, що заборгованість по заробітній платі СТОВ «Калинецьке» перед ОСОБА_3 за період роботи з 01 січня 2009 року по жовтень 2010 року становить 6560,14 грн.

Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні підлягає до розрахунку у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до висновку експерта від 29 серпня 2014 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 на дату його звільнення становить 51,38 грн. (т. 2, а.с. 25).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що затримка розрахунку після звільнення позивача з 21 жовтня 2010 року по 17 вересня 2014 року становить 1195 робочих дні при шестиденному робочому тижні. Тому загальна сума середнього заробітку буде становити: 51,38 грн. х 1195 днів = 61 399,10 грн.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку частково, апеляційний суд виходив із того, що відповідач фактично не розрахувався з позивачем при його звільненні, тому строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку для позивача не спливли. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 жовтня 2010 року по 17 вересня 2014 року в сумі 7000 грн., апеляційний суд виходив із істотності суми заборгованості по заробітній платі порівняно із середнім заробітком.

У той же час, на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що затримка у виплаті заробітної плати позивачу при його звільненні мала місце і розмір невиплаченої заробітної плати не оспорюється сторонами, тому з урахуванням приписів статей 116, 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку після звільнення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03 липня 2014 року у справі № 6-60цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення спору в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку і ці порушення допущені судом апеляційної інстанції при розгляді справи, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа в цій частині - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 21 жовтня 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Каленицьке» про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська