П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючогоГуменюка В.І.,
суддів:Лященко Н.П.,Романюка Я.М.,Яреми А.Г.,
Охрімчук Л.І.,Сеніна Ю.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення грошової компенсації вартості безпідставно набутого майна за заявою ОСОБА_1, поданою представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що на підставі заповіту від 28 травня 2001 року вона є спадкоємицею майна ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Вона вчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте свідоцтво про право на спадщину за заповітом не отримала. Позивачка зазначала, що на підставі судового рішення, ухваленого 3 грудня 2008 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області, визнано дійсним договір купівлі-продажу будинку, укладений 23 липня 1996 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_4, і визнано за ОСОБА_4 право власності на будинок. Вказане судове рішення скасовано рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2011 року, згідно з яким відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні його позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на будинок. Незважаючи на скасування судового рішення, на підставі якого ОСОБА_4 набув право власності на будинок, останній не скасував державну реєстрацію права власності, здійснену комунальним підприємством «Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Первомайське МБТІ»), і на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2013 року відчужив нерухоме майно ОСОБА_2. На підставі рішення виконкому Первомайської міської ради Миколаївської області від 13 грудня 2013 року, яким надано дозвіл ОСОБА_2 на знесення житлового будинку у зв'язку з будівництвом нового, останньою спірний будинок знесено.

Позивачка зазначала, що ОСОБА_4 не мав права відчужувати спірний будинок, оскільки знав про скасування судового рішення, на підставі якого за ним визнано право власності на нерухоме майно, тому вона як особа, яка вважає себе власником майна, що вибуло з володіння без її згоди, на підставі статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) має право витребувати це майно від добросовісних набувачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки майно придбане ОСОБА_2 в період шлюбу і є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Проте майно, яке підлягає витребуванню, відсутнє в натурі, тому на підставі статей 387, 1212, 1213 ЦК України відповідачі як особи, які заволоділи цим майном незаконно, без відповідної правової підстави, зобов'язані відшкодувати його вартість.

Ураховуючи викладене ОСОБА_1 просила задовольнити її позовні вимоги та стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на свою користь вартість безпідставно набутого майна - будинку АДРЕСА_1, в розмірі 118 тис. 811 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2014 року позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 118 тис. 811 грн, тобто по 59 тис. 405 грн 50 коп. з кожного, на відшкодування вартості безпідставно набутого майна - житлового будинку; вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 4 грудня 2014 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2014 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2015 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У травні 2015 року до Верховного Суду України звернулася ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 387, 388, 1212, 1213, 1268, 1296 ЦК України та статті 549 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), унаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення в подібних правовідносинах.

На підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права заявниця надала рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 лютого 2013 року та ухвали цього ж суду від 5 і 19 листопада 2014 року.

У зв'язку із цим ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_5, просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2015 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що заява задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Судами під час розгляду справи встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 на праві власності належав ОСОБА_7 (договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для забудови житлового будинку на право особистої власності від 14 жовтня 1957 року).

ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_8.

Під час перебування подружжя в шлюбі в них народився син - ОСОБА_6.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла.

28 травня 2001 року ОСОБА_6 вчинив заповіт, за умовами якого заповів ОСОБА_1 належний йому будинок АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

12 березня 2008 року ОСОБА_1 звернулася до Першої Первомайської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту після смерті ОСОБА_6.

16 квітня 2008 року ОСОБА_9 (донька спадкодавця) звернулася до Першої Первомайської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька - ОСОБА_6.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 3 грудня 2008 року визнано дійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, укладений 23 липня 1996 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, і визнано за ОСОБА_4 право власності на вказаний будинок.

На підставі зазначеного судового рішення ОСОБА_4 зареєстрував право власності на будинок у КП «Первомайське МБТІ».

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2011 року та додатковим рішенням цього ж суду від 31 липня 2012 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 3 грудня 2008 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на будинок.

26 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 придбала житловий будинок АДРЕСА_1.

На час укладення вказаного правочину ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, тому будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням виконкому Первомайської міської ради від 13 грудня 2013 року НОМЕР_2 «Про дозвіл на знесення житлових будинків у місті Первомайську» дозволено ОСОБА_2 знести житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами у зв'язку з будівництвом нового будинку.

У грудні 2013 року спірний житловий будинок знесено.

На підставі договору дарування від 29 квітня 2014 року ОСОБА_10 є власницею земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився і суд касаційної інстанції, виходив з того, що: позивачкою не доведено право на витребування майна в порядку статті 388 ЦК України, оскільки на час смерті ОСОБА_6 не мав правовстановлюючих документів на спірний будинок, відсутність яких позбавило позивачку можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом; із заявою про встановлення факту прийняття ОСОБА_6 спадщини після смерті батьків та визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом позивачка до суду не зверталася. Позивачкою також не доведено, що на час знесення спірного будинку відповідачі дійсно знали про володіння чужим майном та свідомо це майно знесли, тому відсутні підстави для стягнення вартості безпідставно набутого майна відповідно до статей 1212, 1213 ЦК України. Крім того, на час звернення ОСОБА_1 до суду право власності на земельну ділянку, на якій було розташовано спірний житловий будинок, зареєстровано за ОСОБА_10, яка не залучена до участі в справі як співвідповідач.

ОСОБА_1 зазначає, що суд касаційної інстанції під час розгляду справ з подібними предметами спору, підставами позову, змістом позовних вимог та встановленими судом фактичними обставинами й однаковим матеріально-правововим регулюванням спірних правовідносин дійшов неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень.

У наданих для порівняння судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційний суд дійшов таких висновків:

- в ухвалі від 5 листопада 2014 року зазначено, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про недоведеність позивачем права власності на спірне майно та права на позов на підставі статті 388 ЦК України, оскільки суд не надав належної оцінки доводам позивача про прийняття особою, яка померла, спадщини після смерті брата в порядку пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР (фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном) та успадкування ним спірного майна, не врахував доводів позивача про прийняття спадщини після особи, яка померла, в порядку частини третьої статті 1269, статті 1270 ЦК України, хоча нею й не отримано свідоцтво про право на спадщину, залишив поза увагою, що проживання позивача з особою, яка померла, до дня її смерті може доводитися не лише довідкою про зареєстрованих у квартирі осіб, а й іншими доказами. Зазначені порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судове рішення суду апеляційної інстанції на підставі статті 338 ЦПК України судом касаційної інстанції скасовано, а справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду;

- в ухвалі від 19 листопада 2014 року, постановленій у справі про визнання права власності в порядку спадкування за законом, зазначено, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою норми матеріального права щодо порядку прийняття спадщини та щодо виникнення в особи права на визнання за нею права власності на спадкове майно в судовому порядку, не враховано, що позивач не надав доказів на підтвердження вчинення ним дій щодо отримання правовстановлюючих документів на спадкове майно, крім того, в матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а в рішенні суду не зазначено обставини, які унеможливлюють оформлення позивачем спадщини в позасудовому порядку шляхом звернення до нотаріуса. Ці порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення судів попередніх інстанції на підставі статті 338 ЦПК України судом касаційної інстанції скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 листопада 2014 року не є прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки в ній не міститься правової позиції щодо спірних правовідносин, а вказується на допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права, зокрема на те, що апеляційним судом не встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року не є прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки вона постановлена в справі з іншим предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог, ніж у справі, про перегляд якої подано заяву, крім того, ця ухвала не містить правової позиції щодо спірних правовідносин, а вказує на допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права, зокрема на те, що апеляційним судом не встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

У рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 лютого 2013 року зазначено, що відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його права на спадщину, згідно із частиною п'ятою статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві із часу її відкриття. Дійшовши висновку про доведеність позивачкою права власності на спадкове майно та встановивши, що це майно вибуло з її володіння не з її волі, суд касаційної інстанції на підставі статей 387, 388 ЦК України витребував його із чужого незаконного володіння.

У справі, яка переглядається, не встановлено набуття ОСОБА_1 права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.

У рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 лютого 2013 року, наданому заявницею для порівняння, та в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, встановлено різні фактичні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

За таких обставин підстави для задоволення заяви ОСОБА_1, поданої представником ОСОБА_5, і скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2015 року відсутні.

Керуючись статтями 355, 3603, 3605 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви ОСОБА_1, поданої представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2015 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті

355 ЦПК України.

Головуючий В.І. Гуменюк

Судді: Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін

А.Г. Ярема