Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,Писаної Т.О., Черненко В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, в обґрунтування якого посилався на те, що 10 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 00 про надання споживчого кредиту у розмірі 660 тис. швейцарських франків на строк до 10 листопада 2016 року зі сплатою за користування кредитом 8,99 % річних з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно з графіком погашення кредиту та відсотків за кредитом щомісячними фіксованими платежами.

Цього ж дня, з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між банком та ОСОБА_7 було укладено договір поруки, а 17 вересня 2008р. між банком та ОСОБА_8 - іпотечний договір.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у ОСОБА_6 станом на 10 серпня 2011р. виникла заборгованість у розмірі 777 722,05 швейцарських франків, що еквівалентно 8 348 318,90 грн, яка складається з:

- суми заборгованості за основним та простроченим кредитом у розмірі 533 329,29 швейцарських франків, що еквівалентно 5 724 928,33 грн;

- суми заборгованості по строковим та простроченим процентам за користування кредитом у розмірі 196 377,89 швейцарських франків, що еквівалентно 2 107 983,50 грн;

- пені у розмірі 48 014,87 швейцарських франків, що еквівалентно 515 407,07 грн.

Зазначену заборгованість та судові витрати позивача просив стягнути у солідарному порядку з відповідачів.

23 квітня 2014 року ухвалою суду було замінено позивача на належного, а саме на ТОВ «Кей-Колект»

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2014 року позов ТОВ «Кей-Колект» задоволено. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 00 від 10 листопада 2006року у розмірі 777 722,05 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ станом на 10 серпня 2011 рік (дата уточнення позовних вимог) становить 8 348 318,90 грн та 650 грн судових витрат з кожного.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення з ОСОБА_8 заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та відмовлено у задоволені позову ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_8. про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. У решіт рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 10 листопада 2006р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 00 про надання споживчого кредиту у розмірі 660 тис. швейцарських франків на строку до 10 листопада 2016 року зі сплатою за користування кредитом 8,99 % річних з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно з графіком погашення кредиту та відсотків за кредитом щомісячними фіксованими платежами.

Цього ж дня, з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між банком та ОСОБА_7 було укладено договір поруки № 58496, згідно з п. 1.1 якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання відповідати по зобов'язаннях ОСОБА_6, які виникають з умов кредитного договору № 00 від 10 листопада 2006 року. Зазначеним договором була встановлена солідарна відповідальність боржника і поручителя перед кредитором, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 554 ЦК України.

17 вересня 2008р. між банком та ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір, згідно з яким останній з метою забезпечення у виконання зобов'язань за кредитним договором № 00 від 10 листопада 2006 року передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1. Вартість предмету іпотеки сторонами визначена у 3 789 520 грн.

З листопада 2008 року позичальник перестав сплачувати кредит, внаслідок чого у нього перед банком за договором кредитування станом на 10 серпня 20011 року виникла заборгованість у розмірі 777 722,05 швейцарських франків, що еквівалентно 8 348 318,90 грн, яка складається з:

- суми заборгованості за основним та простроченим кредитом у розмірі 533 329,29 швейцарських франків, що еквівалентно 5 724 928,33 грн;

- суми заборгованості по строковим та простроченим процентам за користування кредитом у розмірі 196 377,89 швейцарських франків, що еквівалентно 2 107 983,50 грн;

- пені у розмірі 48 014,87 швейцарських франків, що еквівалентно 515 407,07 грн.

На вимогу банку від 11 березня 2009 року про дострокове повернення кредиту у повному обсязі протягом 30 календарних днів з дати отримання письмової вимоги позичальник та поручителі не відреагували. Оскільки відповідачем ОСОБА_7 вимога була отримана 10 квітня 2009 року, про що зазначено у позові та не заперечувалось відповідачами, строк виконання зобов'язань слід вважати зміненим на 10 травня 2009 року.

До позову був наданий розрахунок заборгованості станом на травень місяць 2009 року, який був уточнений 19 серпня 2011 року станом на серпень місяць 2011 року, згідно з яким донараховані проценти до серпня 2011 року.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір факторингу та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки. Згідно з додатком № 1 договору факторингу до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги за кредитним договором № 0 від 10 листопада 2006 року, укладеного з ОСОБА_6

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір, договір поруки та договір іпотеки укладені у відповідності до вимог законодавства, відповідачі допустили порушення умов договору і свої зобов'язання за ним не виконують, що призвело до утворення заборгованості за кредитом, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Переглядаючи справу, апеляційний суд змінив рішення місцевого суду та відмовив у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами Цивільного кодексу України не передбачена, крім того, положення закону щодо поруки не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, який відповідає перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета іпотеки.

Рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимог до ОСОБА_8 ТОВ «Кей-Колект» не оскаржено, касаційна скарга ОСОБА_7 також не містить доводів на спростування висновків апеляційного суду в цій частині, а тому рішення суду в цій частині відповідно до ст. 335 ЦПК України не переглядається в касаційному порядку.

При цьому, оскаржуване рішення апеляційного суду в частині задоволення вимог про стягнення солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заборгованості у заявленому розмірі не може бути визнано законним і обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв, ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з п. 1.4 договору поруки від 10 листопада 2006 року ОСОБА_7 взяла на себе зобов'язання відповідати по зобов'язаннях ОСОБА_6, які виникають з умов кредитного договору від 10 листопада 2006року.

Відповідно до ч. 2 ст. 555 ЦК України поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов'язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

Так, ОСОБА_7 заперечувала правильність нарахування суми боргу.

Відхиляючи заперечення відповідачів в частині необґрунтованості розрахунку заборгованості місцевий суд не звернув уваги на те, що мало місце дострокове звернення з вимогою про стягнення всієї кредитної заборгованості, а відтак, строк договору закінчився, і між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Невиконання боржником зобов'язань щодо дострокового повернення боргу не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України

Перевіряючи рішення місцевого суду щодо обґрунтованості нарахування відсотків за користуванням кредитом поза строком дії кредитного договору, апеляційний суд наведене не врахував та не навів мотивів, з яких він дійшов висновку про обґрунтованість нарахування процентів за період по серпень 2011 року.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_7 вказувала також на ту обставину, що кредитором в односторонньому порядку та в порушення п. 2.1 договору поруки від 10 листопада 2006 року № 58496 без згоди поручителя було збільшено обсяг відповідальності внаслідок збільшення розміру відсоткової ставки із 8,99 % до 2,98 %, що є підставою згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України для припинення поруки.

Місцевий суд вказані обставини не перевірив, а апеляційний суд відхиляючи заперечення поручителя щодо припинення поруки неправильно виходив лише із того, що кредитор і позичальник у договорі кредиту передбачили право банку на збільшення розміру відсоткової ставки у односторонньому порядку. При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що правовідносини між поручителем та кредитором врегульовані договором поруки, п. 2.1 якого встановлено, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови кредитного договору з позичальником, унаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя. За умовами договору поруки, укладеного між сторонами, під згодою розуміється як візування змін до кредитного договору поручителем, так і отримання згоди шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями і т.п.

У п. 1.3.1 кредитного договору передбачено відсоткову ставку за використання кредитних коштів у розмірі 8.99 % річних. У договорі також передбачено можливість в односторонньому порядку застосовувати збільшений розмір відсоткової ставки, при цьому конкретний розмір у кредитному договорі не зафіксований.

Із довідки-розрахунку заборгованості за кредитом від 10 серпня 2011 року, наданої до позовної заяви банком відсоткова ставка за користування простроченою сумою кредиту з 11 по 31 березня 2008 року збільшена з 8,99 % до 17,98 %, а з 01 липня 2008 року збільшена з 17,98 % до 21,98 %; за користування кредитом відсоткова ставка збільшена з 8,99 % до 10,99 %.

Дійшовши висновку щодо правомірності збільшення відсоткової ставки банком в односторонньому порядку без згоди позичальника, суди не перевірили обставини щодо дотримання порядку збільшення обсягу відповідальності поручителя, встановленому договором поруки, який регулює правовідносини між кредитором та поручителем.

У порушення вимог статей 212-214, 316 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули, фактичних обставин справи не з'ясували.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення спору щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 жовтня 2014 року в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді: О.В. Закропивний
Т.О. Писана
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко