Справа № 175/5193/14-ц
Провадження № 2/175/1994/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2015 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

за участю секретаря Рись Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у сел. Ювілейному цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними, -

в с т а н о в и в:

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про стягнення боргу, в якій просила постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму основного боргу у розмірі 3 856 287 грн. 20 коп., та 3% річних від загальної суми боргів за прострочення грошового зобовязання за період з 02 серпня 2014 року по день ухвалення судом остаточного рішення.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 вказала на те, що 22 липня 2013 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно якого вона передала відповідачу грошові кошти у сумі 73500 доларів США, зі строком повернення до 22 квітня 2014 року. 23 жовтня 2013 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно якого вона передала відповідачу грошові кошти у сумі 44800 доларів США, зі строком повернення до 22 квітня 2014 року. 22 квітня 2014 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно якого вона передала відповідачу грошові кошти у сумі 133800 доларів США, зі строком повернення до 01 серпня 2014 року. Також вони в усному порядку домовилися про те, що відповідач до 01 серпня 2014 року поверне їй всі свої борги та по 3% в місяць за весь час користування її коштами за всіма договорами позики. На підтвердження отримання він неї грошових коштів ОСОБА_2 надав власноручно підписані ним розписки на загальну суму 252100 доларів США. Однак, відповідачем не було повернуто борг. Тому вона вважає, що за порушення зобовязань відповідач повинен сплатити ще суму 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання.

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання договорів позики недійсними, в якому просив визнати договір позики від 22 липня 2013 року укладений між ОСОБА_1 та ним, ОСОБА_2 на суму 73500 доларів США, договір позики від 23 жовтня 2013 року укладений між ОСОБА_1 та ним, ОСОБА_2 на суму 44800 доларів США, договір позики від 22 квітня 2014 року укладений між ОСОБА_1 та ним, ОСОБА_2 на суму 133800 доларів США недійсними.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 вказав, що ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_1 з якими він перебував у дружніх відносинах. З 2012 року ОСОБА_3 неодноразово зверталася до нього з проханням позичити гроші на її потреби, а саме на лікування, повернення боргів та інше. Він неодноразово позичав їй власні грошові кошти, а коли в нього не було, то відповідачка просила його позичити грошові кошти у її матері ОСОБА_4, а потім позичити ці грошові кошти їй, оскільки, нібито, їй особисто мати ОСОБА_4 грошей не дає, а вони їй вкрай потрібні. Перебуваючи у дружніх відносинах з ОСОБА_3 та довіряючи їй, він в 2012 році декілька разів позичав у ОСОБА_4 різні суми грошей в доларах США, про що писав їй розписки і давав ці гроші в борг ОСОБА_3 Зазначене підтверджується власноруч написаними розписками ОСОБА_3 на його ім'я від 20.05.2012 року на 15000 доларів США, від 16.06.2012 року на 19500 доларів США, від 16.09.2012 року на 19500 доларів США, від 16.11.2012 року на 20000 доларів США, від 25.12.2012 року на 15000 доларів США, 10.07.2014 року на 13000 доларів США, 10.07.2014 року на 25000 доларів США та 10.07.2014 року на 5000 доларів США. ОСОБА_3 запевнила його, що поверне гроші без затримки, аби він зміг повернути свій борг ОСОБА_4 вчасно, але не повернула їх по теперішній час. Вказав, що ні 22.07.2013 року грошових коштів в сумі 73500 доларів США, ні 23.10.2013 року грошових коштів в сумі 44800 доларів США, ні 22.04.2014 року грошових коштів в сумі 133800 доларів США він від ОСОБА_4 не отримував і взагалі з нею в ці дні не бачився. Написані ним розписки від 22.07.2013 року та 23.10.2013 року є безгрошовими і є наслідком грошових зобов'язань за іншими розписками за 2012 рік, вимоги щодо стягнення боргу за якими ОСОБА_4 не заявлялись і були написані ним під впливом обману з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які запевнили його, що знищили розписки за 2012 рік, які посвідчують його попередні боргові зобов'язання. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ввели його в оману і вмовили написати розписки від 22.07.2013 року та 23.10.2013 року, змінивши суми боргу відповідно на 73500 доларів США (з яких 60 000 доларів США нібито сума боргу, а нібито 13 500 доларів США проценти за користування грошима про що дописано на аркуші розписки не його рукою) та 44800 доларів США (з яких 40 000 доларів США нібито сума боргу, а 4 800 доларів США нібито проценти за користування грошима про що також дописано в на аркуші розписки не його рукою), суми в розписках були зазначені зі слів ОСОБА_4, а ОСОБА_3 запевнила його в тому, що поверне йому всі взяті нею в борг грошові кошти в строк. В подальшому від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 він дізнався, що розписки за 2012 рік, які посвідчують його попередні боргові зобов'язання ними не знищені. Розписка від 22.04.2014 року також є безгрошовою, недійсною оскільки була укладена ним під впливом обману з боку ОСОБА_4 і ОСОБА_3, які ввели його в оману з приводу відсутності у ОСОБА_4 розписок від 22.07.2013 року на суму 73500 доларів США та 23.10.2013 року на суму 44800 доларів США, які нібито були загублені ОСОБА_4, він їм повірив і фактично продублював розписки від 22.07.2013 року та 23.10.2013 року, написавши розписку від 22.04.2014 року в день коли по цим розпискам настав строк повернення сум боргу, але сума в ній була змінена і зазначена зі слів ОСОБА_4 та ОСОБА_3, як вони пояснили шляхом складання сум за вищезазначеними розписками 73500 доларів США + 44800 доларів США та +

15500 доларів США (проценти за користування грошима) = 133800 доларів США. Я не знав і не міг знати, що у ОСОБА_4 збереглися розписки від 22.07.2013 року та 23.10.2013 року, а також його розписки за 2012 рік, з приводу чого він і звернувся до суду з зустрічним позовом.

Адвокат позивачки за основним позовом та відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 за договором про надання правової допомоги ОСОБА_5, позивачка Дерев»янко Л.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні.

Відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його адвокат за договором про надання правової допомоги ОСОБА_6 у судовому засіданні позовні вимоги за основним позовом не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити.

Відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала.

Вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Як встановлено в судовому засіданні, 22 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, підтверджений розпискою, за яким позивачка передала відповідачу грошові кошти у сумі 73500 доларів США, а відповідач зобовязався повернути грошові кошти в строк до 22 квітня 2014 року (а.с.13). 23 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, підтверджений розпискою, згідно якого позивачка передала відповідачу грошові кошти у сумі 44800 доларів США, а відповідач зобовязався повернути грошові кошти до 22 квітня 2014 року (а.с.6). Також, 22 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, підтверджений розпискою, згідно якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 133800 доларів США, зі строком повернення до 01 серпня 2014 року (а.с.8). Також сторони в усному порядку домовилися про те, що ОСОБА_2 до 01 серпня 2014 року поверне ОСОБА_1 всі свої борги та по 3% в місяць за весь час користування її коштами за всіма договорами позики.

Вищевказані договори позики (розписки) підписані відповідачем ОСОБА_2, що ним не заперечувалося в судовому засіданні. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договорів позики, що свідчать про укладення такого договору відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Як слідує зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Крім того, відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Отже факт знаходження боргового документа оригіналів розписок у ОСОБА_1 свідчить про невиконання із сторони ОСОБА_2 своїх боргових зобов'язань.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про доведений факт щодо наявності заборгованості по договорам позики (розписок) із сторони ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 у загальному розмірі 252100 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає суму у розмірі 3 856 287 грн. 20 коп., яку необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З розписки вбачається, що відповідач зобовязався повернути борг до 01 серпня 2014 року. Час прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання становить період з 02 серпня 2014 року, тобто наступного дня після закінчення строку виконання зобовязання, по день ухвалення рішення. Відповідно до вимог цивільного законодавства підлягають стягненню 3% річних в простроченої суми у розмірі 150 553 грн. 68 коп., яку ОСОБА_2 зобовязаний сплатити на користь ОСОБА_1 за прострочення виконання грошового зобовязання.

Таким чином, загальна сума, яка належить до сплати позивачу, визначається наступним чином: основний борг у розмірі 3 856 287 грн. 20 коп., та три проценти річних у розмірі 150 553 грн. 68 коп. а всього, сума боргу складає 4 006 840 грн. 88 коп.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними, то у їх задоволенні слід відмовити повністю із огляду на наступне.

Судом при винесенні рішення береться до уваги наступне: боргові документи, якими є оригінали розписок, що знаходяться у Кредитора ОСОБА_1, та що підтверджують факт виконання із сторони ОСОБА_1 договірних зобов'язань щодо передачі коштів. Посилання ОСОБА_2 на вчинення ним правочинів під впливом оману зі сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що порушує ч. 1 ст. 203 ЦК України, суд відхиляє, оскільки ним не наведено жодного належного доказу у підтвердження своїх вимог. Дослідивши оригінали розписок, суд вважає, що такі розписки відповідають вимогам чинного законодавства як за змістом, так і за формою.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними слід відмовити.

Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір в сумі 3654 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 527, 545, 625, 1046-1051 ЦК України, ст. 3, 10, 15, 57-60, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2, суму боргу у розмірі 3 856 287 грн. 20 коп., 3% річних у сумі 150 553 грн. 68 коп., судовий збір у розмірі 3654 грн., а всього стягнути 4 010 494 грн. 88 коп.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя : Озерянська Ж.М.