У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа - Національний банк України, про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 08 жовтня 2012 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу №SAMDN8010 (вклад «Депозит VIP») на суму 1 млн. дол. США строком на 366 днів, по 08 жовтня 2013 року включно, з процентною ставкою за договором 10% річних. Додатковою угодою № 1 від 12 березня 2014 року строк вкладу за вказаним договором був продовжений на 12 місяців до 08 жовтня 2014 року з виплатою відсотків на суму вкладу з розрахунку 7,5 % річних. 06 жовтня 2014 року вона звернулась на адресу відповідача з письмовою заявою про відсутність наміру продовження дії зазначеного договору та вимогою виплати всіх грошових коштів за договором разом із нарахованими відсотками, проте така вимога була залишена без задоволення, грошові кошти не були виплачені, у зв'язку з цим позивач просила суд стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на свою користь суму вкладу за договором №SAMDN8010 (вклад «Депозит VIP») від 08 жовтня 2012 року в розмірі 1 млн. дол. США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року у позові відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2015 року скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_6 грошові кошти за договором строкового банківського вкладу (депозиту) № SAMDN8010 (вклад «Депозит VIP») від 08 жовтня 2012 року в сумі 1 млн. дол. США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до вимог ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або інший дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно до положень ст.1058 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 07 квітня 2010 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу №SAMDN4143 (вклад Депозит VIP) на суму 1 млн. дол. США строком на 6 місяців, тобто по 07 жовтня 2010 року, з процентною ставкою 11% річних.

Пунктом 7 договору №SAMDN4143 передбачено, якщо у строк не пізніше дня закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про повернення вкладу, даний договір продовжується ще на один строк; договір продовжується неодноразово без явки клієнта.

У таблиці №1 договору №SAMDN4143, зокрема, зазначено номер ощадної електронної книжки НОМЕР_2 та номер депозитного рахунку - НОМЕР_1.

Факт укладення сторонами договору №SAMDN4143 від 07 квітня 2010 року та його зміст підтверджуються оригіналом вказаного договору, який містить необхідні реквізити, зокрема, оригінали підписів вкладника ОСОБА_6 та працівника банку ОСОБА_7, а також оригінал відбитку штампу Філії «Кримське регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк» із зазначенням МФО 384436.

На виконання умов договору банківського вкладу №SAMDN4143, вкладником ОСОБА_6 було внесено, а ПАТ КБ «Приватбанк» отримано 1 млн дол. США, що підтверджується квитанцією №217639609 від 07 квітня 2010 року, яка містить необхідні реквізити, зокрема, найменування банку, дату здійснення касової операції, оригінали підписів вкладника та працівника банку, а також оригінал відбитку штампу Філії «Кримське регіональне управління» ЗАТ КБ «Приватбанк» із зазначенням МФО 384436.

Як встановлено апеляційним судом зазначені факти підтверджуються наявністю у ОСОБА_6 оригіналу ощадної книжки ПАТ КБ «Приватбанк» з номером НОМЕР_2, оригінал якої долучено до матеріалів даної справи. На зворотному боці зазначеної ощадної книжки з номером НОМЕР_2, зокрема, вказано: «Ця картка є підтвердженням оформлення депозитного вкладу у Приватбанку».

Згідно клієнтської виписки по договору банківського вкладу №SAMDN4143, 07 квітня 2010 року по вказаному договору відповідачем було отримано вклад у сумі 1 млн. дол. США.

Судом апеляційної інстанції також зазначено, що дія даного договору неодноразово пролонговувалась, позивачу систематично нараховувались проценти по договору, а 08 жовтня 2012 року грошова сума у розмірі 1 млн. дол. США перерахована до вкладу за договором №SAMDN8010.

Також апеляційним судом встановлено, що 08 жовтня 2012 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений наступний договір банківського вкладу №SAMDN8010 (вклад «Депозит VIP») на суму 1 млн. дол. США строком на 366 днів, по 08 жовтня 2013 року включно, з процентною ставкою за договором 10% річних.

Пунктом 7 договору №SAMDN8010 передбачено, якщо у строк не пізніше дня закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про повернення вкладу, даний договір продовжується ще на один строк; договір продовжується неодноразово без явки клієнта.

У таблиці №1 договору №SAMDN8010, зокрема, зазначено номер ощадної електронної книжки НОМЕР_3 та номер депозитного рахунку - НОМЕР_4.

Факт укладення сторонами договору №SAMDN8010 від 08 жовтня 2012 року та його зміст підтверджуються оригіналом вказаного договору, який містить необхідні реквізити, зокрема, оригінали підписів вкладника ОСОБА_6 та працівника банку ОСОБА_7, а також оригінал відбитку штампу Філії «Кримське регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк» із зазначенням МФО 384436.

Зазначені обставини, що стосуються укладення договору №SAMDN8010, підтверджуються наявністю у ОСОБА_6 оригіналу ощадної книжки ПАТ КБ «Приватбанк» з номером НОМЕР_3, оригінал якої долучено до матеріалів даної справи. На зворотному боці зазначеної ощадної книжки з номером НОМЕР_3, зокрема, вказано: «Ця картка є підтвердженням оформлення депозитного вкладу в Приватбанку».

Згідно клієнтської виписки по договору №SAMDN8010, 08 жовтня 2012 року банком було отримано суму вкладу у розмірі 1 млн. дол. США; позивачу нараховувались проценти по договору, а станом на 09 березня 2014 року залишок на картці за договором №SAMDN8010 складає 1 млн. дол. США.

12 березня 2014 року сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору №SAMDN8010 (вклад «Депозит VIP»), згідно якої строк вкладу за вказаним договором продовжений на 12 місяців - по 08 жовтня 2014 року включно; процентна ставка по вкладу на новий строк вкладу становить 7,5 % річних.

06 жовтня 2014 року ОСОБА_6 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з письмовою заявою про відсутність наміру продовжувати дію договору №SAMDN8010 та вимагала повернути усю суму вкладу і нараховані проценти. Факт отримання ПАТ КБ «Приватбанк» вказаного листа позивачки підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції відповідача від 06 жовтня 2014 року № 283576.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 належним чином не довела своїх позовних вимог, зокрема, не надала суду оригіналу спірного договору банківського вкладу, а матеріали справи не містять доказів наявності грошових коштів на відповідному банківському рахунку позивача, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що під час розгляду справи в апеляційному порядку ОСОБА_6 надала суду оригінал спірного договору банківського вкладу, що підтверджує внесення нею коштів на відповідний рахунок ПАТ КБ «Приватбанк». У зв'язку з тим, що відповідач не виконує своїх договірних зобов'язань та не повертає позивачу суму її вкладу, суд апеляційної інстанції вважав за можливе стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь фізичної особи ОСОБА_6 суму вкладу у валюті - долари США, а саме 1 млн. дол. США.

Проте, повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 і 2 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, положеннями процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 316 ЦПК України, визначено вимоги щодо обов'язкового установлення судом під час вирішення спору в межах позовних вимог обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, без виконання яких ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 316 ЦПК України встановлено також обов'язок апеляційного суду зазначати в мотивувальній частині свого рішення відповідні мотиви скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, який вважається виконаним коли суд апеляційної інстанції, ухвалюючи нове рішення, не просто обмежується незгодою із висновками районного суду, а належним чином спростовує висновки суду першої інстанції.

Так, зі змісту рішення районного суду, під час розгляду справи у суді першої інстанції представником позивача були надані для огляду оригінали спірного договору та додаткової угоди, на яких зазначено, що дані документи є дублікатами. При цьому, на відповідні питання представник позивача пояснював, що саме такі екземпляри договорів були надані ОСОБА_6 банком при їх підписанні і стороні позивача не відомо чому на цих договорах міститься примітка «Дублікат».

З матеріалів справи вбачається, що до суду апеляційної інстанції сторонами було надано і первинний оригінал спірного договору і оригінал договору з приміткою «Дублікат». При цьому, в ході апеляційного розгляду справи представник позивача вказував на те, що ОСОБА_6 загубила первинний оригінал договору, який згодом відшукала та надала апеляційному суду.

Суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, не з'ясував причину невідповідності доводів сторони позивача під час розгляду справи у районному суді тим доводам, що зазначались при апеляційному розгляді даної справи і, скасовуючи рішення суду першої інстанції, обмежився лише вказівкою на те, що кожен із наведених документів має необхідні реквізити, що не можна вважати повним і всебічним з'ясуванням обставин справи.

За таких обставин, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам та доводам сторін, суд апеляційної інстанції допусти порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик