Номер провадження: 22-ц/785/8307/15
Головуючий у першій інстанції Горобець В. Л.
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А. суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Желєзнові В.В.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення богу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 14.08.2015 року, -

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що на початку 2014 року позивач домовився з відповідачкою про покупку житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1, який вона успадкувала після смерті своєї тітки. Згідно їхньої домовленості позивач повинен був заплатити їй за будинок 52 000 грн.

09 лютого 2014 року ОСОБА_2, заплатив ОСОБА_3, 30 300 грн. Про отримання грошей вона написала позивачу розписку. ОСОБА_2, в будинку проживав на правах квартиранта і за проживання платив відповідачці гроші.

31 грудня 2014 року позивач ще заплатив їй за будинок 16 200 грн. У тій же розписці, яку раніше написала ОСОБА_4, про отримання 30 300 гривень вона нижче ще дописала про отримання від позивача 16 200 гривень. Таким чином, всього, позивач заплатив їй 46 500 гривень і йому залишилося ще доплатити до домовленої суми 5 500 гривень. Проте на початку 2015 року ОСОБА_4, стала вимагати доплатити їй 40 000 гривень замість 5 500 гривень мотивуючи це підвищенням курсу долара. Таких грошей у позивача не було. В зв'язку зі зміною відповідачкою в односторонньому порядку умов купівлі - продажі будинку в частині його вартості, позивач від покупки будинку відмовився.

На початку червня 2015 року ОСОБА_4 віддала ОСОБА_2, 25 000 грн. При цьому вона взамін грошей вимагала повернути їй оригінал розписки. Позивачу необхідні були гроші, щоб купити інший будинок, а тому позивач вимушений був їй віддати розписку. Залишив собі лише її ксерокопію. Решту грошей в сумі 21 500 грн. відповідачка відмовилася віддавати йому, мотивуючи тим, що позивач відмовився від покупки будинку. Хоча будинок вона уже продала іншим покупцям.

Відмовився позивач від покупки будинку не зі своєї волі, як вважає відповідачка. Позивач заплатив ОСОБА_3, майже 90 відсотків тієї суми, за яку домовилися за будинок. А тому 46 500 грн. неправомірно відповідачка розцінює як завдаток за будинок. В зв'язку з тим, що ОСОБА_4, відмовляється віддати позивачу решту грошей, а саме 21 500 грн., чим спричинено позивачу матеріальні збитки, тому що він не може заплатити за будинок, який домовився купити в інших людей.

Позивач вважав, що з вини відповідачки не відбулася купівля - продажа будинку, а тому на підставі ст. 625 ЦК України вона повинна сплатити позивачу за період січень - травень 2015 року, тобто з часу, коли вона підвищила вартість будинку і утримувала заплачені їй позивачем гроші в сумі 46 500 грн., індекс інфляції. Саме із - за її неправомірних дій позивач не може купити будинок для проживання.

Також позивач зазначив, що відповідач повинна повернути позивачу суму боргу із врахуванням індексу інфляції 21 500 грн. + 17 019 грн. = 38 519 грн.

Позивач зазначила, що також оплатив юридичні послуги по консультації та складанні даної позовної заяви в сумі 1 000 грн. та сплачений судовий збір в сумі 386 грн. які також підлягають стягненню з відповідача

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_5, позовні вимоги позивача не визнав та суду пояснив, що його довірителька повернула повністю кошти позивачу, а позов ОСОБА_2 є надуманим.

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 14.08.2015 року позов задоволений частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 21 500 грн. авансу. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування судового рішення суду в зв'язку з тим, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, сторони, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що на початку 2014 року позивач домовився з відповідачкою про продажу йому житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1. Згідно їхньої домовленості позивач мав би заплатити відповідачці 52000 грн. 09 лютого 2014 року ОСОБА_2, заплатив ОСОБА_3, 30 300 грн. Про отримання грошей вона написала позивачу розписку. 31 грудня 2014 року позивач ще заплатив їй за будинок 16 200 грн. У тій же розписці, яку раніше написала ОСОБА_4, про отримання 30 300 грн., вона нижче ще дописала про отримання від позивача 16 200 грн.. Таким чином, всього, позивач заплатив їй 46 500 грн. і йому залишилося ще доплатити до домовленої суми 5 500 грн.. Проте на початку 2015 року ОСОБА_4, стала вимагати доплатити їй 40 000 грн. замість 5 500 грн. мотивуючи це підвищенням курсу долара. Таких грошей у позивача не було. В зв'язку зі зміною відповідачкою в односторонньому порядку умов купівлі - продажі будинку в частині його вартості, позивач від покупки будинку відмовився.

На початку червня 2015 року ОСОБА_4 віддала ОСОБА_2 25 000 грн. При цьому вона взамін грошей вимагала повернути їй оригінал розписки. Позивачу необхідні були гроші, щоб купити інший будинок, а тому позивач вимушений був їй віддати розписку. Залишив собі лише її ксерокопію. Решту грошей в сумі 21 500 грн. відповідачка відмовилася віддавати йому, мотивуючи тим, що позивач відмовився від покупки будинку.

Представник відповідача в судовому засіданні повідомив, що його довірителька позивачу повернула весь завдаток за будинок в сумі 46500 грн., однак розписки ОСОБА_2 про повернення йому даних коштів не писав відповідачці, оскільки вона йому довіряла.

Суд першої інстанції зазначив, що в судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем був укладений в усній формі договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1, а не факт передання в борг певних коштів позивачем відповідачці. Крім того в судовому засіданні позивач стверджував, що ним було передано відповідачці завдаток щодо придбання будинку.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Згідно ч.1 ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Положення законодавства про залишення завдатку особі яка його отримала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовуються лише у випадку, коли між сторонами був укладений договір, але він не виконується з вини будь-якої із сторін. У випадку коли сторони лише домовилися укласти договір в подальшому, але належним чином його не оформили, грошові кошти сплачені в рахунок виконання договору повинні бути визнані авансом та повернені в тому ж розмірі, в якому вони були передані.

Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Суттєва відміність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов'язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов'язання, той, хто отримав аванс повинен його повернути. І якщо продавець чи підрядник отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню.

Сама по собі ст. 570 ЦК України, не встановлює правових підстав стягнення будь-якого авансового платежу.

Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Договір про наміри, якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Згідно зі ст. ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Стаття 220 ч.1 ЦК України передбачає, що у разі недодержання сторонами договору вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За положеннями глави 83 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України, зокрема, ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути це майно.

Судом встановлено, що сторони усно домовились про укладення між ними договору купівлі-продажу будинку.

На підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_4 отримала 46500 грн. завдатку, що підтверджується розпискою ОСОБА_3 від 09. 02. 2014 року та 31.12.2014.

Документи на будинок, необхідні для оформлення договору купівлі-продажу будинку, не оформлені і у встановленому законом порядку договір купівлі-продажу на будинок між сторонами не укладено.

Позивач зі своєю сім'єю проживав у вказаному будинку, але на теперішній час він там не проживає.

Викладені фактичні обставини підтверджені показами сторін.

Аналізуючи матеріали справи, суд приходить до висновку, що вищевказані правові положення з урахуванням обставин справи виключають наявність між сторонами оформлених у встановленому законом нотаріальному порядку попереднього договору щодо купівлі-продажу вказаного будинку та договору купівлі-продажу цього будинку, що також підтверджено в судовому засіданні сторонами.

Доводи представника відпвідача, що відповідачка повністю провела розрахунок з позивачем не заслуговують на увагу, оскільки жодних доказів цього факту суду не надано.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Представником відповідача, суду, не надано жодних доказів того, що відповідачкою повністю повернуто кошти позивачу за покупку ним будинку.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції вважав, що права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах щодо грошових коштів у даному випадку мають визначатися відповідно до глави 83 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України, оскільки відповідач зберігає передані йому позивачем в рахунок купівлі будинку кошти в розмірі 21500 грн. без достатньої правової підстави.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача, з пояснення якого в судовому засіданні вбачається, що він підтвердив вищевказані встановлені фактичні обставини у справі, підстави позову і не знає, які правові норми мають бути застосовані у даному випадку.

За таких обставин, суд першої інстанції з урахуванням положень глави 83 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України, в т. ч. ст. 1221 ЦК України, зазначені саме не повернуті кошти відповідачкою в сумі 21500 грн. підлягають поверненню відповідачкою позивачу як аванс.

Суд першої інстанції відмовив у стягнення інфляційних збитків, оскільки в судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу будинку в усній формі, який нотаріально не посвідчувався, а сума яку позивач передав відповідачці за покупку будинку є авансом, а тому вимоги ст. 625 ч. 2 ЦК України на данні правовідносини не поширюються.

Частково задовольняючи позов, суд вирішив питання про стягнення судових витрат.

З зазначеними висновками суду першої інстанції колегія не погоджується.

Суд першої інстанції помилково посилався у рішенні на те, що доводи представника відповідача, що відповідачка повністю провела розрахунок з позивачем не заслуговують на увагу, оскільки жодних доказів цього факту суду не надано.

Сторонами не заперечується, що між сторонами зобов'язання що виникли із розписки про отримання позивачем від відповідача грошових коштів майбутнього викупу будинку належного позивачу, був замінений позиковим зобов'язанням, оскільки як позивач в позовних вимогах так і відповідач зазначають, що кошти за зазначеною розпискою поверталися (позивач зазначив частково, відповідач в повному обсязі) і зазначені обставини доказуванню не підлягають оскільки визнаються сторонами.

Статтею 1053 ЦК України визначено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу зобов'язанням проводиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій до договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст. 64 ЦК України, письмові докази є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Позивачем в позовній заяві зазначається, що він повернув розписку про отримання грошових коштів відповідачу. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що відповідач не повернув йому кошти отримані розпискою про отримання позивачем від відповідача грошових коштів майбутнього викупу будинку належного позивачу. Сам факт повернення позивачем відповідачу зазначеної розписки свідчить про виконання відповідачем своїх зобов'язань за зазначеною розпискою. Фотокопія розписки про отримання позивачем від відповідача грошових коштів майбутнього викупу будинку належного позивачу (а.с. 4) не є належним доказом для задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

На підставі наведеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачем позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити. Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 14.08.2015 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржено до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Судді О.А. Ступаков

О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич