У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Жураель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що він є власником приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке на підставі договору оренди від 1 серпня 2009 року було передано у користування ОСОБА_4 Строк договору оренди закінчився 1 серпня 2010 року, проте відповідач у добровільному порядку не звільнив приміщення, чим порушує його право власності.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд зобов'язати відповідача: привести орендоване приміщення за вищевказаною адресою в належний санітарний, протипожежний і технічний стан; усунути перешкоди у користуванні приміщенням, вивести всі рештки завезених продуктів харчування; повернути йому ключі від головного та підсобних приміщень; судові витрати покласти на відповідача.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 липня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вивести всі рештки завезених продуктів харчування та повернути ОСОБА_3 ключі від головного та підсобних приміщень за вказаною адресою. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_5, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 у порушення права власності позивача користується спірним приміщенням, тому усунув йому перешкоди у користуванні власністю. Разом з тим ОСОБА_3 не надав суду доказів на підтвердження того, що теперішній санітарний, протипожежний та технічний стан спірного приміщення відрізняється від того, який був при укладенні між сторонами договору оренди приміщення, тому в задоволенні позовних вимог щодо приведення орендованого приміщення в належний санітарний, протипожежний і технічний стан було відмовлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та відмовляючи в їх задоволенні, виходив із того, що згідно з умовами договору та положеннями ст. 764 ЦК України договір оренди від 1 серпня 2009 року пролонгувався до 1 серпня 2014 року. В іншій частині суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є власником приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 1 серпня 2009 року між ОСОБА_3 (орендодавець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (орендар) укладено договір на оренду приміщення, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в оренду частину приміщення, що знаходиться за вищевказаною адресою, загальною площею 140,5 кв. м для ведення підприємницької діяльності. Пунктом 5 договору оренди встановлено термін дії угоди з 1 серпня 2009 року до 1 серпня 2010 року.

Позивач зазначав, що після закінчення строку дії договору оренди, тобто з 1 серпня 2010 року відповідач не користується орендованим приміщенням, самовільно утримує всі ключі від нього та в добровільному порядку не повертає його власнику, своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження майна, чим порушує умови договору та вимоги чинного законодавства.

Відповідно до положень ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Згідно зі ст. 783 ЦК України наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Судом установлено, що 1 липня 2010 року, 1 жовтня 2010 року та 6 серпня 2012 року позивач звертався до відповідача з вимогою про розірвання договору оренди, у зв'язку з порушенням останнім умов договору, оскільки наймач не використовував приміщення, не оплачував комунальні послуги й приміщення було в неналежному стані.

Отже, апеляційний суд належним чином не оцінив доводи позивача та надані ним докази про те, що ОСОБА_4 порушив свої зобов'язання за договором щодо належного використання предмета договору.

У чч. 1, 3 ст. 773 ЦК України передбачено, що наймач зобов'язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору.

Наймач має право змінювати стан речі, переданої йому у найм, лише за згодою наймодавця.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин, доводів сторін належним чином не перевірив та не врахував, що умовами договору оренди не передбачено його пролонгацію, а положення ст. ст. 782, 783 ЦК України чітко передбачають право наймодавця відмовитися від договору оренди та його розірвання за певних умов, які, як зазначає позивач, надавши відповідні докази, він виконав.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик