АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/1295/14-ц Номер провадження 22-ц/786/2907/15Головуючий у 1-й інстанції Рожкова Н. М. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді : Гальонкіна С.А.,

суддів: Лобова О.А., Чічіля В.А.,

при секретарі: Гнатюк О.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 березня 2015 року по справі за позовом Кременчуцького міжрайонного екологічного прокурора Дніпровської екологічної прокуратури, правонаступником якого є прокуратура Полтавської області, в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області до Світлогірської сільської ради Кобеляцького району, ОСОБА_2, третя особа - Дніпродзержинське регіональне управління водних ресурсів, про визнання незаконними та скасування рішень Світлогірської сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

В червні 2014 року Кременчуцький міжрайонний екологічний прокурор Дніпровської екологічної прокуратури, правонаступником якого є прокуратура Полтавської області, в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області звернувся до місцевого суду з позовом про визнання незаконними та скасування рішення Світлогірської сільської ради Кобеляцького району від 05.06.2008 року № 383/9 та рішення від 18.11.2008 № 446/2, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_2

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що в ході перевірки Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області встановлено, що рішенням від 05.06.2008 року № 383/9 надано дозвіл на розробку технічної документації щодо відведення земельної ділянки площею 0,10 га відповідачу ОСОБА_2 на території Світлогірської сільської ради для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Світлогірської сільської ради від 18.11.2008 року № 446/2 технічна документація затверджена, а земельна ділянка передана у власність відповідачу ОСОБА_2 На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 від 29.09.2009 року, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 Прокурор вважає, що рішення сільської ради суперечать вимогам чинного земельного та водного законодавства, оскільки всупереч вимогам ст. 51 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою на земельну ділянку не розглядався і не затверджувався. Крім того, землевпорядна документація не проходила обов'язкову державну експертизу в уповноважених органах Держкомзему. Також, Світлогірська сільська рада протиправно передала у власність відповідачу земельну ділянку, яка відноситься до земель водного фонду і є прибережною захисною смугою Дніпродзержинського водосховища.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 березня 2015 року визнано незаконним та скасовано рішення Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 05.06.2008 року № 383/9 «Про виділення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» ОСОБА_2 та надання дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства.

Визнано незаконним та скасовано рішення Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 18.11.2008 року № 446/2 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право на земельну ділянку площею 0,10 га, відведення земельної ділянки ОСОБА_2 та передачу йому безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Кишеньки на території Світлогірської сільської ради .

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 від 29.09.2009 року , виданий ОСОБА_2, зареєстрований 30 вересня 2009 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 і з Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області в дохід держави судовий збір по 121 грн.80 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішеннямісцевого суду скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом було порушено норми матеріального і процесуального права. Вважає, що судом невірно було здійснено тлумачення законодавства щодо визначення спірної земельної ділянки прибережною смугою, а докази цій обставині в справі відсутні. Також вважає, що сільська рада діяла в межах своїх повноважень, так як виділена йому земля відноситься до земель комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з підстав, визначених ст.308 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_2, знаходиться безпосередньо біля урізу води, тобто в межах прибережної захисної смуги, відноситься до земель водного фонду України, на який розповсюджується окремий порядок надання та використання, і не могла передаватись у власність громадянам. Окрім того, при вирішенні питання передачі землі у власність ОСОБА_2 землевпорядна документація не пройшла обов'язкову державну експертизу в уповноважених органах Держземагенства (Держкомзему). Також, землевпорядна документація на відведення земельної ділянки ОСОБА_2 на комісію з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації не надходила, погоджень органу водного господарства, природоохоронного органу, санітарно-епідеміологічного не отримано, що є порушення земельного законодавства.

Під час апеляційного розгляду представником апелянта заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Окрім того, апелянт в доводах апеляційної скарги також вказує на те, що прокурор пропустив строк позовної давності при зверненні до суду. В обґрунтування таких доводів посилається на правові позиції висловлені Верховним Судом України в постановах від 23.12.2014 року, 25.03.2015 року, 01.07.2015 року.

Колегією суддів встановлено, що відповідач до винесення рішення у справі судом першої інстанції заяви до суду про застосування позовної давності не подавав. Таке клопотання висловлено в доводах апеляційної скарги та відповідна заява була подана до апеляційного суду.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що заявлене представником апелянта клопотання про застосування строку позовної давності не підлягає розгляду в суді апеляційної інстанції, а тому його оцінка не проводиться.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням 22-ої сесії Світлогірської сільської ради від 05.06.2008 року № 383/9 надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільської ради в с.Кишеньки площею 0,10 га ( а.с.16).

Рішенням 27-ої сесії Світлогірської сільської ради від 18.11.2008 року № 446/2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с.Кишеньки. Передано ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в селі Кишеньки та дозволено в установленому законом порядку одержати державний акт на право власності на земельну ділянку ( а.с.17).

ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 площею 0,10 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована в с.Кишеньки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства , зареєстрований в Держкомземі Кобеляцького району 29вересня 2009 року (а.с.18).

Згідно інформації начальника відділу Держземагенства у Кобеляцькому районі Полтавської області від 17.01.2014 року № 03-44/45 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 не розглядався і відсутній у відділі Держземагенства (а.с.12).

Встановивши такі фактичні обставини по справі, суд першої інстанції обґрунтовано застосував норми матеріального права, які регулюють вирішення спірних правовідносин.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками місцевого суду про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Так, згідно статті 12 Земельного Кодексу України до повноважень сільської ради належить організація землеустрою, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержання земельного та екологічного законодавства.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою підлягає державній експертизі з метою забезпечення її відповідності вихідним даним та технічним умовам, вимогам законів України, іншим нормативно-правовим актам.

Проекти землеустрою щодо створення нових землеволодінь та землекористувань розробляються з метою обґрунтування розмірів і меж земельних ділянок з урахуванням вимог щодо раціонального використання та охорони земель. Проекти землеустрою щодо створення нових землеволодінь та землекористувань розробляються на основі схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень і територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення з урахуванням матеріалів попереднього погодження місця розташування об'єкта землеустрою ( ст. 51 Закону України «Про землеустрій»).

Частина 3 статті 186 ЗК України (в редакції станом на момент затвердження технічної документації) визначала, що прогнозні матеріали використання і охорони земель, проекти землеустрою, матеріали державного земельного кадастру, проекти з питань використання і охорони земель, реформування земельних відносин, а також техніко-економічні матеріали обґрунтувань використання і охорони земель підлягають державній експертизі, яка здійснюється органом по земельних ресурсах відповідно до закону.

Однак, як вбачається із листа ГУ Держземагенства в Полтавській області від 19.12.2013 року №10-16-04-1920/2-13 (а.с.13), землевпорядна документація не пройшла обов'язкову державну експертизу в уповноважених органах Держземагенства (Держкомзему), що в свою чергу є порушенням вимог статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації».

При цьому, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції також посилався на норми статті 186-1 ЗК України. Однак, Земельний кодекс України було доповнено цією статтею на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 05.11.2009року, який набрав законної сили 10.12.2009 року. Таким чином, на момент прийняття рішення сільською радою про затвердження технічної документації (18.11.2008 року), норми ст. 186-1 ЗК України не діяли.

В зв'язку з цим, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в цій частині. Однак, невірне застосування судом норм ст. 186-1 ЗК України не впливає на встановлені судом фактичні обставини по справі та не суперечить іншим нормам матеріального права в їх сукупності.

Так, ст. 30 ЗУ «Про землеустрій» передбачено, що погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до статті 186 ЗК України проекти створення нових землеволодінь і землекористувань після погодження їх у встановленому порядку розглядаються і затверджуються відповідними органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України 5.11.№ 434, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2004 року за № 1470/10069, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлення в натурі ( на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них» , з врахуванням конкретної ситуації.

З наявних в справі доказів вбачається, що землевпорядна документація на відведення земельної ділянки ОСОБА_2 на комісію з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації, не надходила, погоджень органу водного господарства, природоохоронного органу, санітарно-епідеміологічного не отримано ( а.с.11,14,15,21).

Таким чином, колегія суддів повністю погоджується з висновками місцевого суду про те, що земельна ділянка передана у власність ОСОБА_2 з порушенням встановленого законом порядку відведення земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом невірно було здійснено тлумачення законодавства щодо визначення спірної земельної ділянки прибережною смугою, а докази цій обставині в справі відсутні, колегією суддів не беруться до уваги та не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до правових позицій ВСУ, висловлених в постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-155цс14, від 05 листопада 2014 року у справі № 6-171цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-179цс14, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-175цс14, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-182цс14, від 17 грудня 2014 року у справі № 6-193цс14, від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14 (чинних на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) та від 22 квітня 2015 року у справі № 6-52цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-184цс15 (чинних на момент апеляційного розгляду), вбачається, що згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

За змістом ч. 1, 2 ст. 3, ст.. 4 ВК України, п. «а» ч. 1 ст. 58, ч. ч. 1», ст. 59 ст. 60 , ч. 1 ст. 84 ЗК України, землі під водними об'єктами, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

За системним аналізом законодавства на час виникнення правовідносин, відповідно до положень ст. 88 ВК України, Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486, Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою (термін та зміст за ст. 50-54 Закону України «Про землеустрій»), а населених пунктів - відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови. При наданні у користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних об'єктів, мали врахуватися ці положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, а у разі відсутності землевпорядної документації (документації з землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів мало бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного Кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486 з урахуванням конкретної ситуації.

Прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене імперативними нормами (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Тобто, сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак передача у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить вимогам ст. ст. 59, 83, 84 ЗК України.

З матеріалів справи вбачається, що Державною інспекцією сільського господарства в Полтавській області була проведена перевірка дотримання вимог земельного законодавства посадовими особами Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, за результатами якої 06 вересня 2013 року складено акт. Відповідно до акту перевірки встановлено, що згідно викопіровки частини плану землеволодіння Світлогірської сільської ради земельна ділянка, що передана у власність ОСОБА_2 на підставі рішення 27-ї сесії Світлогірської сільської ради V скликання від 18.11.2008 року, знаходиться в прибережній захисній смузі Дніпродзержинського водосховища, безпосередньо біля урізу водного плеса ( а.с.19-20).

Окрім того, відповідно до відповіді Світлогірської сільської ради, наданої Кременчуцькому міжрайонному екологічному прокурору на запит № 71-1808 від 25.10.13р., вбачається, що станом на 07.11.2013 року Світлогірською сільською радою проводяться роботи по складанню проекту землеустрою щодо встановлення меж водоохоронної зони та прибережної смуги на території с. Кишеньки та с. Світлогірське. Фактично дані земельні ділянки розташовані безпосередньо на березі Дніпродзержинського водосховища. На земельній ділянці ОСОБА_2 територія забудована (а.с.101).

Так само, не беруться до уваги твердження апелянта про те, що сільська рада діяла в межах свої повноважень, так як спірна земельна ділянка відноситься до комунальної власності, оскільки ті обставини, що межі прибережної смуги не встановлені не змінюють правовий режим захисної смуги, а відтак передача у приватну власність органом місцевого самоврядування таких земельних ділянок суперечить закону.

Доводи апелянта про те, що акт Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області від 06 вересня 2013 року, складений за результатами перевірки дотримання вимог земельного законодавства посадовими особами Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області не відповідає уніфікованій формі, не мають правового значення, оскільки не спростовують встановлених фактичних обставин по справі щодо місцезнаходження виділеної земельної ділянки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка відноситься до прибережної смуги ґрунтуються на законі та відповідають правовим позиціям, висловленим ВСУ, і підтверджуються доказами, що містяться в матеріалах справи.

На підтвердження доводів щодо нез'ясування судом першої інстанції всіх фактичних обставин по справі, представник апелянта при розгляді справи в апеляційному суді вказувала на те, що спірна земельна ділянка була предметом розподілу майна подружжя та на даний час право власності на неї визнано за ОСОБА_3. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 серпня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задоволено. Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на майно, в тому числі й на земельну ділянку розташовану за адресою: Полтавська область, Кобеляцький район на території с. Кишеньки.Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,10 га, кадастровий № НОМЕР_1 розташовану за адресою: Полтавська область, Кобеляцький район на території с. Кишеньки. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28 травня 2015 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 серпня 2014 року залишено без змін.

Колегія суддів вважає, що та обставина, що на даний час апелянт не являється власником землі правового значення не має, оскільки ця обставина не була предметом і підставою позову та не може впливати на застосування норм матеріального права у виниклих спірних правовідносинах. Незалучення до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_3 не свідчить про те, що таке порушення процесуальних норм могло суттєво вплинути на правильність застосування норм матеріального права. Окрім того, колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять доказів повідомлення належним чином суду першої інстанції про наявність обставин визнання на спірну земельну ділянку права власності за ОСОБА_3 на підставі рішення суду в іншій справі, а також вчинення ОСОБА_3 дій по оформленню права власності у встановленому законом порядку.

Таким чином, ці доводи представника апелянта не впливають на правильність прийнятого рішення, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Інші доводи апеляційної скаргу ґрунтуються на власному тлумачення норм матеріального права без повного і системного їх аналізу, а тому не беруться до уваги.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути у вагу на те, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Так, як зазначав прокурор, відповідач набув право власності на земельну ділянку незаконно. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку позбавлення особи права власності на земельну ділянку шляхом визнання державного акту недійсним є виправданим та не порушує норми ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і відповідає прецедентній практиці Європейського суду.

Висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка. Розгляд справи проведений з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності, а оцінка доказів проведена відповідно до норм ст. 212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів вважає, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального і процесуального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) С.А.Гальонкін

Судді: (підпис) О.А.Лобов

(підпис) В.А.Чічіль

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області С.А.Гальонкін