Справа № 242/3853/15-ц
Провадження № 2/242/1641/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року м.Селидове

Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Пирогової Л.В., при секретарі Гречка К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Селидове позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль», про звільнення майна з під арешту та зняття заборони на його відчуження, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_1 на підставі договору від 23.04.2015 року, 09.09.2015 року звернувся до Селидівського міського суду Донецької області із позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області про звільнення майна з під арешту та зняття заборони на його відчуження.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі рішення Ворошиловського районного суду міста Донецька Донецької області від 23.12.2011 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 10.04.2012 року, Ворошиловським райсудом міста Донецька 18.05.2012 року видано виконавчий лист по справі № 2-400/11.

Постановою ВПВР УДВС Головного управління юстиції у Донецькій області від 01.06.2012 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2-400/11. В рамках виконавчого провадження державним виконавцем ВПВР УДВС Головного управління юстиції у Донецькій області прийнято постанову від 18.09.2012 року про арешт на рухоме майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 07.11.2012 року рішення Ворошиловського районного суду міста Донецька Донецької області від 23.12.2011 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 10.04.2012 року в частині задоволення первісного позову Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» до ОСОБА_1Г про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою державного виконавця ВПВР УДВС Головного управління юстиції у Донецькій області від 24.12.2012 року повернуто виконавчий лист стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України«Про виконавче провадження» у звязку з тим, що стягувачем не надано згоди на авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій.

Ухвалою Селидівського міського суду від 05.06.2015 року виконавчий лист №2-400/11, виданий Ворошиловським районним судом м.Донецька визнано таким, що не підлягає виконанню. Проте рухоме майно позивача досі залишається під забороною відчуження. Просить суд зняти заборону (публічне обтяження) на відчуження рухомого майна ОСОБА_1, зареєстроване 18.09.2012 року за № 13007441, накладеного реєстратором: Донецькою філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з,явилися, надали суду заяву, в якій просили задовільнити позов, розглянути справу без їх участі, проти заочного рішення не заперечували.

Представник відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з,явився, надав суду заперечення проти позову оскільки, виконавче провадження завершено з підстав, що не передбачають зняття арешту з майна боржника, просив відмовити у задоволенні позову.

Представник Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» у судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив провести судове засідання без його участі.

Дослідивши надані суду докази та заперечення, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Ворошиловського районного суду міста Донецька Донецької області від 23.12.2011 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 11.07.2008 року у розмірі 4888134 грн. 38 коп., судовий збір в розмірі 1700 грн., витрати, пов,язані з інформаційно-технічним забезпеченням розгляду справи у суді 250 грн., а всього - 4 891084 грн. 38 коп. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» про розірвання кредитного договору відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 10.04.2012 року рішення Ворошиловського районного суду міста Донецька від 23.12.2011 року залишено без змін.

На виконання рішення Ворошиловського районного суду міста Донецька від 23.12.2011 року видано виконавчий лист № 2-400/11 від 18.05.2012 року. За даним виконавчим листом 01.06.2012 року державним виконавцем ВПВР УДВС Головного управління юстиції у Донецькій області прийнято постанову ВП № 32856318 про відкриття виконавчого провадження.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Відповідно до положень вказаної статті, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Як вбачається з витягу державного реєстру обтяжень рухомого майна №47418313 від 14.07.2015 року, сформованого приватним нотаріусом ОСОБА_3 Кивського міського нотаріального округу, в рамках виконавчого провадження державним виконавцем ВПВР УДВС Головного управління юстиції у Донецькій області прийнято постанову від 18.09.2012 року про арешт на рухоме майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено випадки та порядок зняття арешту з майна, а саме: звернення особою, яка вважає, що майно на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові до суду із позовною заявою про визнання права власності на це майно, або зняття арешту з майна боржника постановою начальника відповідного відділу ДВС у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, або зняття арешту за постановою державного виконавця у разі наявності письмового висновку експерта, субєкта оціночної діяльності- субєкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Як, вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25.05.2012 року було зупинено виконання рішення Ворошиловського районного суду міста Донецька Донецької області від 23.12.2011 року до закінчення касаційного провадження по справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 07.11.2012 року рішення Ворошиловського районного суду міста Донецька Донецької області від 23.12.2011 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 10.04.2012 року скасовано в частині задоволення первісного позову, справу направлено в цій частині на новий розгляд.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Донецькій області прийнято постанову ВП № 32856318 від 24.12.2012 року та виконавчий лист № 2-400/11 від 18.05.2012 року, виданий Ворошиловським районним судом міста Донецька повернуто стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з тим, що стягувачем не надано згоди на авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій.

Ухвалою Селидівського міського суду від 05.06.2015 року виконавчий лист №2-400/11, виданий Ворошиловським районним судом м.Донецька визнано таким, що не підлягає виконанню.

30.07.2015 року ОСОБА_1 звернувся до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області із заявою щодо виконання вимог ст.ст. 49, 50 Закону України «Про виконавче провадження», які передбачають випадки закінчення виконавчого провадження та скасування заходів примусового виконання рішення вжитих державним виконавцем.

Як вбачається з матеріалів справи позивачу листом №Я-1267 від 17.08.2015 року Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області повідмолено, що згідно даних єдиного державного реєстру виконавчих проваджень у ВПВР УДВС Головного управління юстиції у Донецькій області перебувало виконавче провадження ВП №32856318 з виконання виконавчого листа №2-400/11. 24.12.2012 року виконавче провадження завершено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та виконавчий лист скеровано стягувачу. Станом на 14.08.2015 року виконавчий лист повторно на виконання не предявлявся. Також в листі зазначено, що виконавче провадження завершено з підстав, що не передбачають зняття арешту з майна боржника.

Статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу та наведено перелік випадків повернення виконавчого документу. Крім того, зазначеною статтею зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав,

передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Частиною 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

На час звернення позивача до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області із заявою щодо знаннятя арешту у відповідача були відсутні підстави застосування ст.ст. 49, 50 Закону України «Про виконавче провадження», окільки, як вбачається із його листа №Я-1267 від 17.08.2015 року, станом на 14.08.2015 року виконавчий лист повторно на виконання не предявлявся, тобто відсутне виконавче провадження в межах якого можливо здійснити певні дії.

Суд не бере до уваги заперечення представника відповідача з приводу того, що позов не підлягає задоволенню, тому що виконавче провадження завершено з підстав, що не передбачають зняття арешту з майна боржника, оскільки на час прийняття 24.12.2012 року постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 07.11.2012 року рішення Ворошиловського районного суду міста Донецька Донецької області від 23.12.2011 року скасовано.

Разом з тим, на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що арешт рухомого майна та оголошення заборони на його відчудження, застосовані відповідачем на виконання рішення суду, яке на час пред,явлення даного позову скасовано, фактично позбавляє ОСОБА_1 права розпоряджатися своїм майном, суд вважає, що у даному випадку має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що порушує принцип, закріплений у Статті 1 Першого Протоколу Конвенції та справедливий баланс між інтересами захисту права власності та загальними інтересами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі вищезазначеного, суд вважає, що наведені обставини порушують права позивача та перешкоджають здійсненню ним права на власність гарантоване ст. 41 Конституції України та закріплене у Цивільному кодексі України, тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати покласти на відповідача.

Керуючись ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Законом України «Про виконавче провадження», ст..ст. 3,10, 15, 60, 79, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль», про звільнення майна з під арешту та зняття заборони на його відчуження задовольнити.

Зняти заборону (публічне обтяження) на відчуження рухомого майна ОСОБА_1, зареєстроване 18.09.2012 року за № 13007441, накладеного реєстратором: Донецькою філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження.

Стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Селидівський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. В. Пирогова