Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, орган опіки та піклування Цюрупинської районної державної адміністрації, про виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 15 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 13 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач і ОСОБА_5 13 лютого 2007 року уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_5 не виконав. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 19 жовтня 2010 року суд ухвалив рішення, яким звернув стягнення на вказаний предмет іпотеки, шляхом продажу його ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно з інформацією, що міститься в довідці про склад сім'ї в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_3 та неповнолітні ОСОБА_4, ОСОБА_5 Банком надсилалися письмові повідомлення про добровільне виселення, проте відповідачі вимогу не виконали.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 15 жовтня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення місцевого та ухвалу апеляційного судів, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та просить ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що висновок місцевого суду про невиконання банком вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення письмової вимоги про звільнення іпотечного майна відповідачам та про невідповідність договору іпотеки вимогам ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» в частині відсутності згоди органів опіки та піклування на укладення вказаного договору, не є вірним. Проте, суд зазначив, що оскільки позовна вимога банку про виселення знаходиться в безпосередньому зв'язку зі зверненням стягнення на іпотечне майно, яке протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника), а власником майна залишається іпотекодавець, то висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для виселення є вірним.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанцій погодитися не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Установлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 13 лютого 2007 року було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 21 830 доларів США строком до 13 лютого 2027 року, а ОСОБА_5 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач і ОСОБА_5 13 лютого 2007 року уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 48,5 кв. м, житловою площею 26,3 кв. м, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_5 не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 19 жовтня 2010 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 48,5 кв. м, житловою площею 26,3 кв. м, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приват Банк» та виселено ОСОБА_5 з вказаної квартири (а.с. 12 - 14).

Згідно зі ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку»).

Пунктом 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» передбачено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З матеріалів справи вбачається, що 06 липня ПАТ КБ «ПриватБанк» направив на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 письмові вимоги про добровільне звільнення спірної квартири разом з усіма іншими незареєстрованими за вказаною адресою особами (а.с. 15 - 17).

Згідно довідки про склад сім'ї від 07 березня 2013 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 та ОСОБА_5, та їх неповнолітні діти: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 18).

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 19 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили, встановлено, що на час укладення іпотечного договору малолітні діти у встановленому законом порядку прав користування спірною квартирою не мали, у цьому помешканні були зареєстровані без згоди іпотекодержателя вже після укладення кредитного й іпотечного договорів (а.с. 12 - 14).

Переглядаючи рішення місцевого суду, апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції щодо невиконання банком вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення письмової вимоги про звільнення іпотечного майна всім відповідачам, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2013 року ОСОБА_3 отримала письмову вимогу, що підтверджується відбитком поштового штемпелю на повідомленні (а. с. 111).

Разом з тим, всупереч вимогам статей 212 - 214 ЦПК України апеляційний суд не з'ясував, чи отримали інші відповідачі у справі, крім ОСОБА_3, письмову вимогу про виселення, чи направлялась їм така письмова вимога.

Крім того, відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та зазначаючи, що місцевим судом не застосовано до спірних правовідносин норму Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року, апеляційний суд залишив поза увагою, що спір у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки вирішено рішенням апеляційного суду Херсонської області від 19 жовтня 2010 року. Отже, висновок апеляційного суду в цій частині є невірним.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення спору і ці порушення допущені судом апеляційної інстанції при розгляді справи, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 15 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська