Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до виконкому Криворізької міської ради, ОСОБА_4 про скасування рішення Криворізької міської ради та скасування державного акта про право власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що він під час перебування у шлюбі із ОСОБА_4 придбали будинок АДРЕСА_1. Остання на підставі рішення Криворізької міської ради № 1515 від 24 грудня 2003 року отримала у власність земельну ділянку на якій розташований зазначений будинок, що посвідчено державним актом про право власності на земельну ділянку від 6 липня 2004 року на її ім'я. Відповідно до рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 28 квітня 2011 року, залишеного у цій частині без змін рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2011 року, за ним було визнано право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що будинок є спільною власністю сторін, у нього виникло право і на земельну ділянку на якій він розташований, просив задовольнити позов.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову. Скасовано рішення Криворізької міської ради від 10 березня 1999 року № 105 у частині передачі в приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_1. Скасовано рішення Криворізької міської ради від 24 грудня 2003 року № 1515 у частині затвердження остаточного розміру земельної ділянки переданої ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 та державний акт про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, виданий 6 липня 2004 року на ім'я ОСОБА_4

ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що на земельній ділянці, яка була передана ОСОБА_4 у власність, знаходиться житловий будинок, що був, на момент прийняття рішень про передачу земельної ділянки у власність, спільною власністю сторін в якому позивачу належить 1/2 частина. Тому рішенням Криворізької міської ради та вказаним державним актом право власності на земельну ділянку порушені права ОСОБА_3, які підлягають захисту шляхом їх скасування.

Зроблений у рішенні в цій частині висновок ґрунтується на поданих сторонами доказах, відповідає фактичним обставинам справи та положенням законодавства.

Порушень норм процесуального права при проведенні оцінки доказів не встановлено.

У зв'язку з цим доводи касаційної скарги про незаконність оскаржуваного рішення підлягають відхиленню, вони не можуть тягти за собою його скасування в цій частині.

Апеляційний суд вирішуючи спір виходив із положень ст. 120 ЗК України, який набрав чинності 1 січня 2002 року, та ст. 377 ЦК України, який набрав чинності 1 січня 2004 року.

Однак з матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу будинку, право власності на Ѕ якого визнано за позивачем у зв'язку з набуттям його у період перебування сторін у шлюбі, укладено 8 травня 1990 року коли діяв ЦК УРСР від 18 липня 1963 року та ЗК УРСР від 8 липня 1970 року.

Відповідно до ст. ст. 90, 91 ЗК УРСР від 8 липня 1970 року на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок.

Враховуючи те, що договір купівлі-продажу будинку укладено 8 травня 1990 року, то до спірних правовідносин щодо набуття права користування земельною ділянкою у зв'язку з набуттям у власність жилого будинку, на якій він розташований, необхідно застосовувати положення ст. ст. 90, 91 ЗК УРСР від 8 липня 1970 року, які діяли на час переходу права власності на нього.

Згідно із ст. 341 ЦПК України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення або змінити рішення, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, чи не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З врахуванням того, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норму матеріального права, яка регулює спірні правовідносини, рішення апеляційного суду підлягає зміні в частині застосування норми матеріального права на підставі якої вирішено спір, а саме замість ст. 120 ЗК України від 25 жовтня 2001 року та ст. 377 ЦК України від 16 січня 2003 року зазначити як правову підставу вирішення спору ст. ст. 90, 91 ЗК УРСР від 8 липня 1970 року.

Зміна норми матеріального права не впливає на вирішення спору по суті.

Керуючись ст. ст. 336, 341 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

вирішила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 жовтня 2014 року змінити у частині застосування норми матеріального права на підставі якої вирішено спір, вказавши правовою підставою вирішення спору ст. ст. 90, 91 ЗК УРСР від 8 липня 1970 року замість ст. 120 ЗК України від 25 жовтня 2001 року та ст. 377 ЦК України від 16 січня 2003 року.

В іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук