АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа №22-ц/796/907/2015 Головуючий у І інстанції - Кізюн Л.І.
Доповідач - Заришняк Г.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є

при секретарі - Осмолович В.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в Апеляційному суді міста Києва цивільну справу за апеляційною скаргою Прокурора Солом'янського району міста Києва в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у м. Києві на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору про спільну діяльність та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просив розірвати договір про спільну діяльність від 12.05.2014 року, укладений між сторонами, а також зобов'язати відповідача передати за актом приймання-передачі нежитлове приміщення по АДРЕСА_2, загальною площею 73,4 кв.м, яке відповідач отримав відповідно до умов Договору про спільну діяльність від 12.05.2014 року. Під час розгляду справи, позивач збільшив позовні вимоги, просив визнати за ним право власності на нежитлове приміщення - творчу майстерню за № 43-а по АДРЕСА_2, загальною площею 73,4 кв.м у Шевченківському районі м. Києва та на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 73,5 кв.м. Крім того, просив зобов'язати відповідача передати йому за актом приймання - передачі нежитлове приміщення - творчу майстерню за № 43-а, по АДРЕСА_2, загальною площею 73,4 кв.м. у Шевченківському районі м. Києва м., яку ОСОБА_2 отримав відповідно до умов договору про спільну діяльність від 12.05.2014 року.

ОСОБА_1 свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 12 травня 2014 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір про спільну діяльність, згідно умов якого сторони зобов'язувалися шляхом об'єднання майна і зусиль спільно здійснювати роботи в сфері господарської діяльності. Відповідно до пункту 3.1. договору він зобов'язувався протягом 3-х робочих днів з моменту підписання договору передати ОСОБА_2 нежитлове приміщення по АДРЕСА_2, загальною площею 73,4 кв.м. у Шевченківському районі м. Києва, а ОСОБА_2 зобов'язувався передати двокімнатну квартиру по АДРЕСА_1, загальною площею 73,5 кв.м. На підставі акту приймання - передачі майна від 12.05.2014 року вони прийняли вказане майно. Згідно пункту 4.1 договору відповідач протягом 3-х робочих днів з моменту підписання даного Договору повинен перерахувати йому платіжним дорученням грошовий внесок в розмірі 70 000 грн. 00 коп. Розділом 6 Договору встановлено, що його внеском є нежитлове приміщення по АДРЕСА_2, загальною площею 73,4 кв.м. у Шевченківському районі м. Києва, надане ним відповідачеві на період дії даного договору на цілі сумісної діяльності, що становить його частку в 65%. Внеском відповідача у спільну діяльність є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 73,5 кв.м., а також 70 000 грн. 00 коп., що складає частку відповідача - 35 %.

Відповідач свої зобов'язання по сплаті вказаної суми не виконав, хоча і продовжує здійснювати власні справи за рахунок спільного майна. Відповідач стверджує, що його трудова участь у спільному підприємстві відповідає заявленим у договорі 35 % його частки, і він не має підстав для сплати 70000 грн.

Також відповідач жодного разу на протязі року не подав йому звіт про діяльність та не перераховував на його користь прибуток від здійснення спільної діяльності.

Відповідно до п. 9.5 Договору про спільну діяльність даний Договір може бути розірваний за заявою однієї із сторін у випадку невиконання другою стороною своїх зобов'язань. У цьому випадку всі невигідні наслідки розірвання покладаються на винну сторону.

За таких обставин позивач просив суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано право власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення - творчу майстерню за № 43-а, по АДРЕСА_2, загальною площею 73,4 кв.м. у Шевченківському районі м. Києва. Зобов'язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 за актом приймання - передачі нежитлове приміщення - творчу майстерню за № 43-а, по АДРЕСА_2 загальною площею 73,4 кв.м. у Шевченківському районі м. Києва, яку ОСОБА_2 отримав відповідно до умов Договору про спільну діяльність від 12.05.2014 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 654,00 грн. судового збору.

В апеляційні скарзі Прокурор Солом'янського району міста Києва в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у м. Києві, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення суду та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В суді апеляційної інстанції прокурор підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Сторони в судове засідання не з»явилися, в поданих на адресу суду заявах просили слухати справу у їх відсутність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 12 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про спільну діяльність.

В пункті 1.1. договору сторони узгодили, що за даним договором вони зобов'язуються шляхом об'єднання майна і зусиль спільно здійснювати роботи в сфері господарської діяльності.

Згідно пункту 3.1. договору ОСОБА_1 зобов'язується в термін протягом 3-х робочих днів з моменту підписання договору передати ОСОБА_2 нежитлове приміщення по АДРЕСА_2, загальною площею 73,4 кв.м. у Шевченківському районі м. Києва.

Актом приймання - передачі майна від 12.05.2014 року сторони прийняли вказане майно.

Відповідно до пункту 4.1 договору відповідач ОСОБА_2 протягом 3-х робочих днів з моменту підписання даного Договору повинен перерахувати позивачу платіжним дорученням грошовий внесок в розмірі 70000 грн.

Розділом 6 Договору встановлено, що внеском позивача є нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 загальною площею 73,4 кв.м. у Шевченківському районі м. Києва, надане відповідачеві на період дії даного договору для цілей сумісної діяльності, частка позивача складає 65%. Внесок відповідача становить 35% і складається із двокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 73,5 кв.м., а також 70 000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на нежитлове приміщення - творчу майстерню за № 43-а, по АДРЕСА_2, загальною площею 73,4 кв.м. у Шевченківському районі м. Києва, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт набуття права власності на вказане новостворене нерухоме майно, яке оспорюється відповідачем.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Зі справи вбачається, що на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23.06.2010 року позивач є власником квартири АДРЕСА_2, тому з метою ремонту даху над власною квартирою здійснив будівництво нежитлового приміщення - творчої майстерні № 43-а, по АДРЕСА_2, загальною площею 73,4 кв.м.

Згідно з ч.І ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Отже, набуття права власності з підстав невиконання умов договору про спільну діяльність, законом не передбачено.

Окрім того, відповідно до вимог ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

На підставі ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На підтвердження відповідного права власності на нерухоме майно позивачем надано висновок експерта від 07.11.2013 року, який не містить ні підпису експерта, ні печатки відповідної експертної установи, а також технічний паспорт на спірну нежитлову будівлю, який в порушення вимог п.1.4 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, завірений лише печаткою інженера з інвентаризації нерухомого майна та не містить підпису й печатки суб'єкта господарювання, який згідно законодавства має право здійснювати технічну інвентаризацію, а також вказується інша адреса нерухомого майна.

Разом з тим, справа не містить належних правовстановлюючих документів, які підтверджують, що за позивачем в порядку передбаченому законодавством, зареєстровано на праві власності об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення творчу майстерню за № 43-а, по АДРЕСА_2 загальною площею 73,4 кв.м.

Крім того, відповідно до п. 1 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого Постановою КМУ від 13.04.2011р. за № 466, який набрав чинності 13.05.2011 р., будівельні роботи - роботи з нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та: подання замовником за формою згідно з додатком 1 повідомлення про початок виконання будівельних робіт Державній архітектурно-будівельній інспекції або її територіальному органу (далі - Інспекція) за місцезнаходженням об'єкта будівництва - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт (далі - декларація) або отримання дозволу на виконання будівельних робіт, відповідно до переліку об'єктів, будівництво яких здійснюється після надіслання повідомлення про початок виконання будівельних робіт; реєстрації відповідною Інспекцією декларації - щодо об'єктів будівництва, що належать до І-ІП категорії складності; видачі замовнику Інспекцією дозволу на виконання будівельних робіт -щодо об'єктів будівництва, що належать до IV і V категорії складності.

У відповідності з ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Позивачем не надано суду доказів того, що будівництво спірного об'єкту здійснювалося ним у відповідності з вимогами чинного містобудівного законодавства, при наявності належних дозвільних документів, а також що нежитлове приміщення було прийнято в експлуатацію та пройшло державну реєстрацію, що свідчить про те, що будівництво спірного об'єкту є самочинним будівництвом.

Згідно з роз»ясненнями, що містяться в п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 ЦПК України.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачем порушувалося питання про визнання права власності на самочинне будівництво в компетентному державному органі, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право, що позивач звертався до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації.

Згідно Указу Президента України від 08.04.11 № 439/2011 «Про Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України» Державна архітектурно-будівельна інспекція України (Держархбудінспекція України) є центральним органом виконавчої влади.

Пунктом 4 вказаного Положення передбачено, що Держархбудінспекція України відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, приймає в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти, видає відповідні сертифікати, реєструє декларації про готовність об'єкта до експлуатації та у визначених законодавством випадках відмовляє в реєстрації таких декларацій.

Постановою Кабінету міністрів України №549 від 23.05.2011 утворено територіальний орган Державної архітектурно-будівельної інспекції - Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві.

Визнаючи за позивачем право власності на зазначений об'єкт нерухомості, суд першої інстанції фактично постановив рішення, яке стосується інтересів Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві, як органу, на який покладено обов'язок приймати в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти, не залучивши її до участі у розгляді справи.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Оскільки, судове рішення порушує інтереси держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві як органу, що вирішує питання надання дозвільних документів на будівництво, прокуратура Солом'янського району м. Києва просить про задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.4 ч.І ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає висновок суду про те, що позивачем доведено факт набуття права власності на спірне майно, й порушене право позивача підлягає захисту, є помилковим.

За таких обставин, рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення - творчу майстерню за № 43-а, по АДРЕСА_2, загальною площею 73,4 кв.м. у Шевченківському районі м. Києва, та зобов»язання ОСОБА_2 вчинити дії -відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Прокурора Солом'янського району міста Києва в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у м. Києві задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в частині: визнання права власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення - творчу майстерню за № 43-а, по АДРЕСА_2, загальною площею 73,4 кв.м. у Шевченківському районі м. Києва, та зобов»язання ОСОБА_2 вчинити дії -відмовити.

В решті дане рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді