АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Абдуллаєвій Е.Б.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2012 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», треті особи: Національний банк України, ОСОБА_1, про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки, -

УСТАНОВИЛА:

Унікальний номер справи: 2-5248/11
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12112/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Гайдук С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
В грудні 2010 року позивач ПАТ «Універсал банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ПАТ «Універсал банк» є правонаступником всіх прав та обов'язків ВАТ «Універсал банк». 30.01.2008 року ЗАТ «Універсал банк» уклав з ОСОБА_3 кредитний договір № 014-2008-121, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 80000,00 дол. США строком до 10 січня 2033 року зі сплатою 12,45 % річних за користування кредитом. ОСОБА_3 зобов'язувалася щомісячно сплачувати мінімальний платіж в рахунок погашення кредиту, а також сплатити відповідну платню за користування кредитом в порядку та на умовах визначених договором. З метою забезпечення виконання зобов'язань 30 січня 2008 року за Кредитним договором між банком та відповідачем ОСОБА_1, було укладено Договір поруки № 014-2008-121 -Р/1, згідно якого останній зобов'язався відповідати по зобов'язаннях ОСОБА_3 Також з метою забезпечення виконання зобов'язання між Банком та ОСОБА_3, було укладено Договір іпотеки від 30 січня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, а ОСОБА_3 в свою чергу зобов'язання в частині повної та своєчасної сплати кредитних платежів не виконує. Внаслідок чого, станом на 14.10.2010 року утворилась загальна заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем в сумі 82566,38 доларів США, що еквівалентно 653091,81 грн., а саме: прострочена заборгованість по кредиту в сумі 2666,70 доларів США; що еквівалентно 21093,33 грн. сума дострокового стягнення кредиту 71199,89 грн., що еквівалентно 563184,01 грн., заборгованість по відсоткам в сумі 8304,51 доларів США, що еквівалентно 65638,84 грн., підвищені відсотки в сумі 395,28 долар США, що еквівалентно 3126,63 грн., яку просив стягнути з відповідача. Також просив стягнути з відповідача сплачені позивачем судові витрати.

У березні 2011 року відповідачка ОСОБА_3 через свого представника пред'явила зустрічний позов до ПАТ «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та зобов'язання виключити записи з реєстру. Зустрічні вимоги обґрунтовує тим, що кредитний договір № 014-2008-121 був укладений з порушенням чинного законодавства, а саме ст. 99 Конституції України, ст.ст. 203, 227 ЦК України, суперечить приписам ч.1 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», а тому вважає даний договір недійсним. Просила суд визнати кредитний договір № 014-2008-121 від 30.01.2008 року, недійсним; визнати договір іпотеки від 30.01.2008 року, недійсним; в порядку застосування недійсності Договору іпотеки виключити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна.

Ухвалою суду від 07.02.2012 року позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення залишені за заявою позивача без розгляду.

У процесі розгляду справи позивачем уточнювались позовні заяви і відповідно до заяви від 06.06.2012 року позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість в сумі 94031,11 доларів США, що еквівалентно сумі за курсом НБУ станом на 05.04.2012 року 751111,07 грн.

Відповідачкою ОСОБА_3 в процесі розгляду справи уточнювались зустрічні позовні вимоги і відповідно до заяви про уточнення позовних вимог вона просила визнати кредитний договір № 014-2008-121 від 30.01.2008 року, недійсним; визнати договір іпотеки від 30.01.2008 року, недійсним; визнати недійсним договір поруки укладений 30.01.2008 року між банком та відповідачем ОСОБА_1, в порядку застосування недійсності Договору іпотеки виключити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2012 року позов Публічного акціонерного товариства «Універсал банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто солідарно ОСОБА_3, ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал банк» заборгованість за Кредитним договором № 014-2008-121 від 30.01.2008 року в сумі 94031,11 доларів США, що за курсом НБУ станом на 05.04.2012 року становить 751111 грн.07 коп., судового збору 3219 грн.00 коп. та 120 грн. збору за інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, а всього 754450 (сімсот п'ятдесят чотири тисячі чотириста п'ятдесят) грн.07 коп. У зустрічному позові ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Універсал банк», треті особи Національний банк України, ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 в повному обсязі та визнати припиненим договір поруки.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що ухвалюючи рішення, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема те, що Банк в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку, що підтверджується матеріалами справи.

Зазначає, що в разі зміни умов договору без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, договір поруки є припиненим. Оскільки ОСОБА_1 не надавав згоду на підвищення відсоткової ставки за договором поруки передбачено надання згоди поручителя на внесення змін до умов договору, є підстави для визнання договору поруки припиненим відповідно до ст. 559 ЦПК України.

Апелянт вказує, що банком пропущений передбачений ст. 559 ЦПК України шестимісячний строк звернення до суду з позовом до поручителя, оскільки позичальник припинив сплачувати кредит починаючи з 2008 року, початок перебігу строку позовної давності звернення до суду починається з моменту коли в банку виникло право звернення до суду. Отже, відповідач заявляє про застосування строків позовної давності звернення до суду.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до п. 1.1. Статуту ПАТ «Універсал Банк» є правонаступником прав та обов'язків ВАТ «Універсал банк»

Також встановлено, що 30.01.2008 року ЗАТ «Універсал банк» уклав з ОСОБА_3 кредитний договір № 014-2008-121, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 80000,00 дол. США строком до 10 січня 2033 року зі сплатою 12,45 % річних за користування кредитом, (а.с.10-21).

Пунктом 2.5 Кредитного договору визначено, що розмір щомісячного платежу встановлений в Графіку погашення кредиту, що викладений у Додатку №2 до Кредитного договору. За домовленістю сторін датою погашення щомісячних платежів сторонами визнано останній робочий день, що передує «10» числу кожного місяця ( п.2.4 Кредитного договору).

Як вбачається з матеріалів справи, в порушення вимог п.5.3.2. Кредитного договору ОСОБА_3 належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання, зокрема, погашення по Кредитному договору здійснюється з порушенням графіку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання у повному обсязі, а саме - відповідно до п. 2.1.3 Кредитного договору було перераховано кредитні кошти на рахунок відповідачки ОСОБА_3 № НОМЕР_1 (НОМЕР_2), що підтверджується випискою по рахунку, при цьому остання порушила умови договору № 014-2008-121 від 30.01.2008 року, відповідно до яких зобов'язувалася погашати кредит та проценти за користування ним на умовах та в порядку, визначених договором кредиту.

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною другою статті 625 цього ж кодексу передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та розмір процентів встановлений договором.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплаті процентів, у разі прострочення повернення чергової частини.

Відповідно до п. 5.2.5. Кредитного договору Банк має право достроково вимагати повернення кредитних коштів у повному обсязі у випадку прострочення сплати чергового платежу понад 2 (двох) місяців і не усунення позичальником порушень протягом ЗО календарних днів з дати відправлення Банком повідомлення на адресу позичальника з вимогою усунути порушення. В такому випадку, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.

Також враховано судом першої інстанції, що відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою забезпечення виконання зобов'язання між Банком та ОСОБА_3, було укладено Договір іпотеки від 30 січня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М.

Також з метою забезпечення виконання зобов'язань 30 січня 2008 року за Кредитним договором між банком та відповідачем ОСОБА_1, було укладено Договір поруки № 014-2008-121-Р/1, згідно якого останній зобов'язався відповідати по зобов'язаннях ОСОБА_3

Відповідно до п. 1.3 Договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Пункт 1.4 Договору поруки передбачає, що Поручитель і Боржник несуть солідарну відповідальність перед Кредитором.

Достеменно встановлено судом першої інстанції, що 07.09.2010 року відповідачу ОСОБА_3, а 14.09.2010 року відповідачу ОСОБА_1 було направлено банком вимогу-попередження про необхідність усунути порушення умов кредитного договору, договору поруки та сплати процентів за користування кредитом, яку відповідачі не виконали.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не виконують свої зобов'язання по кредитному договору № 014-2008-121 від 30.01.2008 року та Договір поруки № 014-2008-121-Р/1 від 30.01.2008 року і протягом тривалого часу не розраховуються з позивачем, внаслідок чого, станом на 05.04.2012 року утворилась загальна заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем в сумі 94031,11 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 751111,07 грн., а саме: прострочена заборгованість по кредиту в сумі 73599,92 доларів США; що еквівалентно 587908,81 грн. заборгованість по відсоткам в сумі 17602,71 доларів СИЛА, що еквівалентно 140608,65 грн., підвищені відсотки в сумі 2828,48 долар США, що еквівалентно 22593,62 грн., яка підлягає до солідарного стягнення з відповідачів, а позовні вимоги Банку до задоволення.

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони необґрунтовані та не доведені належними доказами, повторюють доводи зустрічного позову, які були повно та всебічно з'ясовані судом першої інстанції.

Зокрема доводи апелянта про те, що є підстави для визнання договору поруки припиненим відповідно до ст. 559 ЦПК України, спростовуються наступним.

Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що унормовано ч.І ст.628 ЦК України.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як то визначено ч. 1 ст.638 ЦК України.

Таким чином, цивільне законодавство базується на принципі свободи договору, волевиявлення сторін та їх добровільності при його укладенні, обов'язкового виконання сторонами умов договору та зобов'язань за договором.

Судом першої інстанції встановлено, та не спростовано відповідачами, що кредитний договір № 014-2008-121 від 30.01.2008 р. та договір іпотеки від 30.01.2008 був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договорів не висловлювали.

Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.

Крім того, згідно з п.7 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9, «Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом».

Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 92 Конституції України статус національної валюти та статус іноземних валют на території України встановлюються виключно законами України.

Згідно з ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань.

Отже, чинні законодавчі акти передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони встановлення грошових зобов'язань в іноземній валюті.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем не надано в порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України належних та допустимих доказів стосовно того, що спірні договори не відповідають вимогам чинного законодавства України.

За викладених підстав та враховуючи те, що під час розгляду справи не встановлено порушень чинного законодавства з боку банку, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що сторони врегулювали свої відносини на свій розсуд, вчинений позивачем правочин відповідає дійсному волевиявленню сторін і спрямований на настання певних юридичних наслідків як для однієї так і для другої сторони, укладений відповідно до вимог чинного законодавства України, а тому в задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору, договору поруки, договору іпотеки, та зобов'язання вчинити дії, слід відмовити.

Як вбачається з матеріалів справи, вимоги апеляційної скарги підлягають розгляду саме в розрізі вимог зустрічного позову, однак під час апеляційного розгляду справи апелянтом також не було надано жодних доказів на спростування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог зустрічного позову.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог первісного позову та відмови в задоволенні позовних вимог зустрічного позову.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2012 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: