У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Колодійчука В.М., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенська Інна Романівна, про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування нерухомого майна, а саме: виставкового салону непродовольчих товарів, що розташований по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. (реєстровий № 5887). Позовні вимоги мотивовані тим, що у лютому 2010 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за яким відповідач отримав 481 800 доларів США, зобов'язавшись повернути за першою вимогою. Зазначила, що у липні 2010 року вона звернулась до ОСОБА_4 із відповідною вимогою, проте останній відмовився повертати кошти, став ухилятися від зустрічей. При цьому уклав з ОСОБА_7 договір дарування, за яким подарував останній належне йому нерухоме майно - виставковий салон непродовольчих товарів. Вважає, що даний договір дарування укладений для приховування майна позичальника, а тому є фіктивним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_7 померла, у зв'язку з чим позивач уточнила позовні вимоги, зазначивши замість останньої її правонаступника ОСОБА_5

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування від 29 грудня 2011 року виставкового салону непродовольчих товарів, що розташований по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. (реєстровий № 5887).

Провадження у справі в частині скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно закрито.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оспорюваний правочин було вчинено без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, оскільки ОСОБА_7 після укладання договору фактично не прийняла дарунок, не почала ним користуватися та не зареєструвала своє право власності на нього.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Судами встановлено, що 02 лютого 2010 року між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою (а. с. 9 т. 1), відповідно до якого ОСОБА_3 надала ОСОБА_4 у борг суму коштів в розмірі 481 880 доларів США, які останній зобов'язався повернути за першою вимогою.

29 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, інтереси якої за довіреністю представляв ОСОБА_5, було укладено договір дарування (а. с. 11 -12, т. 1) належного дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 03 грудня 2003 року, зареєстрованого у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради 22 грудня 2003 року, виставкового салону непродовольчих товарів, розташованого по АДРЕСА_1 (а. с. 13-14, 171, т. 1).

02 січня 2013 року ОСОБА_7 здійснила державну реєстрацію права власності на вказане майно, яка згодом була скасована постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2014 року (а. с. 113-114, т. 1, а. с. 43-50, т. 3).

Згідно зі змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Так, вважаючи, що указаний договір укладений ОСОБА_4 з метою приховання належного йому нерухомого майна від стягувача та уникнення виконання рішення суду про стягнення з нього боргу за договором позики, тому не спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, ОСОБА_3 звернулась до суду із даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст. 234 ЦК України, визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Як вбачається з матеріалів справи, сторона договору ОСОБА_7 (обдаровувана) померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

При цьому, в судовому засіданні інтереси останньої представляли інші особи, особисто обдаровувана допитана не була, що має істотне значення при розгляді справ зазначеної категорії.

Дійшовши висновку про фіктивність правочину, у порушення вимог ст. ст. 214, 215, 315 ЦПК України суди на заперечення відповідачів проти позову та на доводи апеляційної скарги уваги не звернули, не встановили жодної обставини, яка свідчить про фіктивність укладеної між відповідачами угоди.

Згідно зі ст. 57, ч. ч. 1,4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має мотивувати це.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст. 212 ЦПК України вищезазначених вимог закону до уваги не взяли, належним чином доводів сторін не перевірили, не врахували вимоги ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має надати оцінку всім доказам у сукупності, що апеляційним судом зроблено не було.

Крім того, позивач не є стороною договору дарування, а доказів про те, що його невідповідність вимогам закону та при його укладенні порушені її права, ОСОБА_3 не надано.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що, у свою чергу, призвело до поверхневого вирішення спору.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У силу ч. 2 ст. 348 ЦПК України підлягає скасуванню й ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2014 року про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_8, на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року у даній справі.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. ТкачукСудді:В.С. Висоцька М.К. Гримич В.М. КолодійчукО.В. Умнова

6

ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ

З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ

№ 6-44843св14

Головуючий у першій інстанції: Католікян М.О.

Доповідач: Гримич М.К.