Ухвала

іменем україни

25 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області, треті особи: відділ Держземагенства у Миронівському районі Київської області, Миронівський районний відділ Київської обласної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування рішень сільської ради, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 20 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 21 жовтня 1994 року вона придбала житловий будинок в с. Ходорів Миронівського району Київської області. Згідно погосподарської книги за будинком рахується земельна ділянка загальною площею 0,59 га, - 0,25 га для обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд і 0,34 га для ведення особистого селянського господарства, якою вона користується з моменту купівлі будинку. Рішенням Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області від 19 грудня 2007 року їй надано дозвіл на виготовлення технічної документації на право власності на вказану земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1. До цього часу державний акт вона не отримала, так як згідно повідомлення Київської обласної філії Центру ДЗК, зведеного плану ділянок та схеми земельних ділянок її та суміжного землекористувача ОСОБА_4, вбачається, що дані земельні ділянки накладаються одна на одну. Посилаючись на те, що при виготовленні державного акту на ім'я відповідачки було порушено порядок, передбачений чинним законодавством, просила суд, уточнивши позовні вимоги, скасувати рішення Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області від 14 жовтня 2009 року, від 29 грудня 2007 року, від 22 травня 2009 року щодо виділення земельної ділянки ОСОБА_4; скасувати записи в поземельній книзі відносно земельної ділянки ОСОБА_4, витребувати в Держземагенстві Миронівського району Київської області копію проекту землевідведення, складеного на ім'я ОСОБА_4; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, розташовану на території Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області, виданий на ім'я ОСОБА_4

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Скасовано рішення тридцятої сесії п'ятого скликання Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області №583-ХХХ-V від 14 жовтня 2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_4 земельної ділянки у власність».

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 422083, виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,12 га серії ЯЛ № 422083 по АДРЕСА_2, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 20 січня 2014 року апеляційну скаргу Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області та ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваним рішенням сільської ради щодо відведення відповідачу земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою позивача, порушено законні права та інтереси останньої.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що рішення про виділення відповідачеві земельної ділянки приймалося у відповідності до вимог чинного земельного законодавства, позивачем не надано доказів порушення оспорюваним рішенням сільської ради її права користування спірною земельною ділянкою та неможливості отримання документів, що посвідчували б її право власності на спірну земельну ділянку.

Судами попередніх інстанції установлено, що ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу від 21 жовтня 1994 року на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Відповідно до довідки Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області за ОСОБА_3 згідно земельно-шнурової книги у АДРЕСА_1 рахується земельна ділянка площею 0,59 га, в тому числі: 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, та 0,34 га для ведення особистого селянського господарства. Даною земельною ділянкою сім'я позивачки користується з 1994 року (а.с. 7).

ОСОБА_4 є власником суміжної земельної ділянки на підставі рішення Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області від 14 жовтня 2009 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на території села Ходорів Миронівського району Київської області по вулиці Молодіжній та їй у власність передано зазначену земельну ділянку (а.с. 12).

На підставі зазначеного рішення сільської ради відповідачем отримано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,12 га по АДРЕСА_2 (а.с. 9).

Рішенням Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області від 19 грудня 2007 року ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 0,59 га (а.с. 8).

Під час виготовлення технічної документації було встановлено, що земельна ділянка площею 0,59 га по АДРЕСА_1 частково накладається на суміжну земельну ділянку по вулиці Молодіжній, яка належить ОСОБА_4

Згідно зі ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Згідно ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

За змістом ст. 125 ЗК України право власності та право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Відповідно до ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно зі ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. п. 11, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

При цьому, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що з 1 січня 2002 року відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 року у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Аналіз зазначених норм вказує на те, що при ухваленні судами рішень у справах, що стосуються визнання незаконними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про передачу у власність або користування земельних ділянок з'ясуванню підлягають обставини правомірності передачі землі громадянам, зокрема, на якій підставі та чи інша земельна передається у власність або користування особі, та чи не буде порушувати передача земельної ділянки законні права та інтереси інших осіб.

Встановлено, що земельна ділянка позивача, якою вона на законних підставах користується з 1994 року, межує із земельною ділянкою відповідача, що належить останній на підставі оспорюваного рішення сільської ради.

З матеріалів справи також вбачається, що земельна ділянка позивача накладається на земельну ділянку відповідача та вказана обставини стала підставою для відмови ОСОБА_5 у виготовленні технічної документації на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 та підставою для звернення останньої до суду з позовом.

Згідно акту погодження меж земельних ділянок, на якому наявний підпис від імені позивача, сторонами погоджено межі користування суміжними земельними ділянками (а.с. 13-14).

Факт підписання зазначеного акту, а також виставлення межових знаків на місцевості ОСОБА_5 заперечує, зазначаючи, що відведення відповідачеві земельної ділянки відбулося з порушенням вимог чинного законодавства.

Вирішуючи справу, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 316 ЦПК України обставини справи встановив неповно, не з'ясував правовий статус спірних земельних ділянок на час їх приватизації; не врахував, що земельною ділянкою розміром 0,59 га, щодо якої рішенням Грушівської сільської ради від 19 грудня 2007 року ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, остання користується з 1994 року, натомість ОСОБА_4 рішенням Грушівської сільської ради від 14 жовтня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність новоствореної земельної ділянки; не дав оцінки тому факту, що при підписанні акту погодження меж, на який апеляційний суд послався як на доказ відсутності порушень прав позивача, вже існувала накладка суміжних земельних ділянок (а.с. 13-14); належним чином не перевірив доводи позивача щодо не підписання нею зазначеного акту погодження меж та не виставлення межових знаків при виготовленні ОСОБА_4 проектної документації; не з'ясував, чи відповідає виготовлений ОСОБА_4 проект відведення земельної ділянки та виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку нормативно-правовим актам, якими регламентується їх виготовлення та складання, зокрема, Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомзему України № 43 від 4 травня 1999 року та Положенню по земельно-кадастровій інвентаризації земель населених пунктів, затвердженого наказом Держкомзему України № 85 від 26 серпня 1997 року, та дійшов передчасного висновку про те, що оскаржуваними рішенням та актом не порушено права позивача.

Враховуючи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з порушенням норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, воно підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду відповідно до вимог ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 336, 338, ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 20 січня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар С.О. Карпенко Д.О. ОстапчукСудді:В.І. Амелін