У х в а л а

іменем україни

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ступак О.В.,

суддів: Коротуна В.М., Дем'яносова М.В., Парінової І.К., Леванчука А.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 05 жовтня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_1, як з позичальником та ОСОБА_2, як з поручителем було укладено кредитний договір «Автопакет», за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 25 573,27 дол. США, зі строком повернення до 04 жовтня 2014 року, з заставою автомобіля «Mitsubishi Lancer», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка станом на 05 серпня 2013 року складала 280 013 грн 17 коп., яку ПАТ «КБ «Надра» просило стягнути на свою користь солідарно зі ОСОБА_1, ОСОБА_2

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2014 року, у задоволенні позову було відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «КБ «Надра» просить скасувати ухвалені судові рішення та справу передати на новий розгляд, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з безпідставності позовних вимог.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 05 жовтня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра») та ОСОБА_1, як з позичальником та ОСОБА_2, як з поручителем було укладено кредитний договір «Автопакет», за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 25 573,27 дол. США, зі строком повернення до 04 жовтня 2014 року, з заставою автомобіля «Mitsubishi Lancer», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка станом на 05 серпня 2013 року складала 280 013 грн 17 коп.

Як убачається із матеріалів справи відповідно до п. 1.2.4 кредитного договору від 05 жовтня 2007 року банк надає позичальнику кредитну лінію з терміном погашення до 04 жовтня 2014 року.

За заявою ОСОБА_1 на видачу готівки, 05 жовтня 2007 року ВАТ «КБ «Надра» були видані позичальнику кошти у розмірі 25 573,27 дол. США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Як на підставу відмови в задоволенні позову, суди послалися на копію довідки від 30 червня 2009 року за вихідним № 1703 за підписом директора філії ВАТ «КБ «Надра» на ім'я начальника РП першого МВ Державної автомобільної інспекції Управління МВС України в Дніпропетровській області відповідно до якої банк у зв'язку з погашенням кредиту за кредитним договором від 05 жовтня 2007 року просив зняти заборону на відчуження предмета застави автомобіля «Mitsubishi Lancer», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України надані суду докази мають бути належними та допустимими.

В пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК України просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК України сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно,тощо).

Вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позову, суди не надали належної оцінки тому, що відповідачами до суду була надана лише копія вищезазначеної довідки від 30 червня 2009 року.

При цьому, звертаючись до суду з позовом, банк зазначав, що заборгованість за кредитним договором відповідачами не погашена.

Крім того, банком було зазначено, що довідка про відсутність заборгованості за кредитним договором від 30 червня 2009 року за вихідним № 1703 не надавалася, а оригінали довідки та кредитного договору із відміткою про відсутність заборгованості судами першої та апеляційної інстанції не досліджувалися.

Таким чином, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 307, 316 ЦПК України, не перевірили належним чином вищевказаних доводів позивача, зокрема, щодо наявності заборгованості відповідачів за кредитним договором від 05.10.2007 року, оскільки висновки судів щодо відсутності підстав для задоволення позову ґрунтуються лише на припущеннях, що не відповідає вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ступак

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

М.В. Дем'яносов

А.О. Леванчук