22-ц/775/768/2015(м)
Головуючий у 1-й інстанції Папаценко П.І.
Суддя-доповідач Сорока Г.П. Категорія 48
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

28 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - Сорока Г.П.

суддів - Принцевської В.П., Баркової Л.Л.,

при секретарі - Меркуловій Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільно набутого майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 квітня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

20 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, який в подальшому уточнила та змінила, в остаточній редакції позовної заяви просила визнати спільною сумісною власністю її та відповідача автомобіль «Toyota Land Cruiser 200», 2008 року випуску, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, будинок АДРЕСА_1 на території Іллічівської сільської ради в СТ «Самаренець» по вул.Сиренєвій; провести поділ спільної сумісної власності подружжя, визнавши за нею та відповідачем право власності по ? частці за кожним на вказані автомобіль і будинок (а.с.3-6,62-63,109-110).

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 20.03.1998 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого мають спільну дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Фактично шлюбні відносини з відповідачем припинені з 2013 року, але продовжують мешкати за однією адресою, шлюб не розірвано. В період шлюбу нею та відповідачем за спільні кошти було придбано ряд майна, в тому числі зазначені автомобіль і садовий будинок, які були зареєстровані за відповідачем та є спільним сумісним майном подружжя і вона має права на ? частину даного майна. Згоди щодо поділу цього майна з відповідачем не досягнуто.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільно набутого майна подружжя задоволено.

Визнано об'єктом спільної сумісної власності майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, набуте ними за час шлюбу, а саме: автомобіль «Toyota Land Cruiser 200», 2008 року випуску, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1; садовий будинок, загальною площею 78,4 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Проведено поділ спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, набуте ними за час шлюбу, визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності, за кожним по ? частці на наступне майно: автомобіль «Toyota Land Cruiser 200», 2008 року випуску, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1; садовий будинок, загальною площею 78,4 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_3, посилаючись на неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відповідач та позивачка в судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності за участю їх представників. Тому, виходячи з положень ст.305 ЦПК України, колегія суддів дійшла до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін за участю їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Продун Г.М.., яка доводи апеляційної скарги підтримала, просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалите нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, заперечення представника позивачки ОСОБА_2 - адвоката Темір І.В., який просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 1998 року, спірні автомобіль «Toyota Land Cruiser 200», 2008 року випуску, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, та садовий будинок АДРЕСА_1 було придбано сторонами в період зареєстрованого шлюбу та ведення ними спільного господарства, за кошти спільної праці, тому дане майно є спільним майном подружжя і частки подружжя є рівними.

Враховуючи те, що жодна із сторін не вчинила дій, спрямованих на згоду одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд дійшов до висновку про поділ спірного майна шляхом визнання за кожним із подружжя на ? ідеальної частки в цьому майні без його реального поділу, залишивши майно у спільній частковій власності.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитись, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира, жилі й садові будинки, акції та інші ціні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові кошти та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними відносинами, тощо.

Зі справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.03.1998 року (а.с.23).

Шлюб між сторонами розірваний рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 09.02.2015 року, яке набрало законної сили 20.02.2015 року (а.с.178), тобто під час розгляду справи, яка переглядається.

Садовий будинок АДРЕСА_1 на території Іллічівської сільської ради Першотравневого району Донецької області, зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_3 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.12.2011 року на підставі свідоцтва про право власності від 16.12.2011 року (а.с.50-51,142-143).

Автомобіль «Toyota Land Cruiser 200», легковий універсал, 2008 року випуску, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований за ОСОБА_3, був придбаний 08.10.2008 року (а.с.56,181-184).

Зі справи також вбачається, що в суді першої інстанції відповідач заперечень на позов чи будь-яких пояснень не надавав та не подав у встановленому ст.131 ЦПК України порядку жодних доказів на спростування доводів позивачки щодо права спільної сумісної власності на спірне майно.

За таких обставин, виходячи з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними, враховуючи те, що спірні будинок та автомобіль сторонами були придбані на ім'я відповідача в період зареєстрованого шлюбу та ведення ними спільного господарства, а також те, що відповідач в суді першої інстанції не оспорював виникнення спільної сумісної власності на спірне майно та не надав жодних доказів протилежного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про задоволення позову, визнавши спірні автомобіль та будинок спільною сумісною власністю подружжя, за кожним із подружжя право на 1/2 частину даного майна.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що спірний будинок є його особистою власністю, оскільки нібито був збудований в 1991 році іншим володільцем земельної ділянки, яка була передана йому у користування як члену СТ «Самаринець» з 07.06.2008 року та є його особистою власністю в порядку приватизації, що будинок був придбаний ним після набуття права користування земельною ділянкою без залучення грошових коштів сім'ї в порядку приватизації земельної ділянки як будинок для літнього (сезонного) використання та як складова його особистого права власності на земельну ділянку, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Згідно зі ст.ст.105,105-1 ЦК України в редакції 1963 року, ст.376 ЦК України в редакції 2003 року особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (жилі будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття в експлуатацію та його державної реєстрації. До завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання, які були використані в процесі його будівництва.

Зі справи вбачається, що право власності на спірний будинок у відповідача виникло на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.12.2011 року (а.с.50-51,142-143), як на окремий об'єкт нерухомого майна.

Відповідач та його представник не довели, що цей будинок був придбаний відповідачем особисто за особисті кошти та є його особистою власністю.

Посилання позивачки та її представника на те, що будинок був набутий за рахунок спільних коштів подружжя в період шлюбу та ведення сторонами спільного господарства, що станом на 2008 рік будинок не був добудований, що подружжя за спільні кошти проводило в будинку будівельно-ремонтні роботи за спільні сімейні кошти та спільно використовувало будинок в інтересах сім'ї, відповідач та його представник не спростували як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді.

Посилання відповідача на те, що в технічному паспорті на спірний будинок роком забудови садового будинку значиться 1991 рік та що він розташований на належній відповідачу земельній ділянці на правильність висновків суду не впливає та не може бути підставою для визнання спірного будинку особистою власністю відповідача, оскільки цей технічний паспорт отримав сам відповідач в листопаді 2011 року і рік забудови зазначено з його слів. Інших письмових доказів, які б підтверджували факт будівництва будинку в 1991 році, відповідачем не надано. Крім того, з технічного паспорту вбачається, що будівельні роботи проводились в 2008-2009 роках (а.с.135-140), будинок введено в експлуатацію в 2011 році, тобто в період зареєстрованого шлюбу.

Як вбачається зі справи, відповідач зустрічний позов не заявляв та не просив в суді першої інстанції виключити будинок з майна, що підлягає поділу.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний автомобіль «Toyota Land Cruiser 200», 2008 року випуску, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, був придбаний ним в жовтні 2008 році за його особисті грошові кошти, які він отримав в борг від ОСОБА_7 та який він повернув за власні особисті кошти після припинення сімейних відносин з ОСОБА_2 та ведення з нею спільного господарства, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження цих доводів суду не надано.

Представник позивачки наведені обставини апелянта не визнав, стверджував, що автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя під час спільного проживання та ведення спільного господарства, що будь-яких боргових зобов'язань не існувало, що про боргову розписку стало відомо лише в апеляційному суді і вважає цю розписку фіктивною, оскільки на час придбання автомобіля у подружжя були спільні грошові заощадження на придбання транспортного засобу для сім'ї.

Аналізуючи положення ст.ст.60,61, ч.4 ст.65 СК України, слідує висновок, що право спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час зареєстрованого шлюбу, в тому числі і на майно придбане за боргові кошти, має преюдиційне значення і той з подружжя, який це право оспорює, повинен довести, що спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя.

Посилання відповідача та його представника в апеляційному суді на те, що автомобіль був придбаний для перевезення запасних частин та інших необхідних для ТОВ «Азовмаштранс» вантажів, а також для організації поїздок з метою налагоджування господарської діяльності товариства, ніякими доказами не підтверджені. Більш того, спростовуються технічним паспортом на автомобіль (а.с.182-184), з якого вбачається, що автомобіль є легковим та не призначений для перевезення виробничих вантажів, власником автомобіля значиться ОСОБА_3 як фізична особа, а не товариство.

Належних, допустимих та переконливих доказів, які б свідчили, що спірний автомобіль є особистою власністю відповідача суду не надано та не спростовано доводи позивачки про те, що автомобіль був куплений в період шлюбу за спільні кошти подружжя і використовувався в інтересах їх сім'ї. Надана апеляційному суду боргова розписка відповідача від 29.09.2008 року сама по собі доводів позивачки не спростовує, оскільки не виключає виникнення спільної сумісної власності на набуте за час шлюбу майно, а породжує лише взаємні зобов'язання подружжя по поверненню боргу.

Посилання відповідача та його представника в апеляційному суді на те, що шлюбні відносини між сторонами припинилися з жовтня 2009 року і це встановлено рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 09.02.2015 року про розірвання шлюбу не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позову, оскільки як вбачається зі змісту мотивувальної частини вказаного рішення судом таких обставин не було встановлено, а посилання в описовій частині цього рішення на позицію ОСОБА_3 не є встановленими судом обставинами щодо часу припинення шлюбних відносин. Крім того, у викладеній в даному рішенні позиції ОСОБА_3 не вказані обставини щодо припинення спільного проживання подружжя та ведення ними спільного господарства і такі обставини не встановлені судом в мотивувальній частині рішення (а.с.178). Крім того, в позиції відповідача ОСОБА_3 в даному рішенні зазначено про відсутність спору про поділ майна, незважаючи на те, що на цей час судом розглядалась справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, де ОСОБА_2 вказувала, що шлюбні відносини з відповідачем припинились з 2013 року.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам матеріального закону. Наведені в апеляційній скарзі доводи та надані апеляційному суду докази правильність висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущено порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовними для скасування чи зміни рішення, у справі не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що при винесенні рішення суддею викладені основоположні засади цивільного судочинства не взяті до уваги, спір вирішений не об'єктивно, упереджено, з врахуванням інтересів сторони позивача і при повному ігноруванні приписів ст.5 ЦПК України щодо здійснення правосуддя на засадах поваги до честі, гідності, рівності учасників процесу перед законом і судом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не випливають з матеріалів справи та ніякими доказами не підтверджені.

Як вбачається зі справи, провадження по справі було відкрито ухвалою суду від 02.12.2014 року, рішення по суті постановлено 30.04.2015 року. Справа перебувала у провадженні суду більше майже 5 місяців.

Відповідачу своєчасно у встановленому законом порядку направлялися копії процесуальних документів та судові повістки за його зареєстрованим місцем проживання, які повертались до суду без отримання з відміткою «за перебігом строку зберігання» (а.с.90-92).

Копію позовної заяви, заяви про уточнення позовних вимог та процесуальних ухвал суду відповідач отримав у приміщенні суду 05.01.2015 року (а.с.78).

06.01.2015 року відповіфдач звернувся до суду із письмовою заявою про допуск до участі у справі у якості представника адвоката Продун Г.М. з дорученням копії договору про надання правової допомоги, свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю та ордеру (а.с.82-85). При цьому у своїй заяві відповідач зазначив адресу зареєстрованого місця проживання та номер мобільного телефону (а.с.77,82).

Адвокат за її письмовою заявою була ознайомлена з матеріалами цивільної справи 12.01.2015 року з виготовленням фотокопій (а.с.81).

Однак, в подальшому у судові засідання, призначені на 04.02.2015 року, на 02.03.2015 року, на 23.03.2015 року, на 06.04.2015 року та на 30.04.2015 року відповідач та його представник не з'явилися, хоча про час та місце судового засідання повідомлялися телефонограмами або під особисту розписку (а.с.89,93-95,102-104,111-112,113,117-118). При цьому представник відповідача 03.02.2015 року зверталась до суду із заявою про відкладення розгляду справи, призначеного на 04.02.2015 року, у зв'язку з намаганням вирішення спору шляхом укладання мирової угоди, а в подальші засідання ні відповідач, ні його представник про причини неявки суду не повідомляли.

Позивачка ж наполягала на вирішенні справи, підтримуючи змінені позовні вимоги (а.с.114,119).

Зі справи також вбачається, що відповідач не подавав суду першої інстанції письмових заперечень на позов, на змінені позовні вимоги, не надав суду першої інстанції ніяких доказів на спростування наведених позивачкою обставин та не заявляв клопотань про витребування доказів.

З урахуванням наведеного колегія суддів не вбачає порушень процесуальних прав відповідача. Пасивна поведінка самого відповідача призвела до ухвалення судом рішення у його відсутності.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом вимог ст.224 ЦПК України щодо ухвалення заочного рішення колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно положень даної норми права суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки належним чином повідомленого відповідача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутності і або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, лише за умови, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається зі справи, позивачка, подавши до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, не давала згоди на ухвалення заочного рішення. Відповідно у суду були відсутні підстави для ухвалення заочного рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не вирішено питання щодо недоплаченої позивачкою суми судового збору, сплата якої їй була відстрочена ухвалою суду від 02.12.2014 року до ухвалення судового рішення по справі, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, оскільки відповідно до положень ст.220 ЦПК України, якщо судом не вирішено питання про судові витрати, то суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення.

Як вбачається зі змісту рішення, суд першої інстанції в своєму рішенні на підставі ст.88 ЦПК України визнав недоцільним стягнення з відповідача судових витрат з посиланням на те, що позивачка на цьому не наполягала, тобто, вирішив питання щодо понесених позивачкою судових витрат. Питання щодо недоплаченої позивачкою суми судового збору в дохід держави, оплата якої їй була відстрочена ухвалою суду від 02.12.2014 року до ухвалення судового рішення по справі, судом не було вирішено, тому суд може вирішити це питання шляхом ухвалення додаткового рішення в порядку ст.220 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, переглядаючи справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог та в межах доводів апеляційного оскарження на підставі доказів, наданих сторонами, які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення, у зв'язку з чим апеляційна скарга відповідача підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 квітня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Сорока Г.П.

Судді : Принцевська В.П.

Баркова Л.Л.