Справа № 344/175/14-ц
Провадження № 22-ц/779/737/2015
Головуючий у 1 інстанції Бойчук О. В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання розірвання шлюбу фіктивним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання розірвання шлюбу фіктивним.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_2 зазначає, що воно ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи. Той факт, що розірвання відповідачами 16 грудня 2009 року шлюбу, зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, є фіктивним повністю підтверджується представленими ним доказами. Зокрема, протоколом допиту свідка ОСОБА_4, матеріалами адміністративної справи тощо, якими встановлено факт проживання їх після розірвання шлюбу в кімнатах АДРЕСА_1. Апелянт також вказує, що відповідачі забезпечені житлом по вул. Набережна,22/7, а внаслідок їхнього користування цими приміщеннями його сім'я, яка є багатодітною, позбавлена можливості поліпшити свої житлові умови. Враховуючи, що після розірвання шлюбу відповідачі продовжували проживати однією сім'єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини, в суду були всі підстави для задоволення його позову. Оскільки судом не дано правильної юридичної оцінки зазначеним доказам просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду апелянт доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_3 доводів скарги не визнав, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася будучи належним чином повідомленою, що не перешкоджає розгляду справи в її відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що ним не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. А тому відповідно відсутні підстави для визнання розірвання шлюбу між відповідачами фіктивним.

Такий висновок місцевого суду ґрунтується на нормах матеріального закону та відповідає дійсним обставинам справи виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 108 СК України за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень статті 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім'єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини.

При цьому подальше спільне проживання колишнього подружжя само по собі є недостатньою підставою для визнання розірвання шлюбу фіктивним. Для визнання розірвання шлюбу фіктивним необхідно наявність не лише факту спільного проживання, а і фактів, які підтверджують існування у обох з подружжя внутрішньої волі до підтримання подальших шлюбних відносин та її виявлення у вигляді активних дій. Такими активними діями є: 1) дії спрямовані на реалізацію функцій сім'ї та мети шлюбних відносин (наприклад репродуктивної функції); 2) подальше активне ведення спільного господарства, подальша спільна праця, спрямована на забезпечення фінансової стабільності союзу чоловіка та жінки та збільшення їх спільного капіталу.

Ініціатором порушення судового розгляду питань визнання розірвання шлюбу фіктивним може бути будь-яка заінтересована особа.

Як вбачається із матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 16 грудня 2009 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції зареєстровано припинення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно спільної заяви подружжя.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що відповідачі після розірвання шлюбу продовжують проживати однією сім'єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини, розірвання шлюбу відбулося з метою отримання додаткового житла в гуртожитку. В той же час внаслідок користування відповідачами цими приміщеннями його сім'я позбавлена можливості поліпшити свої житлові умови. А отже, шлюб між ними розірвано фіктивно.

Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При цьому як передбачено ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Однак, будь-яких належних та допустимих доказів щодо продовження відповідачів проживати однією сім'єю та відсутності наміру подружжя на припинення шлюбних правовідносин позивачем суду не представлено.

Посилання апелянта, що дані обставини підтверджуються протоколом допиту свідка ОСОБА_4 та іншими матеріалами адміністративної справи не заслуговують на увагу, оскільки вони містять тільки інформацію щодо проживання колишнього подружжя за адресою АДРЕСА_1. Відповідно вони, як і пояснення свідків, допитаних в судовому засіданні, не містять фактичних даних, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги позивача.

Також наведені ОСОБА_2 обставини не обґрунтовують необхідності захисту його права - порушеного, невизнаного чи оспореного.

З врахуванням наведених обставин місцевий суд прийшов до правильного висновку, що на підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_2 належних та допустимих доказів не представив, а отже оскільки не встановлено порушення законних прав та інтересів позивача внаслідок розірвання відповідачами шлюбу, обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги позивача в обраний ним спосіб.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук