Справа № 369/1308/13 Головуючий у І інстанції Ковальчук Л.М.
Провадження № 22-ц/780/5075/15 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 46 17.11.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

17 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Касьяненко Л.І., Гуля В.В.

при секретарі - Петленко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 липня 2015 року у справі за позовом Заступника прокурора Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області, про визнання незаконним і скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку і договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування земельної ділянки з незаконного володіння,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року заступник прокурора Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Київське лісове господарство» звернувся до суду до Тарасівської сільської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним, протиправним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування земельної ділянки у державну власність.

Зазначав, що рішенням XVI сесії V скликання Тарасівської сільської ради від 27 червня 2008 року ОСОБА_2 надано дозвіл на складення проекту відведення земельної ділянки розміром 0,13 га з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1.

Рішенням XXI сесії V скликання Тарасівської сільської ради від 20 лютого 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 17 грудня 2009 року отримала державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку.

02 березня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу належної ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим НОМЕР_2.

Відповідно до інформації Тарасівської сільської ради від 04 грудня 2012 року до Тарасівської сільської ради ОСОБА_3 з клопотанням про зміну цільового призначення земельної ділянки з особистого селянського господарства на будівництво житлового будинку, господарських будівель і споруд не звертався. Дозволу на проект відведення земельної ділянки на зміну цільового призначення Тарасівською сільською радою не надавалось. Заяви ОСОБА_3 про надання дозволу на будівництво житлового будинку до сільської ради також не надходило.

Крім того, вказував, що згідно з інформацією ДП «Київське лісове господарство» від 05 грудня 2012 року № 02-913, № 02-909 земельна ділянка ОСОБА_3 згідно наданих викопіювань, відноситься до земель лісового фонду, а саме до кварталу 48 виділ 2 Васильківського лісництва, тобто виходячи з цієї інформації, ДП «Київське лісове господарство» не надавало дозволу на вилучення даної земельної ділянки з лісового фонду, зміни цільового призначення земель не проводилось.

Посилаючись на те, що зазначені рішення Тарасівської сільської ради від 27 червня 2008 року та 20 лютого 2009 року про надання дозволу на складення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 та про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 в межах Тарасівської сільської ради площею 0,13 га, виданий на його підстави державний акт на право власності на земельну ділянку, договір купівлі-продажу земельної ділянки суперечать вимогам чинного законодавства, просив позов задовольнити та визнати недійсними державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки й витребувати її з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ДП «Київське лісове господарство».

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 жовтня 2013 року відмовлено в задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 лютого 2014 року касаційну скаргу заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Київське лісове господарство» відхилено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 жовтня 2013 року залишено без змін.

Постановою Судової палати у цивільних, адміністративних та господарських справах Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року вказану ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано, справу передано на новий касаційний розгляд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 липня 2013 року та ухвала апеляційного суду Київської області від 24 жовтня 2013 року скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

19.05.2015 року, під час нового розгляду справи, заступник прокурора подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій додатково, як на підставу задоволення його позовних вимог, послався на те, що рішенням Тарасівської сільської ради від 20 лютого 2009 року надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку розмірами відповідно: 44,12 м; 29,4 м; 45,47 м; 29,41 м, а державний акт на право власності на земельну ділянку видано на зовсім іншу земельну ділянку розмірами відповідно: 40,35 м; 32,36 м; 40,00 м; 32,36 м., тому вважав що земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 розташована в іншому місці та її межі не відповідають земельній ділянці, що надавалась.

Крім того, просив врахувати висновок експертного земельно-технічного дослідження від 10 вересня 2013 року за №8089/13-41, відповідно до якого проект із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в с. Тарасівка в частині відведення земельної ділянки площею 0,1300 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не відповідає вимогам законодавства.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 липня 2015 року позов заступника прокурора задоволено.

Визнано незаконним і скасувати рішення ХХІ сесії V скликання Тарасівської сільської ради від 20 лютого 2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність».

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 17 грудня 2009 року, виданий ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,1300 га, яка розташована в АДРЕСА_1, цільове призначення (використання) земельної ділянки-ведення особистого селянського господарства.

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02 березня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, на земельну ділянку площею 0,1300 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення (використання) земельної ділянки-ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь Державного підприємства «Київське лісове господарство» земельну ділянку площею 0,1300 га, яка розташована в межах Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_2, вартістю 163 748 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

Апелянт ОСОБА_2 посилаючись на те, що жоден з документів на підставі яких суд ухвалив рішення, не є належним та беззаперечним доказом того, що спірна земельна ділянка накладається на землі, які відносяться до лісового фонду, на що суд уваги не звернув внаслідок чого постановив неправильно по суті та незаконне рішення, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Апелянт ОСОБА_3 у своїй скарзі послався на те, що в даному випадку має бути застосована практика Європейського суду з прав людини, з огляду на те, що порушення, допущені органами державної влади, не повинні впливати на правомірні очікування особи, і покладати на останню негативні наслідки таких порушень незалежно від країни-учасниці Конвенції. Крім того, апелянт зазначив, що оскільки спори пов'язані з передачею земельної ділянки громадянину органом місцевого самоврядування є виключно публічно-правовими на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, тому є підстави для скасування рішення та закриття провадження в частині вимог про визнання незаконним і скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку.

Щодо задоволення судом вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, апелянт ОСОБА_3 послався на те, що суд не зазначив, які саме вимоги закону не були додержані сторонами в момент укладення спірного договору та не встановив чи дана вимога змогла би поновити права позивачів, в разі їх порушення, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову з використанням правового механізму, установленого ст.215,216 ЦК України.

Крім того, апелянт ОСОБА_3, посилаючись на те, що суд першої інстанції, за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, яким вже розглянута вимога про витребування із чужого незаконного володіння спірної земельної ділянки, тобто з приводу спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, не застосував п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, просить скасувати рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким закрити провадження в частині вимог про визнання незаконним і скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку, відмовити у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу та закрити провадження в частині вимог про витребування із чужого незаконного володіння спірної земельної ділянки.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого законом порядку, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку судом першої інстанції ці вимоги закону у повному обсязі не виконано.

Судом встановлено, що рішенням Тарасівської сільської ради XVI сесії V скликання від 27 червня 2008 року надано дозвіл ОСОБА_2 на складення проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розміром 0,13 га по АДРЕСА_1 та погоджено цей проект згідно рішення ХХI сесії V скликання Тарасівської сільської ради від 20 лютого 2009 року (т.1 а.с.43,44).

На підставі зазначеного рішення 17 грудня 2009 року ОСОБА_2 отримала державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку (т.1 а.с.6).

02 березня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу належної ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим НОМЕР_2, відповідно до якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняв у власність земельну ділянку площею 0,13 га, що розташована по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.7.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позиції позивачів, про те що ДП «Київський лісгосп» в силу пункту 5 розділу «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України є постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, тому рішення Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки без вилучення у постійного землекористувача та без зміни цільового призначення земельної ділянки є незаконними, тому є підстави для повного задоволення позовних вимог.

При цьому, суд першої інстанції на підтвердження своїх висновків, як на докази послався у рішенні на планово-картографічні матеріали лісовпорядкування планшетів №2 "для службового користування", проект організації та розвитку лісового господарства виробничої частини "Київліс", на інформаційні листи відділу Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області та виробничого об'єднання "Укрдержліспроект", кадастрові плани ТОВ "Гео-сервіс Україна" та на висновок експертного земельно-технічного дослідження від 10.09.2013 року №8089/13-41.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.

Відповідно до п.п.6, 11 Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 року, при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, в силу ст. 48 ч.4 Лісового Кодексу України матеріали лісовпорядкування мають бути затверджені в установленому порядку територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до ч.5 ст.48 ЛК України, лише затверджені матеріали лісовпорядкування є обов'язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

З матеріалів справи вбачається, що планшети та інші матеріали лісовпорядкування, на які суд першої інстанції послався, як на підставу задоволення позову, не затверджені в установленому законом порядку.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на висновок, який міститься в постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року, про те, що копії планшетів №2 лісовпорядкування від 1993 року та 2003 року, на яких зазначено схеми лісогосподарських земель Васильківського лісництва, зокрема квартал №48, складено без прив'язування до місцевості ( т.1 а.с.451).

Таким чином, на думку колегії суддів належних доказів про наявність накладки спірної земельної ділянки на ділянку, яка знаходиться у користуванні ДП «Київський лісгосп» в матеріалах лісовпорядкування немає.

У Проекті організації та розвитку лісового господарства виробничої частини ДОГО "Київліс" також немає конкретної інформації про земельну ділянку ДП "Київлісгосп", відсутні координати та прив'язка планів до місцевості ( т.1 а.с.10,11).

Крім того, на обґрунтування свого висновку про належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду суд першої інстанції посилається на інформаційний лист відділу Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області від 19.06.2013р., підписаний начальником відділу, та на інформаційний листи управління Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області від 09.06.2015р., підписаний заступником начальника управління, згідно яких зазначено, що спірна земельна ділянка розташована на землях, які відповідно до планово-картографічних матеріалів, даних Державного земельного кадастру та інших облікованих даних обліковується як землекористування ДП "Київське лісове господарство".

Проте, відповідно до Закону України "Про державний земельний кадастр", Земельного Кодексу України та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабміну України 17.10.2012 року за №1051, начальники районних відділів (управління) Держземагенства та їх заступники не наділені компетенцією надавати відомості з Державного земельного кадастру у формі інформаційного листа та не мають права надавати висновки щодо наявності чи відсутності певних юридичних фактів, встановлювати чи спростовувати обставини та самостійно визначати де знаходиться та чи інша земельна ділянка, чи має місце накладання земельних ділянок одна на іншу без підтверджуючих такі висновки конкретними документами, експертизами чи інформаційними даними.

Крім того, слід зазначити, що Законом України "Про державний земельний кадастр" передбачено порядок отримання відомостей з Державного земельного кадастру.

Так, відповідно до ст.38 вказаного Закону, відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: витягів з Державного земельного кадастру про об'єкт Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території) за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; викопіювань з кадастрової карти (плану) та іншої картографічної документації Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч.2 п.7 ст.38 Закону, у разі подання заяви органом державної влади, органом місцевого самоврядування у заяві зазначаються підстави надання відповідної інформації з посиланням на норму закону, яка передбачає право відповідного органу запитувати таку інформацію, а також реквізити справи, у зв'язку з якою виникла потреба в отриманні інформації. Такі заяви розглядаються у позачерговому порядку. Заява з доданими документами подається заявником або уповноваженою ним особою особисто або надсилається поштою цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення. Державний кадастровий реєстратор протягом десяти робочих днів з дати реєстрації заяви надає заявнику документ, передбачений частиною першою цієї статті, або надає мотивовану відмову у наданні такого документа.

Отже, відповідно до ст.38 Закону України "Про державний земельний кадастр", відомості з Державного кадастру надаються тільки кадастровим реєстратором і виключно у формі витягів, довідок з узагальненою інформацією про землі (території) встановленої форми, та викопіювань з кадастрової карти.

При цьому інформаційних листів з відомостями Державного земельного кадастру за підписом начальника районного управління Держземагенства чи його заступника цим законом не передбачено. Сама ж інформація у листах є не конкретизованою, ґрунтується на припущеннях, оскільки не вказується на підставі яких конкретно планово-картографічних матеріалів підготовлені листи (назва, дата, зміст документу) та які дані Державного земельного кадастру та "інші обліковані дани управління" використані.

Таким чином, посилання у рішенні на інформаційні листи відділу (управління) Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області від 19.06.2013р. та від 09.06.2015р. як на дані з Державного земельного кадастру та як на належні письмові докази у справі не можна вважати правомірними.

Також, у матеріалах справи відсутні і дані з Державного лісового кадастру, про необхідність отримання яких, зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 24 грудня 2014 року та Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 18 березня 2015 року.

Так, суд першої інстанції посилається, як на дані з Державного лісового кадастру на інформаційний лист від 05.06.2015р. №170 за підписом генерального директора ВО "Укрдержліспроект" про те, що земельна ділянка кадастром НОМЕР_2 надана за рахунок ДП "Київський лісгосп" і згідно матеріалів лісовпорядкування станом на 01.01.2008 року відносилась до вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок.

Проте, генеральний директор ВО "Укрдержліспроект" відповідно до закону не наділений правом самостійно визначати встановлювати правовий режим земельної ділянки, надавати інформацію про власника чи землекористувача, при цьому не посилаючись на первинні чи оброблені документи, карти, плани, схеми, обміри, тощо.

Доданий до листа ВО "Укрдержліспроект" фрагмент Публічної кадастрової карти з нанесеними межами кварталу 48 і межами спірної земельної ділянки, на думку судової колегії не може бути доказом у даній справі, оскільки цей "фрагмент" ніким не посвідчений, не містить дати, підписів, даних про його виконавця, координат земельних ділянок та посилань на джерела отриманої інформації, на що суд першої інстанції уваги не звернув. При цьому ВО "Укрдержліспроект" в супровідному листі до матеріалів лісовпорядкування (планшетів №2) від 20.06.2013 року №244 зазначає, що координат та кадастровий план на планшет №2 Васильківського лісництва ДП "Київський лісгосп" відсутні (а.с.63 том 1).

Слід врахувати, що в Порядку ведення державного земельного кадастру, затвердженому постановою Кабміну 20.06.2007 року №848, міститься посилання на документи, на підставі яких ведеться лісовий кадастр. Відповідно до п.п.4-6 вказаного порядку документація кадастру ведеться на основі даних державного земельного кадастру, матеріалів лісовпорядкування, інвентаризації, обстежень та первинного обліку лісів окремо за власниками лісів і постійними лісокористувачами на підставі документів, визначених статтею 52 Лісового кодексу України. Дані про розподіл лісового фонду між власниками лісів і постійними лісокористувачами, його кількісний склад погоджуються з територіальними органами земельних ресурсів. Інформація про зміни у лісовому фонді вноситься власниками лісів і постійними лісокористувачами у матеріали первинного обліку лісів станом на 1 січня поточного року. На основі такої інформації уточнюється до 1 лютого документація кадастру.

Проте, ВО "Укрдержліспроект" до свого інформаційного листа від 05.06.2015 року №170 не додав жодних документів, про які йдеться у вищевказаному Порядку ведення лісового кадастру.

Щодо кадастрового плану та зведеного кадастрового плану, які містяться в матеріалах справи, то колегія суддів погоджується з доводами скарги, що цей план також не може бути прийнятий до уваги, як доказ у справі, оскільки виготовлений на замовлення та за кошти ДП "Київський лісгосп", з використанням даних для їх складання, наданих самим ДП "Київський лісгосп", при цьомуа правильність цих кадастрових планів засвідчена тільки працівниками самого ТОВ "Гео-сервіс Україна".

Викопіювання з чергового кадастрового плану Тарасівської сільської ради, посвідчене Державним земельним агенством, кадастровим реєстратором та представником ДП "Київський лісгосп", про яке йдеться у судовому рішенні, у матеріалах справи відсутнє, судом не досліджувалося, тому не може бути прийнято до уваги при вирішенні справи.

При цьому Верховний Суд України в своїй постанові від 24 грудня 2014 року у даній справі вказував на суперечливість письмових доказів, якими заступник прокурора обґрунтовував свої вимоги, та зазначив про необхідність усунення цих суперечностей, проте при новому розгляді справи позивач так і не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Що стосується висновку експертного земельно-технічного дослідження від 10.09.2013 року №8089/13-41, згідно якого проект землеустрою про відведення у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 не відповідає вимогам закону, то слід зазначити, що відповідно ч.1 ст.143 ЦПК України судовий експерт не може надавати висновки з правових питань, які віднесені Законом до компетенції суду. Виключно судовим рішенням може бути визнано такими, що не відповідають законові, юридично значимі документи, а у даному випадку проекти землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки.

Таким чином, всупереч висновкам суду першої інстанції в матеріалах цивільної справи немає належних письмових доказів, які б підтверджували, що спірна земельна ділянка площею 0,13 гапо АДРЕСА_1 належить до земель лісового фонду та перебуває в постійному користуванні ДП "Київський лісгосп". В той же час, в матеріалах справи містяться письмові докази, які спростовують вказані обставини.

Так, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 17 грудня 2009 року, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.03.2010 року, документів проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, в тому числі висновків Управління земельних ресурсів, відділу містобудування та архітектури, довідок Тарасівської сільської ради, земельна ділянка кадастровим НОМЕР_2 знаходиться на землях Тарасівської сільської ради, має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, та відповідно до чинного Законодавства України може бути відведена у власність (т.1 а.с.6, 7, 90, 114, 133 ).

Таким чином, судова колегія вважає, що у даному випадку відсутні підстави для визнання незаконними та скасування оспорюваних рішень сільської ради та державного акту в силу недоведеності позивачем цих позовних вимог.

Також, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а саме не застосування судом п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України до позовних вимог в частині витребування із чужого незаконного володіння спірної земельної ділянки, оскільки обставини на які посилається позивач були предметом дослідження суду першої інстанції, й вирішені рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 травня 2014 року, у справі за позовом державного підприємства «Київське лісове господарство» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Тарасівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства про витребування із чужого незаконного володіння земельної ділянки у державну власність, яким відмовлено у задоволенні позову (т.2 а.480-492).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України провадження у справі підлягає закриттю, якщо набрало законної сили рішення суду, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той же самий предмет і з тих самих підстав.

Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи позов з вказаними вимогами по суті, залишив поза увагою зазначені вимоги закону.

Відповідно ст.310 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Крім того колегія суддів вважає, що при вирішенні судом першої інстанції позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 березня 2010 року, укладеного між відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_2, були також порушені норми матеріального права, а саме застосовано закон, який не підлягав застосуванню.

Так, відповідно до п.22 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р. №5, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Суд першої інстанції вказаних роз'яснень Пленуму Верховного Суду України не врахував і зробив неправильний висновок про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 березня 2010 року з підстав придбання майна в особи, яка не мала права його відчужувати.

Таким чином, судова колегія вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону, що призвело до неправильного вирішення спору.

Стосовно доводів відповідача ОСОБА_3 про пропуск прокурором строків позовної давності для звернення до суду (т.2 а.с.137), колегія суддів враховує, що згідно із роз'ясненнями, викладеними в абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, положеннями ЦК України визначено, що позовна давність застосовуються лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

За наведених обставин рішення суду підлягає скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в частині визнання недійсними та скасування рішень сільської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, а в частині позовних вимог про витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 спірної земельної ділянки із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь Державного підприємства «Київське лісове господарство» земельної ділянки площею 0,1300 га, яка розташована в межах Тарасівської сільської ради, кадастровий номер НОМЕР_2.

У задоволенні іншої частини позовних вимог Заступника прокурора Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :