У х в а л а

іменем україни

11 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1, треті особи: Головне квартирно - експлуатаційне управління Збройних Сил України, квартирно - експлуатаційний відділ м. Тернопіль, про визнання права на проживання за касаційною скаргою заступника військового прокурора Тернопільського гарнізону на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 24 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати за ними право на проживання у АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивачі мотивувати тим, що 18 січня 2006 року рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 їх сім'ї виділено приміщення № 3 у будинку АДРЕСА_1 для проживання. Вказували, що вони за власні кошти провели реконструкцію наданого їм приміщення у двокімнатну квартиру, житловою площею 49,2 кв.м. Зазначали, що 16 грудня 2014 року ОСОБА_1 звертався з заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1) про визнання за ними права на проживання у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1, однак відповідач не визнав за ними права проживання у цій квартирі. Вказували, що їх сім'я проживає у вказаній квартирі з 2006 року, іншого житла немає, за власні кошти реконструювали надане приміщення у двокімнатну квартиру, зареєстровані у ній, перебувають на обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, а тому й просили визнати за ними право на проживання у спірній квартирі.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 6 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 24 червня 2015 року рішення суду першої інстанції рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на проживання у АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі заступник військового прокурора Тернопільського гарнізону, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки відсутній предмет спору - двокімнатна квартира АДРЕСА_1. Крім того, ВЧ НОМЕР_1 є неналежним відповідачем у справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, виходив із того, що позивачі правомірно були вселені в спірне жиле приміщення на підставі ордера у 2006 році, за власний кошт зробили реконструкцію нежилого приміщення в жиле з дозволу військової частини, прописані в ньому, перебувають на квартирному обліку з 2006 року, іншого житла у м. Бережани не мають, а тому набули право на проживання в даному приміщенні.

Проте погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що приміщення будинку АДРЕСА_1 належить Міністерству оборони України та перебуває на балансі квартирно - експлуатаційного відділу м. Тернопіль (далі - КЕВ м. Тернопіль).

В реєстрі речових прав на нерухоме майно будинок АДРЕСА_1 не значиться.

Будинок АДРЕСА_1 обліковується як гуртожиток у КЕВ м. Тернопіль, як органу, який здійснює безпосереднє квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин, відповідно до п. 2.4. Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 3 липня 2013 року <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2013_07_03/pravo1/RE24122.html?pravo=1> № 448 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 вересня 2013 року за № 1590/24122 (далі - Положення), виходячи з спільного наказу начальника Бережанського гарнізону та начальника КЕВ м. Тернопіль «Про створення комісії для переведення адміністративної будівлі 2/1 по АДРЕСА_1 в гуртожиток для проживання сімей військовослужбовців гарнізону та прийняття в експлуатацію».

Пунктом 4.10 Положення встановлено, що передача будівель, споруд, окремих приміщень та їх заселення здійснюється за дозволом начальника гарнізону і оформленням у КЕВ.

Відповідно до п. 4.4 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_03_10/pravo1/RE20337.html?pravo=1> № 737 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337 (далі - Інструкція), військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання за рішенням КЕВ району, погодженим з гарнізонною житловою комісією. Список розподілу жилої площі для постійного проживання (далі - Список) розробляється КЕВ району відповідно до загальної та пільгових черг гарнізону. Список, після погодження головою гарнізонної житлової комісії, направляється КЕВ району до Служби правопорядку для перевірки. Після проведення перевірки та за відсутності зауважень Служби правопорядку Список розподілу постійного житла візується помічником начальника гарнізону з правової роботи і затверджується начальником гарнізону. Після затвердження (погодження) Список розподілу постійного житла разом з першими примірниками облікових справ подається керівником КЕВ району на перевірку до Головного квартирно - експлуатаційного управління Збройних Сил України (далі - ГКЕУ ЗС України). Після перевірки ГКЕУ ЗС України Список розподілу постійного житла розглядається Комісією з контролю за розподілом житла у гарнізонах ЗС України, рішення (пропозиції), якої є остаточними для розгляду керівником квартирно-експлуатаційного органу, головою гарнізонної житлової комісії та начальником гарнізону. Список розподілу постійного житла, погоджений Комісією з контролю за розподілом житла у гарнізонах ЗС України, повертається ГКЕУ ЗС України разом із завіреною копією протоколу засідання Комісії з контролю за розподілом житла у гарнізонах ЗС України до гарнізону. Витяг зі Списку розподілу постійного житла у гарнізоні, погоджений протоколом засідання Комісії з контролю за розподілом житла у гарнізонах Збройних Сил України, затверджений начальником гарнізону згідно з п. 4.5 Інструкції, - КЕВ району подає до виконавчого органу міських рад або районної державної адміністрації для видачі ордера.

Документи, передбачені п.п. 4.4, 4.5 Інструкції, щодо позивачів відсутні.

Будь - які інші рішення, крім вищевказаного спільного наказу, про надання будинку АДРЕСА_1 статусу житлового, гуртожитку чи соціального житла, відсутні.

Відповідно до ст. 18 ЖК України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

1 жовтня 2010 року між КЕВ м. Тернопіль та ОСОБА_1 було укладено договір житла в гуртожитку КЕВ м. Тернопіль.

1 липня 2013 року між КЕВ м. Тернопіль та ОСОБА_1 було укладено договір № 2 найму соціального житла, відповідно до якого КЕВ м. Тернопіль надав наймачеві та члену його сім'ї ОСОБА_3 у користування житлове приміщення у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, в зв'язку з чим наймач та ОСОБА_3 отримали право зареєструватися у вказаному житлі.

Суд першої інстанції, вищевказане врахував та дійшов правильного висновку про те, що КЕВ м. Тернопіль було визнано право ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на вказане житло та надано право проживати в цьому житлі.

ОСОБА_2 з 23 лютого 2007 року по 28 вересня 2011 року була зареєстрована у АДРЕСА_1, яка належала їй на праві власності відповідно до договору купівлі - продажу від 24 листопада 2000 року, що підтверджується копією паспорта, а тому їй право на проживання у спірному житлі не надавалось.

Статтями 127, 128, 129 ЖК України передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету. Єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства.

За змістом указаних норм жила площа в гуртожитку надається особам, які перебувають з підприємством у трудових відносинах. Надання жилої площі особам, які не працюють на підприємстві, без спільного рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету та на підставі договору оренди, є порушенням діючого законодавства. Особи, визнані такими, що незаконно вселилися у житло підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. ст. 109, 116 ЖК України.

Згідно з нормами ст. 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЖК України ордер на вселення у жиле приміщення може бути видано лише на вільне жиле приміщення, а згідно зі ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним, зокрема, у разі порушення прав інших громадян на зазначене в ордері жиле приміщення.

Відповідно до вимог ст. ст. 127, 128, 129 ЖК України, гуртожитки використовуються для проживання робітників у період їх роботи. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та відповідного профспілкового комітету, на підставі якого адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зазначив, що судам, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення працівника підприємства на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Матеріали справи не містять будь - яких даних про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вселились у гуртожиток на підставі відповідного ордеру.

Згідно ч. 2 ст. 61 ЖК України договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на їм я якого видано ордер,

Крім того, будинок по АДРЕСА_1 в реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстрований. Надані суду інвентарна справа від 21 листопада 2011 року, де вказано що її виготовлено на житловий будинок по АДРЕСА_1; зведена інвентаризаційна відомість об'єктів незавершеного будівництва за станом на 1 квітня 2013 року по замовнику Південне УКБ МО України за бюджетною програмою КПКВ 2101190 «Будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Збройних Сил України» по Тернопільській області, де вказано об'єкт «Місто Бережани, військове містечко № 2», реконструкція будівлі гуртожитку під 10-квартирний житловий будинок» та декларація про готовність об'єкта до експлуатації є документацією, необхідною для проведення наступної державної реєстрації житлового будинку по АДРЕСА_1 в Реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак не заміняють її та не свідчать про виникнення та існування такого об'єкта нерухомого майна.

Оскільки у позивача відсутній ордер на вселення у квартиру АДРЕСА_1, відсутні інші документипро досягнення згоди між сторонами по справі про істотні умови договору найму, зокрема, як встановлено вище, відсутній предмет спору - двокімнатна квартира АДРЕСА_1 - не може бути визнано право на проживання за позивачами в такій квартирі.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що копії документів, надані позивачем, про укладення договорів на надання комунальних послуг і понесення витрат на реконструкцію наданого приміщення, не підтверджують існування предмета спору двокімнатної квартири № 3 житловою площею 49,2 кв. м по АДРЕСА_1.

Також суд дійшов вірного висновку пор те, що позивачами заявлено позовні вимоги до неналежного відповідача, оскільки з пп. 2.4, 4.10 Положення та пп. 4.4, 4.5 Інструкції убачається, що ВЧ НОМЕР_1 не уповноважена вирішувати питання забезпечення жилими приміщеннями для постійного проживання військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, а вирішення таких питань щодо військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби ВЧ НОМЕР_1, зокрема, та Бережанського гарнізону - є виключною компетенцією КЕВ м. Тернопіль.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст. ст. 212 -214, 316 ЦПК України, вищевказаного не врахував, дійшов помилкового висновку про визнання вищевказаної декларації доказом, що підтверджує статус спірної будівлі як житлової; не звернув уваги на те, що позивачі вселились та проживають у спірному житловому приміщенні без правових підстав, і доказів щодо правомірності їх вселення до спірного житлового приміщення не надано.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції, в порушення зазначених законів, помилково скасував рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно з законом, що відповідно до ст. 339 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції і залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст. 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника військового прокурора Тернопільського гарнізону задовольнити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 24 червня 2015 року скасувати, рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 6 травня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик