Справа №487/493/15-ц 08.04.2015 08.04.2015 08.04.2015
Провадження №22-ц/784/946/15 Суддя першої інстанції: Корнешова Т.В.
Категорія 54 Суддя-доповідач апеляційної інстанції: Крамаренко Т.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої Крамаренко Т.В.,

суддів: Буренкової К.О., Кутової Т.З.,

із секретарем: Харитоновою І.В.,

за участю: позивачки - ОСОБА_2, представника відповідача - Дубинчук В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Приватного акціонерного товариства «Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій»

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій» (далі - ПрАТ «МОПАС») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

21 січні 2015 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ПрАТ «МОПАС» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що працювала в ПрАТ «МОПАС» диспетчером. 11 грудня 2014 року нею було подано заяву про звільнення у зв'язку з незгодою щодо змін режиму роботи та зменшення посадового окладу на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Оскільки начальник автовокзалу, який є її безпосереднім керівником вказану заяву не погодив та вмовив її піти у відпустку, з 12 грудня 2014 року по 21 грудня 2014 року вона перебувала у відпустці. Однак, 15 грудня 2014 року наказом директора ПрАТ «МОПАС» з 22 грудня 2014 року її було звільнено з займаної посади за угодою сторін, відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України на підставі її заяви від 11 грудня 2014 року. Між тим, згоди на звільнення саме з 22 грудня 2014 року між нею та відповідачем не було досягнуто, а останній незаконно використав її заяву.

Посилаючись на незаконність свого звільнення та порушення відповідачем норм трудового законодавства, у зв'язку з чим їй завдано моральної шкоди, позивачка просила суд поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 грудня 2014 року по день ухвалення рішення та в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути 50 000 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2015 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 на посаді диспетчера у ПрАТ «МОПАС». Стягнуто з ПрАТ «МОПАС» на користь ОСОБА_2 4975,20 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на незаконність рішення суду, просив про його скасування та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В запереченнях на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, що на підставі наказу № 17-к від 23 березня 2005 року ОСОБА_2 була прийнята на посаду контролера СП ДОП перонним контролером Миколаївського міжміського автовокзалу з 24 березня 2005 року (а.с.67).

Наказом № 127-к від 15 грудня 2005 року ОСОБА_2 було переведено на посаду перонного контролера Миколаївського АВ-1, з 17 грудня 2005 року на посаду перонного контролера Миколаївського АВ-2 (а.с.69).

16 травня 2006 року позивачку переведено з перонного контролера Миколаївського АВ-2 на посаду диспетчера Миколаївського АВ-2 (наказ №49-к від 16 травня 2006 року) (а.с.70).

В подальшому, наказом №62-к від 22 квітня 2013 року ОСОБА_2 з 23 квітня 2013 року переведено з диспетчера Миколаївського приміського автовокзалу на посаду диспетчера Миколаївського міжміського автовокзалу (а.с.71).

11 грудня 2014 року позивачка звернулась до генерального директора ПрАТ «Мопас» із заявою про звільнення за угодою сторін з 11 грудня 2014 року в якій також вказала про незгоду зі змінами режиму роботи та зменшенням посадового окладу (а.с.4).

Як встановлено судом, начальник Миколаївського міжміського автовокзалу- Кисельман І.В., запропонував позивачці піти у відпустку та не поспішати із звільненням.

У зв'язку з чим, того ж дня, позивачкою було подано заяву про надання відпустки по догляду за дитиною на 10 днів з 12 грудня 2014 року по 21 грудня 2014 року включно (а.с.38).

На підставі вказаної заяви, цього ж дня було видано наказ № 189-в про надання соціальної відпустки ОСОБА_2 з 12 грудня 2014 року по 21 грудня 2014 року включно (а.с.39).

Отже, подання заяви позивачкою про надання їй відпустки з 12 грудня 2014 року свідчить про те, що строк звільнення з 11 грудня 2014 року між сторонами не було погоджено.

Між тим, в подальшому 15 грудня 2014 року наказом №198-к генерального директора ПрАТ «МОПАС» ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади з 22 грудня 2014 року відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін на підставі заяви від 11 грудня 2014 року (а.с.23).

Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Як роз'яснено у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконно переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність між сторонами домовленості щодо звільнення ОСОБА_2 з 11 грудня 2014 року, а тому правильно поновив позивачку на посаді диспетчера ПрАТ «МОПАС» та стягнув з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, який розраховано відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Разом з цим, визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд не звернув уваги на таке.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 відповідно довідки ПрАТ «МОПАС» становить 103,65 грн. (а.с.30).

Згідно довідок, виданих Заводським районним центром зайнятості, ОСОБА_2 з 14 січня 2015 року ОСОБА_2 перебуває на обліку та отримала допомогу по безробіттю у розмірі 1820,29 грн. (а.с.40,86).

В роз'ясненнях, що містяться в п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року з подальшими змінами передбачено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Крім того, в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового

податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та

працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього

податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в

резолютивній частині рішення.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22 грудня по 27 лютого 2015 року, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки становить 3154,91 грн. (103,65 грн. х 48 дн.) - 1820,29грн).

За таких обставин, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки 3154,91 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22 грудня 2014 року по 27 лютого 2015 року без утримання податку та інших обов'язкових платежів.

Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення з займаної посади проведено з 22 грудня 2014 року, тому що це перший робочий день після відпустки, не заслуговують на увагу, оскільки в заяві про звільнення та в заяві про відпустку такої дати не було зазначено.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачка не заперечувала проти звільнення з займаної посади з 22 грудня 2014 року, оскільки з наказом про звільнення ОСОБА_2 була ознайомлена 19 грудня 2014 року, а 22 грудня цього ж року нею було отримано трудову книжку без усіх застережень є безпідставними з огляду на вище викладене.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій» на користь ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу з 22 грудня 2014 року по 27 лютого 2015 року у розмірі 3154,91 грн. без утримання податку та інших обов'язкових платежів.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча: Судді: