АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 594/225/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Губіш О.А.
Провадження № 22-ц/789/1253/15 Доповідач - Хома М.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючої - Хоми М.В.

суддів - Щавурська Н. Б., Загорський О. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа- служба у справах дітей Борщівської районної державної адміністрації Тернопільської області про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2015 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, посилаючись на те, що сторони з 2004 по 2010 роки перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народилась дитина - донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з позивачкою. Позивачка з 2011 року перебуває у шлюбі з громадянином Швейцарії і разом з донькою проживають у м.Чур (Швейцарія), де дитина навчається у школі. Відповідач участі у вихованні дочки не приймає, не піклується про її духовний та фізичний розвиток, востаннє бачився з дитиною на початку липня 2012 року. Тому на підставі п.2 ч.1 ст. 164 СК України просила позбавити відповідача батьківських прав щодо дочки ОСОБА_4.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважає рішення незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд не взяв до уваги як підставу для позбавлення батьківських прав те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини ОСОБА_4 Маючи реальну можливість, відповідач не спілкується з дитиною, не цікавиться її життям, фізичним та духовним розвитком, не приймає участі у її вихованні, а також не надає матеріальної допомоги. Крім цього, місцевий суд допустив ряд процесуальних порушень, а саме з власної ініціативи різними способами намагався передати справу на розгляд в інший суд, зміст рішення не відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України, у мотивувальній частині судом зазначено ряд запитань, припущень, що є неприпустимим, суд вийшов за межі цивільного позову та встановлював обставини, які не були предметом доказування, у мотивувальній частині рішення викладено обставини, які не мають відношення до справи.

Сторони у судове засідання не з"явилися, хоча належним чином повідомлені про день, час та місце слухання справи.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав заяву про відкладення розгляду справи у зв"язку з його поганим станом здоров"я. При цьому жодних підтверджуючих документів щодо стану здоров"я не подано.

Враховуючи, що усі сторони повідомлені належним чином, справа 24.09.2015 р. уже відкладалася за заявою ОСОБА_3, у судове засідання 8 жовтня 2015 року представник позивачки не з"явився без поважних причин, тому колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивачки не є обгрунтованими, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд не знайшов достатніх підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 2004 року перебували у шлюбі і є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 2009 року подружжя проживає окремо, у 2010 році шлюб між ними розірвано.

З 2009 року ОСОБА_1 разом з дочкою ОСОБА_4 проживають у Швейцарії, м.Чур, де дитина навчається у школі.

З 2011 року ОСОБА_1 перебуває в шлюбі з громадянином Швейцарії.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позивачкою не представлено доказів про те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов"язків щодо дочки ОСОБА_4.

Представник органу опіки і піклування у суді першої інстанції пояснила, що оскільки дитина з 5-річного віку проживає за межами України, а батько дитини ОСОБА_2 фактично не проживає на території Борщівського району, тому орган опіки і піклування не має можливості вивчити питання, необхідні для прийняття рішення щодо позбавлення батьківських прав.

Враховуючи зазначені обставини справи, а також положення, викладені у п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», згідно яких позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, та застосовується у випадку свідомого нехтування батьківськими обов'язками, ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, суд прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачу ОСОБА_2 відомо про те, що з 2012 року дитина кожного літа перебуває на канікулах у с.Королівка Борщівського району, відома адреса проживання дитини за кордоном, і маючи реальну можливість спілкуватися з дитиною відповідач цього не робить, не вітає зі святами, не цікавиться її життям, не надає матеріальної допомоги, а тому наявні підстави для позбавлення його батьківських прав, колегія суддів оцінює критично, враховуючи наступне.

Наявна у матеріалах справи довідка про неотримання ОСОБА_1 аліментів від ОСОБА_2 з 1.07.2014 року по 31.12.2014 року не свідчить про ухилення відповідача від матеріального утримання дитини, так як із змісту цієї довідки не зрозуміло, з яких причин позивачка не отримує аліменти - у зв"язку з її відсутністю в Україні чи у зв"язку із несплатою ОСОБА_2 коштів, чи повідомлений ОСОБА_2 належним чином про необхідність сплати аліментів та їх розмір, чи сплачував він аліменти до 1.07.2014 року.

Крім цього, позивачкою не підтверджено жодними доказами, зокрема, відмітками у паспорті, ту обставину, що дитина приїжджає до України, скільки часу перебуває в Україні. Твердження про те, що відповідач знає місце проживання дитини за кордоном і має можливість спілкуватися з нею, є голослівним.

Хоча проживання батька окремо від дитини не звільняє його від виконання батьківських обов"язків, однак у даному випадку позивачкою не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов"язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки ОСОБА_2 щодо ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування ним своїми обов"язками.

Також колегія суддів враховує, що відповідно до ст.19 СК України орган опіки і піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, та на підставі документів, які стосуються справи. Оскільки дитина постійно проживає за межами України, орган опіки і піклування не мав змоги всебічно вивчити питання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та не надав суду письмовий висновок, а представник органу опіки і піклування у судовому засіданні лише усно висловив думку щодо неможливості вивчення даного питання. Відповідно до ч.6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки і піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини, однак наявність такого письмового висновку для задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав є обов"язковою.

За таких обставин рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Зазначені в апеляційній скарзі порушення судом першої інстанції норм процесуального права відповідно до ч.3 ст. 309 ЦПК України не є підставою для скасування рішення суду, так як не призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 21серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області М.В. Хома