Справа № 2-837/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі :

головуючого - судді Кізюн Л.І.

при секретарі: Слепусі О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Київська міська рада, Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головне управління Держгеокадастру у м. Києві, про встановлення порядку користування земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Київська міська рада, Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про встановлення порядку користування земельною ділянкою, в якому просив встановити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 у м. Києві між співвласниками домоволодіння та виділити ОСОБА_1 у користування частину земельної ділянки, що відповідає його частці у домоволодінні - 70/100, а ОСОБА_2 частину земельної ділянки, що відповідає її частці у домоволодінні - 30/100.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що відповідно до договору купівлі-продажу від 15 грудня 1975 року він придбав 2/5 частини будинку, незакінченого будування, побудованого на 95%, по АДРЕСА_1

22 лютого 2001 року Жовтневою районною державною адміністрацією міста Києва йому було видано свідоцтво про право власності на 70/100 домоволодіння площею 119,7 кв.м. по АДРЕСА_1 у м, Києві.

На час звернення з позовом до суду позивач користується приміщеннями житлового будинку загальною площею 254, 9 кв.м., а також господарськими будівлями і спорудами, відповідач - 54,5 кв.м. та господарськими будівлями і спорудами.

Рішенням Київської міської ради від 27 жовтня 2005 року сторонам передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 у м. Києві площею 0,0808 га: позивачу 70/100 частини, відповідачу - 30/100 частини.

Оскільки відповідач відмовляється визначати межі земельних ділянок, якими сторони фактично користуються, між сторонами немає згоди на користування земельною ділянкою, позивач змушена звернутися з позовом до суду.

Пізніше позивач подав до суду уточнену позовну заяву, просив встановити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 у м. Києві між співвласниками домоволодіння відповідно до Варіанту 1 (Додаток 2) Висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 20 листопада 2014 року №40/46-14, ОСОБА_1 виділити у користування частину земельної ділянки площею 0,0445 га; ОСОБА_2 - площею 0,0364 га.

Ухвалою суду від 07 жовтня 2015 року у якості третьої особи у справі було залучено Головне управління Держгеокадастру у м. Києві.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини.

Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили у позові відмовити, посилаючись на його необґрунтованість. Також просили про застосування строку позовної давності, зазначаючи, що позивач дізналася про порушення свого права ще у 2007 році.

Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у м. Києві у судовому засіданні пояснила, що право власності сторін на земельну ділянку не зареєстровано у передбаченому законодавством порядку, а тому вважала позов безпідставним.

Від третьої особи Київської міської ради до суду надійшли письмові пояснення з проханням розглядати справу за відсутності її представника.

Від третьої особи Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до суду надійшли письмові пояснення з проханням розглядати справу за відсутності її представника.

Суд, заслухавши представників сторін та третьої особи, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що відповідно до даних свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого Жовтневою районною державною адміністрацією м. Києва 22 лютого 2001 року, ОСОБА_1 належить на праві власності 70/100 частини домоволодіння площею 119, 7 кв.м. по АДРЕСА_1 м. Києві (т. 1 а.с. 9).

Згідно з даними договору дарування від 28 лютого 2005 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, останній належить на праві власності 30/100 частини жилого будинку площею 54, 5 кв.м. по АДРЕСА_1 м. Києві. Все домоволодіння, 30/100 частини якого дарується, знаходиться на земельній ділянці площею 822 кв.м. та має розмір житлової площі 147,50 кв.м. (т. 1 а.с. 182).

Рішенням Київської міської ради від 27 жовтня 2005 року №308/3769 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передано у спільну часткову власність, відповідно 70/100 та 30/100 від 0,0808 га, на земельну ділянку по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.а.с. 20-21).

Висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 20 листопада 2014 року №40/46-14 було встановлено можливі варіанти поділу і порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 у м. Києві між співвласниками житлового будинку близькі до їх ідеальних та з урахуванням порядку користування земельною ділянкою, що склався в межах встановлених зовнішніх меж для неї площею 0,0809 га (т. 1 а.с.а.с.108-118).

Згідно зі ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Статтею 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Статтею 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу).

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

Згідно зі ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально.

Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється:

у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок;

шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом;

за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв'язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру.

Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Пунктом 3 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Забороняється вимагати для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера інші документи. Такий кадастровий номер є чинним з моменту його присвоєння.

Разом з тим, з пояснень представника Головне управління Держгеокадастру у м. Києві вбачається, що державна реєстрація спірної земельної ділянки як об'єкта цивільних прав сторонами у встановленому законодавством порядку не здійснювалася.

Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача із проханнями встановити межі земельних ділянок, якими вони користуються (т. 1 а.с.а.с.22,23), а не межі земельної ділянки, яка виділена їм в спільну часткову власність. З цього приводу також складалася проектна документація (т.1 а.с.а.с. 24-40).

Зовнішні межі земельної ділянки не встановлювалися, жодних доказів встановлення меж земельної ділянки площею 0,0809 га як зазначено у висновку експерта, суду не надано.

При цьому суд критично оцінює посилання представників відповідача на акт встановлення і погодження меж землекористування та технічної документації, що наявна у матеріалах кадастрової справи (т. 1 а.с.а.с. 219-243), оскільки ці документи датовані 06 квітня 1994 року та не стосуються земельної ділянки, що виділена сторонам Рішенням Київської міської ради від 27 жовтня 2005 року №308/3769 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд».

Суду не було надано належної технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, яка б містила дані про опис меж земельної ділянки, їх погодження, власників земельної ділянки.

Що стосується вимог відповідача про застосування строків позовної давності, то відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з вимогами ст. 267 ч.ч. 4, 5 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності.

Як вбачається з викладених у позовній заяві обставин, позивач звернувся до відповідача з пропозицією визначити межі земельних ділянок, якими вони фактично користуються, 11 червня 2012 року.

Зазначена обставина підтверджується даними листа та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с.а.с. 22, 23).

Таким чином, підстав для застосування строків позовної давності судом не встановлено.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними і необгрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 31, 33, 57, 60, 88, 209, 212, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 257, 261, 267, 356, 358, 373 ЦК України, ст. 79-1, 88, 120 ЗК України, пунктом 3 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр», суд -

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Київська міська рада, Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головне управління Держгеокадастру у м. Києві, про встановлення порядку користування земельною ділянкою - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.І. Кізюн