Справа № 372/435/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2015 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Радченко С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на майно, виселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки. Просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру №74, загальною площею 50,32 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 06 лютого 1995 року, шляхом визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку» п.п. 16, 18 іпотечного договору, а саме на підставі рішення суду шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» (79000, м. Львів, вул. Грабовського, 11, рах. № 0 в ЛТУ НБУ м. Львова, МФО 325213, ) від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право ПАТ «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але виключно: отримання дублікату правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форми власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором № KF 49064 від 14.05.2008 року в розмірі 21657,09 доларів США, що є еквівалентом по курсу НБУ станом на 24.07.2014 року 252183,28 грн. та закріпити за ПАТ «ВіЕс Банк» права управителя, щодо: вільного доступу представників управителя та інших осіб визначених управителем до майна, що передано в управління; укладання договорів оренди майна переданого в управління з третіми особами; представляти інтереси в усіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань пов'язаних з замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів (в тому числі відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядування, банківських установах, житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, відповідному структурному підрозділу енергозабезпечувальної установи, в органах зв'язку, водоканалу, та інших підприємствах, установах організаціях) з питань, що стосується належного здійснення управління майном, передачу в оренду, забезпеченням нерухомого майна електроенергією, водо-газопосточанням, телефонним зв'язком; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень (в тому числі але не виключно право власності, інших речових прав, обтяжень речових прав тощо, щодо їх виникнення, припинення, переходу, зміни тощо) підписувати та подавати заяви про надання витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна; володіти користуватись та розпоряджатися майном у встановлених чинним в Україні законодавством та цим договором; інші права необхідні для здійснення належного управління майном, а також просить виселити з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, стягнути з відповідачів судові витрати.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти позову заперечив повністю, посилаючись на те, що спірна квартира є єдиним місцем проживання його сім'ї, на неї розповсюджується закон про мораторій.

Інші відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоч про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заперечень щодо позову, заяв та клопотань до суду не направляли.

Суд вважав можливим розглянути спір у відсутність окремих учасників процесу на підставі наявних у справі доказів

Вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

14 травня 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1, був укладений Кредитний договір № KF 49064 (далі -Кредитний договір).

У відповідності до Кредитного договору Позичальнику надавався кредит в сумі 30000 доларів США, які Позичальник зобов'язувався повертати Банку частинами відповідно до графіку платежів за кредитом. Кінцевий строк погашення кредиту не пізніше 13 травня 2023 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором, 14 травня 2008року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено та нотаріально посвідчено договір іпотеки, згідно умов якого Іпотекодавцем було передано в іпотеку Банку в якості забезпечення виконань зобов'язань Позичальника перед Банком по Кредитному договору наступне майно: квартиру №74, загальною площею 50,32 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди Іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п. 5.3.1 даного кредитного договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором Банк має право звернути стягнення на предмет застави (іпотеки), інше забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за кредитним договором.

Також, згідно ст.ст. 11, 33 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання, майновий поручитель відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя нерухомим майном, що є предметом іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання божником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У відповідності до п. 4 іпотечного договору за рахунок предмета іпотеки Банк має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами кредитного договору.

У п. 14 іпотечного договору вказано, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов цього договору Банк надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначає стислий зміст порушених іпотекодавцем зобов'язань, вимогу про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Банку залишається без задоволення, Банк вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та Закону України "Про іпотеку".

Ст. 38 Закону України «Про Іпотеку» передбачає порядок продажу та право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Як передбачено ст.ст. 572, 575 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом, як передбачено ст. 590 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель - позивач, вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, за наявності договору іпотеки, укладеного з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, іпотекодержатель, в даному випадку ТОВ ПАТ «ВіЕс Банк», за загальними нормами цивільного судочинства має право, у разі невиконання боржником ОСОБА_1 своїх зобов'язань, звернути стягнення на передане в іпотеку майно.

Однак при вирішенні спору суд зобов'язаний застосувати також норми спеціального законодавства, зокрема законодавства, яке тимчасово встановлює особливий порядок звернення стягнення на нерухоме житлове майно за валютними кредитами.

В матеріалах справи відсутні відомості про наявність у відповідачів іншого житла, при цьому сам відповідач в судовому засіданні та поданих до суду документах стверджує про відсутність такого іншого житла, що не спростовано позивачем.

Згідно ст.589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета застави шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, яка передбачає і продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника, у порядку, встановленому цим Законом,

Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» - у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону: пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.9 Постанови №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Однак відповідно ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року за № 1304-VII визначено, що протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Враховуючи вищевикладене, встановивши дійсний характер спірних правовідносин, на основі повного і всебічного з'ясування обставин, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що предмет договору іпотеки як забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором - двохкімнатна квартира загальною площею 50,32 кв.м., житловою площею 26,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, використовується як місце постійного проживання позичальника та його сім'ї, у їх власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, що відповідає вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року за № 1304-VII, внаслідок чого щодо наведеного нерухомого майна діє мораторій на примусове стягнення (відчужене без згоди власника) майна.

Оцінюючи можливість задоволення позовних вимог за умови чинності передбаченого законом мораторію, суд вважає, що станом на час вирішення цього спору судом чинним законодавством, а саме Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» чітко передбачена заборона примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави або предметом іпотеки. Позивач за змістом цього позову обрав саме той спосіб захисту своїх прав, який тимчасово заборонений законом у зв'язку із чинністю мораторія - звернути стягнення на предмет іпотеки - житлове приміщення, квартиру, яке є єдиним місцем проживання сім'ї відповідачів. Таким чином, станом на час винесення цього судового рішення обраний позивачем спосіб захисту суперечить чинному законодавству. Також суд вважає такою, що не грунтується на законі, можливість задоволення позовних вимог при одночасному відстроченні виконання судового рішення до закінчення дії відповідного мораторію, оскільки, на думку суду, в силу ст.ст. 214,215 ЦПК України суд не вправі зазначати у змісті рішення строки чи порядок виконання судового рішення, це є передчасним, подібні питання відповідно до розділу УІ ЦПК України, зокрема ст.373 ЦПК України, суд вирішує за зверненням сторін або державного виконавця на більш пізній стадії - після вступу рішення в законну силу в порядку його виконання. Подібні звернення станом на цей час суду не подавались, тому в силу диспозитивності цивільного судочинства згідно ст.11 ЦПК України суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, за межі порушених сторонами під час судового розгляду питань, відтак невправі вирішувати питання виконання судового рішення на майбутнє. Крім того, вирішення такого питання на цей час не може враховувати можливі у подальшому зміни законодавства, яке повинно підлягати застосуванню у спірних правовідносинах до часу закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Позовні вимоги про всилення мешканців квратири, наділення позивача визначеним позовом обсягом повноважень щодо нерухомого майна є похідними від основної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому також не можуть бути задоволені станом на цей час.

На підставі наведеного, суд вважає за необхідне відмовити у задоволені позову, а також роз'яснити позивачу, що можливість звернутися в наступному із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за умови припинення дії вищезазначеного мораторію.

Керуючись ст.47 Конституції України, ст.ст. 10, 11, 15, 60, 61, 88, 212-214 ЦПК України, ст.ст. 11, 16, 204, 514, 525, 526, 527, 530, 543, 549, 554, 559, 572, 590, 624, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.109 ЖК України, ст.ст. 3, 5, 11, 12, 24, 33, 38-40 Закону України «Про іпотеку», ст. 4 Закону України «Про заставу», Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на майно, виселення відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення - з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В.Кравченко