Ухвала

іменем україни

01 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Украина» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторінг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначало, що 23 квітня 2007 року між відповідачем та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 100 000 доларів США зі сплатою 11,99% річних строком до 23 квітня 2013 року.

Згідно умов договору купівлі-продажу кредитного портфелю, укладеного 12 листопада 2010 року, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги банку за кредитним договором.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором кредиту щодо його своєчасного й повного погашення, унаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 3 039 172 грн 08 коп., ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило позов задовольнити у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 кредитну заборгованість у вказаному розмірі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в сумі 423 940 грн 50 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2014 року, зазначене рішення районного суду змінено й збільшено розмір кредитної заборгованості до 847 879 грн, також вирішено питання про збільшення розміру судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог про стягнення пені та судових витрат скасувати і залишити у вказаній частині в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилами ч. 1 ст. 335 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Разом з тим, суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ч. 3 ст. 335 ЦПК України).

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення судів не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що кредитна заборгованість, яка виникла з вини відповідача має бути стягнута на користь позивача з урахуванням зменшеного розміру пені, який є непропорційно великим.

Апеляційний суд фактично погодився з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог про стягнення кредитної заборгованості, проте збільшив розмір пені до 423 939 грн 50 коп., що дорівнює розміру самої заборгованості.

Однак повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 23 квітня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 100 000 доларів США зі сплатою 11,99% річних строком до 23 квітня 2013 року.

Згідно п.п. 2, 4 вказаного договору повернення кредиту та сплата процентів за його користування відбувається шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів 23 числа кожного місяця в сумі 1 964, 36 доларів США.

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким позивач набув право вимоги за кредитними договорами банку, що є дійсним на дату набрання чинності, включаючи сплату основного боргу, нарахованих процентів, а також вимоги щодо сплати штрафних санкцій.

Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 23 квітня 2007 року складає 3 039 172 грн 08 коп., з яких заборгованість по тілу кредиту - 74 356, 18 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 594 328 грн 95 коп., заборгованість по процентам - 7 413, 54 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 59 256 грн 43 коп. та 2 385 586 грн 70 коп. пені.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з даним позовом 04 лютого 2014 року, а як встановлено судом, ОСОБА_1 здійснила останній платіж на погашення кредиту 08 травня 2009 року.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу строку позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми (ст. 261 ЦК України) початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як установлено судом, згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати погашення заборгованості частинами (щомісячними платежами, що складаються із заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом) 23 числа кожного місяця в сумі 1 964, 36 доларів США.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Разом з тим, відповідно до положень частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України, зокрема у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, яка у силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1, заперечуючи проти позову зазначала про пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом та про те, що за заявою ПАТ «ОТП Банк» 23 грудня 2009 року вчинено виконавчий напис № 12686 про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль марки Lexus LX 470, р.н. НОМЕР_1, з метою погашення її заборгованості за кредитом в розмірі 635 664 грн 17 коп., за яким постановою державного виконавця Дзержинського ВДВС від 03 вересня 2012 року вдруге відкрито виконавче провадження.

Також, ОСОБА_1 вказувала про наявність підстав для зменшення розміру пені, який значно завищений й неправильно розрахований позивачем, без дотримання визначеного ст. 258 ЦК України спеціального строку позовної давності.

Так, відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф, пеня - це є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов'язання.

Разом з тим, за правилами ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи.

Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Положення ст. 616 ЦК України передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може.

Проте суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірили, не встановили дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору й відповідно до змісту договору купівлі-продажу кредитного портфелю, не дослідили графіку погашення кредиту й відповідно не визначилися з обґрунтованістю розрахунку загальної суми боргу та з урахуванням доводів відповідача не перевірили дотримання позивачем строку звернення до суду, який має обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, не з'ясували чи здійснювалося виконання виконавчого напису нотаріуса й в якій мірі, унаслідок чого не встановили дійсного розміру кредитної заборгованості та з яких виплат вона складається.

Оскільки строк виникнення прострочення за кредитом не встановлений, період нарахування штрафних санкцій (пені) також підлягає перевірці судом відповідно до вимог ст. ст. 60, 214 ЦПК України.

При цьому, зменшуючи розмір пені та штрафу, суди взагалі не зазначили істотних обставин, за наявності яких можливе таке зменшення.

Крім того, відповідно до загального порядку заміни кредитора у зобов'язанні, визначеного ч. 2 ст. 516, ч. 2 ст. 517 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Статтею 1082 ЦК України визначено порядок виконання боржником грошової вимоги факторові. За змістом цієї норми боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Однак суди не перевірили в достатній мірі, чи було дотримано сторонами вказані вимоги закону: чи належним чином було повідомлено боржника про заміну сторони у зобов'язанні (ураховуючи надіслання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на адресу боржника досудових вимог); чи вчиняв боржник дії, спрямовані на отримання доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце.

Таким чином, судами не перевірено, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, та якими доказами вони підтверджуються, не надали належної оцінки наявним доказам у справі.

У порушення вимог ст. 10 ЦПК України суди не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, які мають визначальне значення для правильного її вирішення.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко