АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 квітня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Рейнарт І.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 та за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и в :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом (в подальшому уточненим) до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19 березня 2011 року між сторонами у письмовій формі було укладено договір позики, за умовами якого позичальник ОСОБА_3 одержав від позикодавця ОСОБА_2 безпроцентну позику у сумі

357 952,00 грн., яку зобов'язався повернути не пізніше 19 липня 2011 року. У зазначений строк відповідач в порушення договірних зобов'язань борг не повернув. На неодноразові усні прохання про добровільну сплату боргу ніяким чином не прореагував. Станом на лютий 2015 року сума боргу становить - 357 952,00 грн., індекс інфляції за весь час прострочення - 107 135,03 грн., три проценти річних -

38 305,77 грн., збитки від девальвації валюти - 784 448,00 грн., що разом із судовими витратами у розмірі 3 892,27 грн. позивач просив стягнути на свою користь з відповідача.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача суму позики у розмірі 357 952,00 грн., інфляційні нарахування - 107 135,03 грн., три проценти річних - 38 305,77 грн. та судові витрати - 3 892,27 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмолено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати в частині відмови у _________________________________________________________

Справа № 756/9997/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/5015/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Яценко Н.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

задоволенні позовних вимог про стягнення збитків та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача завдані збитки у розмірі 784 448,00 грн.

Апелянт, зокрема, посилається на ті обставини, що несвоєчасним поверненням боргу позивачу було завдано збитків у вигляді втрат від девальвації валюти.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 в інтересахОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт, зокрема, посилається на ті обставини, що суд необґрунтовано не взяв до уваги доказів того, що відповідач повернув суму боргу позивачу.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подану ним апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 просив відмовити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 подану ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 просив відмовити.

Також звернувся до суду з клопотаннями про долучення до матеріалів справи нових доказів - заяви про злочин та повідомлення про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також про відтворення аудіозапису розмов позивача з відповідачем про повернення позики.

З урахуванням того, що вказані документи не свідчать про обставини, що мають значення для даної справи, а також тієї обставини, що відповідачем клопотання про відтворення аудіозапису у суді першої інстанції не заявлялося, подання нових доказів на стадії апеляційного розгляду можливе лише при встановленні поважних причин, які унеможливлювали реалізацію стороною її права у суді першої інстанції, а таких обставин при розгляді справи не встановлено, зважаючи на те, що заявником порушено порядок подання доказів, передбачений статтею 131 ЦПК України, судом апеляційної інстанції у задоволенні зазначених клопотань відмовлено.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 19 березня 2011 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 357 952,00 грн., що за курсом продажу доларів США АКБ «Правекс Банк» станом на 19 квітня 2011 року складало 44 800,00 доларів США, строком до 19 липня 2011 року. Позика є безпроцентною. Позикодавець передав грошові кошти позичальнику під час підписання договору

(а.с. 3).

Задовольняючи позов та стягуючи з ОСОБА_3 суму заборгованості, суд виходив з того, що між сторонами склалися правовідносини, які випливають з укладеного договору позики, а позивачем доведено факт невиконання відповідачем своїх обов'язків за цим договором.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Положеннями ст.ст. 526, 527 ЦК України закріплений обов'язковий характер зобов'язання.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Положеннями ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.

Водночас, частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як вбачається з пояснень сторін, вірно встановлено судом першої інстанції та підтвердилося під час апеляційного розгляду справи, ОСОБА_3 не повернув

ОСОБА_2 отримані ним грошові кошти.

Доводи апелянта з приводу того, що відповідач повністю повернув суму позики, є необґрунтованими, а надані на підтвердження цього розписки не є належними та допустимими доказами в розумінні статей 58-59 ЦПК України, оскільки з них неможливо встановити факт повернення коштів саме позивачу.

Крім того, згідно з умовами договору (підпункт Г пункту 3), на підтвердження виконання зобов'язання позикодавець має видати позичальнику власноруч написану заяву про отримання відповідної суми коштів. Такої заяви матеріали справи не містять.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_3 порушив умови договору, у зв'язку з чим утворилася заборгованість за позикою у розмірі

357 952,00 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі наведеної норми та рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі № 62-97-р від 3 квітня 1997 року, судом вірно визначено суму інфляційних втрат - 107 135,03 грн. та трьох процентів річних - 38 305,77 грн., які разом з основною сумою боргу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 коштів у сумі 784 448,00 грн., оскільки позивачем не наведено належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому діями відповідача збитків. При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до договору позики грошові кошти надавалися у національній валюті України, а тому підстави для стягнення суми боргу з урахуванням девальвації валюти відсутні.

Судом також вірно вирішено питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, які складаються з судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову у розмірі 3 775,80 грн., а також витрат за надіслання телеграм у розмірі 116,47 грн.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : І.М. Вербова

Судді : І.М. Рейнарт

М.М. Панченко