АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Кирилюк Г.М., Вербової І.М.

при секретарі - Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 25 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова ЕсталінаАнатоліївна, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 з тих підстав, що указана квартира згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного сторонами 27.10.2011 року, перейшла у його власність.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 18.04.2014 року позов задоволено/а.с.32-33/.

В ході повторного розгляду справи ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_3 з зустрічним позовом про визнання недійсними, укладених сторонами, договорів від 27.10.2011 року: договору позики, договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя /а.с.88-90/.

Позивач ОСОБА_2, звертаючись до суду з цим зустрічним позовом, послалась на те, що за умовами договору позики вона отримала від ОСОБА_3 кошти у сумі 263.810,25 грн., а повернути зобов»язана позику, що буде відповідати гривневому еквіваленту 32.670 дол., станом на час повернення боргу.

На думку ОСОБА_2 така умова договору протирічить ч.1 ст.1049 ЦК України, згідно якої позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Тобто, ОСОБА_2 вважала, що укладений сторонами вище зазначений договір позики повинен бути визнаний недійсним, як такий, що протирічить вимогам закону. При цьому, договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя також підлягають визнанню недійсними в силу ч.2 ст.548 ЦК України, як такі, що є похідними від договору позики та укладені на забезпечення виконання договору позики.

В ході розгляду справи, за клопотанням представника ОСОБА_3, ухвалою суду від 25.08.2015 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення залишено без розгляду /а.с.171,172/.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 25 червня 2015 року відмовлено у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про визнання недійсними договорів,-

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався ч.2 ст.533 ЦК України і вважав правомірною умовою договору позики повернення боргу, що підлягає сплаті у гривнях, визначати за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 25 червня 2015 року, посилаючись на порушення судом вимог матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов /а.с.183-186/.

Послався на те, що суд надав оцінку лише правомірності сторін визначати предмет договору в іноземній валюті із зазначенням гривневого еквівалента. Проте, суд проігнорував невідповідність умов спірного договору самій суті зобов»язань між сторонами, встановлених вимогам чинного законодавства.

Скаржник вважав, що позивачці були передані за договором позики кошти у сумі 263.810,25 грн., а тому, саме в такій кількості і саме в національній валюті позика і повинна бути повернута, а отже, прив»язка суми позики до суми доларів США в момент укладення цього реального договору правового значення не мала.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Як слідує з матеріалів справи, відповідно до договору від 27.10.2011 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 позику у сумі 263..810,25 грн., що за курсом валют на час укладання договору складає 32.670 дол.США, терміном на один рік /а.с.122/.

Пунктом 2 зазначеного договору позики сторонами передбачено, що загальна сума, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором повинна відповідати гривневому еквіваленту 32.670 дол.США за курсом їх продажу АКБ»Правекс-Банк» на дату здійснення платежу.

Того ж дня, 27.10.2011 року, на забезпечення виконання цього договору позики, сторони уклали ще дві угоди: Договір іпотеки, посвідчений третьою особою приватним нотаріусом Коноваловою Є.А. за реєстровим №3587, за яким ОСОБА_2 як іпотекодавець, передала, а ОСОБА_3, як іпотекодержатель, прийняв в іпотеку на забезпечення договору позики квартиру АДРЕСА_1, а також Договір, посвідчений тим же нотаріусом за реєстровим №3389 Про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким позичальник ОСОБА_2, як іпотекодавець, зобов»язується передати, а ОСОБА_3, як іпотекодержатель, зобов»язується прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених цим договором квартиру АДРЕСА_1 /а.с.140-141,142-144/.

Встановлено, що указані угоди укладені з дотриманням вимог чинного законодавства.

Вимагаючи визнання недійсними спірних правочинів, позивач, як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, посилається на ч.1ст.215 ЦК України, згідно якої, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. А, згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Між тим, позивач не навів суду обставин, з якими закон пов»язує недійсність спірних правочинів, або які вказують на дефекти цих правочинів.

Суд обґрунтовано послався на дотримання чинного законодавства третьою особою нотаріусом Коноваловою Е.А. при посвідчені спірних договорів.

Скаржник ОСОБА_2, вважаючи, що, оскільки, за договором позики вона отримала від позикодавця ОСОБА_3 кошти у сумі 263.810,25 грн., що за курсом валют на час укладання договору складає 32.670 дол.США, тому, в силу ч.1 ст.1049 ЦК України, вона зобов»язана повернути кредитору саме 263..810,25 грн., а не гривневий еквівалент у розмірі 32.670 дол.США, що на думку позивачки свідчить про зміну сторонами в момент укладання договору суті договору і, відповідно, свідчить про недійсність договору з моменту його укладання, як такого, що укладений на умовах, що протирічить вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно керувався ч.2 ст.533 ЦК України, згідно якої якщо у зобов»язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором, або законом чи іншим нормативно-правовим актом, і виходив з того, що сторони передбачили повернення позики у гривнях, тобто, у тій валюті, у якій позику було одержано фактично, однак сторонами добровільно обумовлено, що сума, яка підлягає поверненню в гривнях, повинна відповідати 32.670 дол.США, тобто, тій сумі в доларовому еквіваленту, яка дорівнювала на момент надання позики.

Отже, відмовляючи у позові про визнання недійсним договору позики, суд правомірно послався на те, що сторони передбачили повернення позики з дотриманням вимог ч.2 ст.533 ЦК України тобто, добровільно встановили інший порядок її визначення, не встановлений законом.

Відповідно до ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, колегія суддів відхиляє доводи скаржника відносно того, що повернення позики у гривнях у еквіваленті до відповідної валюти змінює суть договірних відносин позики, як безпідставні і такі, що не узгоджуються з вимогами закону.

Оскільки колегія суддів не вбачає підстав для визнання недійсним спірного договору позики, відповідно, колегія відхиляє доводи скаржника в частині визнання недійсними Договору Іпотеки та Договору Про задоволення вимог іпотекодержателя, з тих підстав, на які посилається скаржник, що при визнанні недійсним договору позики, також підлягають визнанню недійсними і договори, укладені на забезпечення виконання цього договору позики.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

А в силу ст.204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, як з»ясував суд, недійсність спірних правочинів не встановлена законом, а відносно визнання їх недійсними, що, зокрема, і є предметом цього провадження, необхідно це довести в суді.

Як з»ясовано вище, підстави, на які посилається позивач, вимагаючи визнання недійсними правочинів, тобто, на ч.1 ст.203, ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України, не доведені позивачем.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення судом першої інстанції постановлено на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ

Головуючий

Судді