У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Леванчука А.О., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 12 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 6 березня 1997 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_4, від цього шлюбу спільних дітей не мають. У зв'язку з тим, що сімейні стосунки між ними не склалися, з листопада 2013 року спільне проживання було припинено, але шлюб не розірвано. Після розпаду сім'ї спільним майном вони розпорядилися добровільно, однак залишилося неподільним спільне майно - насіння соняшника, відносно якого ОСОБА_4 у момент поділу майна дав їй розписку, що насіння соняшника, яке ними вирощено, буде спільно продаватися, оскільки частина грошей належить їй. Так, за період спільного проживання на земельній ділянці, яка належить відповідачу, в 2013 році було вирощено та зібрано 10 220 кг насіння соняшника. Вказане насіння соняшника було розміщено на збереження в склад, що розташований на території господарства в с. Колодисте Уманського району Черкаської області. 9 квітня 2014 року за домовленістю між ними та покупцем було назначено продаж насіння соняшника. Нею було найнято осіб, які здійснювали відвантаження соняшника, після чого з відповідачем було проведено розрахунок у розмірі 35 770 грн. Проте вказані кошти відповідач привласнив собі.

Оскільки вищевказане майно було набуте за час шлюбу, ОСОБА_3 вважала, що воно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому просила суд визнати за нею та за відповідачем право власності на 1/2 частку спільно нажитого майна - грошових коштів у розмірі 17 885 грн, за кожним; стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину спільно нажитого майна - грошових коштів у розмірі 17 885 грн, та судові витрати.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 жовтня 2014 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку спільно нажитого майна - грошових коштів у розмірі 17 885 грн, за кожним. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1/2 частку спільно нажитого майна - грошових коштів у розмірі 17 885 грн, 243 грн 60 коп. на відшкодування сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу в розмірі 2 500 грн.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 12 січня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення витрат на правову допомогу та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 1 266 грн 72 коп. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що грошові кошти отримані відповідачем від реалізації насіння соняшника, вирощеного за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя і кожен з них має право на 1/2 частку цих грошових коштів.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, однак змінив рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу, виходячи з того, що матеріалами справи підтверджується надання адвокатом позивачу правової допомоги на суму 1 266 грн 72 коп.

Проте повністю погодитись із такими висновками суду не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають; суди не встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, при цьому порушили норми як процесуального, так і матеріального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 6 березня 1997 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2014 року. Згідно з довідкою Колодистенської сільської ради Уманського району Черкаської області від 14 квітня 2014 року на земельній ділянці, що належить ОСОБА_4 у 2013 році вирощувався соняшник.

За положеннями ст. 189 ЦК України продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю. Продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, згідно з державними актами на право приватної власності на землю від 3 вересня 2001 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 належать земельні ділянки площею 3,10120 га кожному, що розташовані на території Колодистенської сільської ради Уманського району Черкаської області та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно зі ст. 58 СК України якщо річ, що належить одному з подружжя, плодоносить, дає приплід або дохід (дивіденди), він є власником цих плодів, приплоду або доходу (дивідендів).

Судом установлено, що певна кількість соняшника була вирощена на земельній ділянці, що належить ОСОБА_5, тому й певна частина доходу від реалізації соняшника належить їй відповідно до вищезазначених норм, а решта - на земельній ділянці, що належить ОСОБА_4, яка є його особистою приватною власністю.

Отже, суди не врахували, що насіння соняшника, вирощене на земельних ділянках є плодами, які належать на праві особистої приватної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4, є їх особистою приватною власністю.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, суди зазначених вимог закону не врахували, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшли передчасного висновку про задоволення позову, визначивши спірне майно - грошові кошти, як майно, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, разом з тим, не врахувавши, що в матеріалах справи відсутні докази існування конкретної суми грошових коштів.

Крім того, позов про поділ майна подружжя було пред'явлено лише з посиланням на норми сімейного законодавства, однак підставою позовних вимог ОСОБА_3 зазначила розписку від 15 листопада 2013 року, тобто грошове зобов'язання, яке виникло у відповідача перед нею, про що зазначали суди, посилаючись на норму ч. 1 ст. 202 ЦК України.

При цьому суди не звернули уваги на те, що предмет позову - поділ майна подружжя, не узгоджується з підставою позову - грошове зобов'язання за розпискою. Тобто суди не встановили, які правовідносини виникли між сторонами.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 12 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: А.О. Леванчук

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко