Справа № 203/5206/15-ц
Провадження № 2/0203/1501/2015
16.11.2015 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Єдаменко С.В.,
при секретарі Заярній А.Ю.,
за участю позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
07 вересня 2015 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, про стягнення боргу, в обґрунтування якого зазначив, що 11 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, у відповідності до якого позивач надав відповідачу 5 000,00 доларів США, відповідач в свою чергу зобовязався повернути позивачу кошти до 11 листопада 2006 року. Станом на 07 вересня 2015 року відповідач грошові кошти у добровільному порядку не повернув, у звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 5 000,00 долів США, що в еквіваленті в гривні складає 127 500,00 грн. та стягнути судові витрати по справі. (а.с.3)
Позивач у судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. (а.с.19-20)
Відповідач судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин суд вважає за можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України (а.с.а.с.8, 11, 15-16).
Дослідивши матеріали даної цивільної справи, заслухавши пояснення позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.
Судом встановлено, 11 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підставі якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 пять тисяч доларів США, які зобовязався повернути до 11 листопада 2006 року, що підтверджується розпискою від 11 вересня 2006 року. (а.с.5)
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Вирішуючи питання щодо суми та валюти виконання зобовязання суд виходить з наступного.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Саме такого правового висновку дійшов Верховного Суду України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс14.
За змістом договору позики відповідач зобовязався в строк до 11 листопада 2006 року повернути суму 5 000,00 доларів США. В гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ (23,0598 грн. за 1 долар США) на день ухвалення рішення сума боргу 5 000,00 доларів США становить 115 299 грн.
Посилання позивача на те, що 5 000,00 доларів США, в перерахунку на курс гривні КБ «Приват Банк» складає 127500 грн. не мають значення, оскільки сторонами не було погоджено використання саме курсу цього банку, тому розрахунок має бути здійсненим за офіційним курсом Національного банку України, у звязку з чим, в цій частині слід відмовити.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Докази виконання відповідачем його зобовязань по сплаті грошових коштів суду надані не бути, у звязку з чим сума заборгованості має бути стягнута в судовому порядку.
Питання щодо строку позовної давності за вимогами позивача судом не вирішуються, оскільки заяви відповідача про застосування строку позовної давності до суду не надходило, а згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України застосування строку позовної давності можливе лише за заявою сторони у спорі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати понесені позивачем (а.с. 1) покласти на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 1 152,99 грн.
На підставі викладеного ст.ст. 14, 267, 509, 526, 527, 536, 599, 610, 634, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 заборгованість по договору позики за розпискою від 11 вересня 2006 року в розмірі 115 299 (сто пятнадцять тисяч сто девяносто девять) гривень 00 копійок, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 152 (одна тисяча сто пятдесят дві) грн. 99 коп., а разом: 116 451 (Сто шістнадцять тисяч чотириста пятдесят одна) грн. 99 коп.
В решті позову відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. ст. 223, 233 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його ухвалення. У разі, якщо рішення було ухвалене без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення також може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Повний текст рішення складено 18.11.2015 року.
Суддя С.В. Єдаменко