Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/4513/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Міщенко Т.М.
Провадження № 22-ц/778/4922/15 Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

Книш С.В.

при секретарі:

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 червня 2015 року по справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення витрат від інфляції та 3% річних,збитків -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення витрат від інфляції та 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 жовтня 2011 р. та рішенням апеляційного суду Запорізької області від 08 грудня 2011 року було стягнено з відповідача на його користь суму боргу, проценти за користування грошовими коштами та компенсацію за судові витрати в сумі 24456,72 грн.

13.08.2014 р. рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з відповідача на його користь додатково стягнуто відшкодування інфляційних втрат, 3% річних та витрати на судовий збір в сумі 4283,12 грн.

Сума зобов'язань відповідача перед ним становить 28741,84 грн.

Відповідач відмовляється добровільно виконати рішення суду, відверто нехтує законом та заводить в оману суд, органи внутрішніх справ та державну виконавчу службу, приховує майно, на яке може бути повернуто стягнення.

В зв'язку з тривалим простроченням виконання зобов'язань перед ним, вважає, що відповідач зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. У зв'язку з наведеним, вважає, що сума зобов'язань відповідача повинна бути збільшена: на суму втрат від інфляції за період з 01.09.2014 р. по 01.05.2015 p. - 14837,31 грн.; на суму 3% річних за період з 01.09.2014 р. по 01.05.2015 р. - 577,71 грн.

Під час розгляду справи уточнив позовні вимоги та додатково зазначив, що через невиконання відповідачем своїх зобов'язань він змушений був взяти кредитом, за користування яким сплатив проценти в сумі 3911 грн.

Остаточно просив стягнути з ОСОБА_5 відшкодування витрат від інфляції за період з 01.09.2014 р. по 01.05.2015 р. в сумі 14837,31 грн., 3% річних за період з 01.09.2014 р. по 01.05.2015 р. в розмірі 577,71 грн., витрати на користування кредитом у сумі 3911 грн., судовий збір в розмірі 243,60 грн., а всього 19569,60 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 відшкодування витрат від інфляції за період з 01.09.2014 року по 01.05.2015 року в сумі 11570,85 грн., 3% річних період з 01.09.2014 року по 01.05.2015 року в сумі 445,55 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн., всього 12260 грн.

Додатковим рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2015 року в задоволенні позову про стягнення витрат за користування кредитом відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить змінити рішення суду в частині відмови в стягненні на його користь з ОСОБА_5 відшкодування інфляційних втрат, 3% річних за період з 01.09.2014 р. по 01.05.2015 р. та витрат за користування кредитом та додатково стягнути з ОСОБА_5 на його користь відшкодування витрат від інфляції за період з 01 вересня 2014 року по 01 травня 2015 року в сумі 3275,91 грн., 3% річних в сумі 132,16 грн., витрат на користування кредитом у сумі 3911 грн., разом 7319,24 грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції дав оцінку доказам, встановив фактичні обставини справи, вірно визначив характер правовідносин, що виникли між сторонами та правові норми, які підлягають застосуванню.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені ст.ст. 611, 625 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Встановлено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 жовтня 2011 р. та рішенням апеляційного суду Запорізької області від 08 грудня 2011 року було стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 14 000 грн. боргу за позикою, 8400 грн. процентів за користування позикою, 3 % річних в розмірі 340 грн., відшкодування витрат від інфляції в розмірі 1532 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 524 грн. 72 коп., витрат по сплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги зводяться до вимог ОСОБА_4 включити стягнуті попереднім рішенням суду від 13.08.2014 р. 3% річних у сумі 2374,40 грн., компенсацію інфляційних втрат у сумі 1667,12 грн., судові витрати до суми заборгованості. Проте ці доводи є неприйнятними, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 13.08.2014 р. з відповідача на користь позивача було стягнуто 3% річних у сумі 1667 грн. 12 коп., 2374,40 грн. інфляційних втрат за період з 8.12.2011 року по 01.06.2014 р.

Стягнута за попереднім рішенням суду заборгованість була визначена на підставі ч.2 ст.625 ЦК України як міра відповідальності боржника, і правова природа цієї заборгованості не змінюється, вона не перетворюється на грошове зобов'язання у розумінні ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Так, згідно з частиною першою статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З урахуванням викладеного положення статті 625 ЦК регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Здійснені нарахування у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань та стягнуті за рішенням суду від 13.08.2014 р. суми хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням. Отже, відсутні підстави для застосування у такому разі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Матеріали справи у сукупності із встановленими обставинами свідчать про те, що простроченою сумою грошового зобов'язання є сума у розмірі 22400 грн., і суд на неї нарахував 3% річних в сумі 445,55 грн. та інфляційні втрати в сумі 11570,85 грн. за період з 01.09.2014 р. по 01.05.2015 р.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування завданих збитків, то суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки не надано належних та допустимих доказів того, що зазначена позивачем сума 3911 грн. є саме збитками, які завдані відповідачем.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові задані ним збитки.

Частиною 2 ст. 623 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначена позивачем сума 3911 грн. не є збитками в розумінні ст. ст.22,623 ЦК України, її не можна віднести ні до реальних збитків, ні до упущеної вигоди, вона є витратами позивача, понесеними для належного виконання умов кредитного договору з банком, причинний зв'язок між невиконанням відповідачем своїх зобов'язань та сплатою процентів за договором кредиту позивач не довів.

Вищевикладене спростовує доводи апеляційної скарги про доведеність заподіяння збитків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України.

Доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: