Справа № 296/3020/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" березня 2015 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді - Адамовича О.Й.,

за участю: секретаря судового засідання Світко Т.І.,

представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2 від імені малолітнього ОСОБА_4, треті особи: відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області, Товариство з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "КомЕнерго-Житомир", Служба у справах дітей Житомирської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та скасування реєстрації місця проживання, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та скасувати реєстрацію (зняти з реєстрації) постійного місця проживання відповідачів за вказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1. В даній квартирі також зареєстровані його колишня дружина ОСОБА_2, донька ОСОБА_3, 1995 р.н. та син колишньої дружини від другого шлюбу ОСОБА_4, 2007 р.н. З 2001 року відповідачі самостійно покинули квартиру та не проживають в ній до теперішнього часу. Факт непроживання підтверджується актами від 13.03.2013 р. та від 27.03.2014 р., а також показами свідків. Наявність реєстрації відповідачів у квартирі перешкоджає вільно користуватися і розпоряджатися належним майном.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав викладених в позовній заяві та просила його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні щодо позову заперечила з підстав викладених в письмових запереченнях на позов (а.с.206-208). Зокрема вказала, що покинула квартиру з малолітньою донькою через неправомірну поведінку чоловіка, який її ображав та виганяв з помешкання; позивач звернувся з даним позовом лише після її намагання вселитися в квартиру; надані позивачем акти не є належними доказами її непроживання в квартирі, також покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не можуть братися судом до уваги, оскільки свідкам не відомі обставини відносин позивача з відповідачами.

Допитана 24.11.2014р. в якості свідка ОСОБА_2 вказала, що до розлучення з позивачем постійно відбувалися конфлікти в сім'ї, що стало причиною для залишення квартири. Пізніше намагалася разом з донькою вселитися до квартири, однак відповідач міняв замки. Зокрема в 2003-2004р.р. замки уже були поміняні, крім того позивач заселяв квартирантів, що перешкоджало вселитися в квартиру. На даний час власного житла не має, у зв'язку з чим доводиться винаймати квартиру.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в дане судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Будучи присутніми в попередніх судових засідання щодо позову заперечували. Зокрема, допитана 24.11.2014р. в якості свідка ОСОБА_3 зазначила, що батько застосовував силу до матері та неї, коли їй було 5, 6 років. Проживала з матір'ю, бо з батьком не хотіла жити. В 2010р. приходила до батька поговорити, вселитися. В березні 2014р. вона прийшла та застала квартирантів в квартирі.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Житомирської міської ради Зарічна О.О. проти позову заперечила та просила відмовити в задоволенні позову, оскільки відповідачі не мають іншого місця проживання.

Представник третьої особи ТОВ "КК "КомЕнерго-Житомир" в судове засідання не з'явився, причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, правом на участь у справі не скористався.

Представник третьої особи Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, правом на участь у справі не скористався.

Допитані 24.11.2014р. в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вказали, що проживають в одному будинку з позивачем. Відповідачів вони ніколи не бачили та не зустрічали, в спірному помешканні проживає лише позивач. Причини з яких відповідачі виїхали з квартири їм не відомі.

Допитана 20.01.2015р. в якості свідка ОСОБА_8 вказала, що з 1998р. по 2003 роки проживала в АДРЕСА_1 на одній секції з позивачем та відповідачами. З 2003 року проживає в тому ж під'їзді, на один поверх нижче. Зазначила, що відповідачі не проживають в спірній квартирі через вчинення позивачем перешкод для проживання. Приблизно в 2002-2003 роках позивач серед ночі вигнав ОСОБА_2 з донькою з квартири, викидав речі через вікно. Потім відповідач забрала іншу частину речей, яку позивач не викинув. Років 10 назад свідку стало відомо, що в квартирі проживають квартиранти. В листопаді 2013р. разом з відповідачем ОСОБА_2 приходили до квартири та застали квартирантів.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, представника відповідача, покази свідків, представника органу опіки та піклування, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, судом встановлено наступне.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 22.05.2003 року (а.с.81).

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3, 1995 року народження, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.82, 83).

На підставі спільного рішення адміністрації та профспілки ВАТ "Льонотекс" від 01.10.1996р. батьку позивача ОСОБА_10 було видано ордер на житлову площу в кімнаті АДРЕСА_1 у складі 4-х осіб, а саме ОСОБА_1 (відповідач), ОСОБА_11 (відповідач) та ОСОБА_12 (відповідач) (а.с. 145).

Згідно рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 12.12.02р. №724 гуртожитку по АДРЕСА_1 надано статус житлового будинку для малосімейних, а на підставі рішення Житомирської міської ради від 29.09.2005р. №566 будинок було прийнято в комунальну власність міста (а.с. 109, 110).

Згідно довідки КВЖРЕП №10 в квартирі АДРЕСА_1 разом з позивачем зареєстровані колишня дружина ОСОБА_2, донька ОСОБА_3, 1995 року народження та син колишньої дружини - ОСОБА_4, 2007 року народження (а.с.3).

Судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин з позивачем, ОСОБА_2 разом з малолітньою донькою ОСОБА_3 в 2001 році залишили квартиру АДРЕСА_1 та не проживають в ній до цього часу.

В підтвердження факту непроживання відповідачів в квартирі більше 13 років позивачем надано акти ТОВ "КК "КомЕнерго-Житомир" від 13.03.2013 року та від 27.03.2014 року (а.с.4,5). Крім того, факт відсутності відповідачів в квартирі більше 10-ти років підтвердили свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також підтверджується рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 13.12.2002р. про стягнення з позивача аліментів на користь позивача ОСОБА_13 (а.с. 116).

Разом з тим, встановлення обставин не проживання відповідачів більше 6-ти місяці в квартирі не є безумовною підставою для задоволення позову.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на положення ст.70 та ст.71 Житлового Кодексу Української РСР.

Згідно ч.1,2 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Отже, проаналізувавши норми ст. 71 та ст. 72 ЖК УРСР можливо дійти висновку, що відсутність наймача або членів його сім'ї понад шість місяців в жилому приміщенні не є безумовною причиною для визнання їх такими, що втратила право користування ним. Суд має враховувати поважність причин такої відсутності.

З матеріалів справи вбачається, що 23 вересня 2002р. Корольовський районний суд м.Житомира прийняв рішення у справі №2-2682 про відмову в позові ОСОБА_10 (батька позивача) до ОСОБА_11 (відповідача) про визнання останньої такою, що втратила право користування житлом (спірною квартирою). При цьому, при розгляді справи №2-2682 відповідач в судовому засіданні позов визнала, однак пояснила, що дійсно в червні місяці 2001 року разом з неповнолітньою донькою не проживає в спірній кімнаті, однак виселилася звідти не в добровільному порядку , а в зв'язку з тим, що їх з відти вигнав син позивача і її колишній чоловік (а.с. 79).

Про обставини вимушеного залишення житла вказали відповідачі і при розгляді даної справи. Крім того, такі обставини підтвердила свідок ОСОБА_8

При цьому, суд звертає увагу, що в актах ТОВ "КК "КомЕнерго-Житомир" від 13.03.2013 року та від 27.03.2014 року вказується, що зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, та ОСОБА_4 не проживають в квартирі НОМЕР_1 більше шести місяців. Саме протягом цього строку зберігається право наймача або членів його сім'ї на проживання в жилому приміщенні.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що в період за який складено акти відповідачі намагалися вселитися в квартиру, однак чого не змогли зробити через незалежні від них причини, а саме у зв'язку з поміняними замками в дверях та проживанням в квартирі квартирантів. Дана обставина підтверджується копією висновку про результати розгляду звернення гр. ОСОБА_2 від 05.03.2013 року (а.с.152). З витребуваних з Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області матеріалів перевірки №1806/13 (ЖЕО2486 від 01.03.2013р.) за зверненням ОСОБА_2 вбачається, що остання 01.03.2013р. звернулася до Корольовського РВУ МВС України в Житомирській області з заявою про вчинення її колишнім чоловіком ОСОБА_1 перешкод у проживанні в квартирі АДРЕСА_1. При розгляді заяви дільничним міліції були відібрані пояснення в сусідів ОСОБА_8 та ОСОБА_14, які вказали, що в квартирі ОСОБА_1 не проживає, а проживають квартиранти. В рапорті дільничний інспектор міліції зазначив, що відібрати пояснення у ОСОБА_1 не представилося можливим, так як останній проживає за межами м.Житомира та на телефонні дзвінки не відповідає.

Також, обставини щодо намагання вселитися в квартиру підтверджується тим, що на розгляді в Корольовському районному суді м. Житомира перебуває справа за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення в квартиру (а.с.86-88).

Тому, суд не бере до уваги доводи представника позивача про те, що відповідачі лише в останні роки виявили бажання вселитися в квартиру, і що впродовж 10 ти років не намагалися цього зробити (тобто без поважних причин були відсутні більше 6-ти місяців), оскільки вирішуючи питання про наявність підстав для позбавлення відповідачів права користування житлом, необхідно враховувати існування причин з яких вони не мали можливості проживати в квартирі впродовж усього періоду їх відсутності та враховувати заходи, які вони вживали для вселення, в т.ч. безпосередньо перед зверненням позивача з позовом.

Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст.ст. 2,3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" наявність реєстрації місця проживання за певною адресою свідчить про постійне місце проживання особи за такою адресою.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Одним з правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу України є відмова від майнових прав дитини, до яких відносить і право користування жилим приміщення, оскільки відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового приміщення.

Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

У відповідності до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Як вказувалося вище, представник органу опіки та піклування заперечила щодо задоволення позову, зокрема в частині визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Крім того, згідно витягу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 31.03.2015р. вбачається відсутність у власності ОСОБА_2 будь-якого нерухомого майна, а тому, у разі задоволення позову щодо останньої, разом з матір'ю право на житло втратить також малолітній ОСОБА_4

Необхідно зазначити, що відповідач ОСОБА_3 на час залишення помешкання разом з матір'ю була малолітньою, а тому не могла визначати свого місця проживання. Лише після досягнення віку, який дає право на вибір місця проживання, з набуттям повної цивільної дієздатності відповідач виявила бажання проживати в спірному помешканні.

Проаналізувавши вищенаведене, суд прийшов до висновку, що відповідачі не проживають у спірному житлі понад встановлені законом строки з поважних причин, місцем проживання неповнолітньої дитини є місце проживання батьків, іншого житла відповідачі не мають, а тому позов щодо визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 задоволенню не підлягає.

Оскільки, рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням не прийнято, позовні вимоги про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2 від імені малолітнього ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та скасування реєстрації місця проживання - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення суду, протягом того ж строку з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О. Й. Адамович