Справа № 369/3097/13 Головуючий у І інстанції Пінкевич Н.С.
Провадження № 22-ц/780/4448/15 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 43 18.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

18 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого - Мережко М.В.

Суддів - Матвієнко Ю.О., Лівінського С.В.

Секретар - Говорун В.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ спільного майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

В с т а н о в и л а :

У червні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. На думку позивача ОСОБА_3 безпідставно проживає в даному будинку та чинить йому перешкоди в користуванні будинком . Просив суд виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_5 із житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2013 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Під час розгляду справи ОСОБА_3 подала суду зустрічну позовну заяву.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона разом із ОСОБА_2 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 09 липня 1999 року по 23 лютого 2008 року. В цей час вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Від спільного проживання мають неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. У період спільного приживання, на подарованій ОСОБА_2 земельній ділянці, ними було розпочато самочинне будівництво житлового будинку в

АДРЕСА_1. Будинок вони будували разом до 23 лютого 2008 року, тобто до того часу як вона з ОСОБА_2 припинила спільне проживання.

Після припинення спільного проживання , ОСОБА_3 продовжила будівництво будинку та фактично завершила будівництво за власні кошти. Оскільки іншого житла вони із сином не мають, тому проживають у спірному будинку. Позивач проводила добудову будинку за власні кошти, тому на її думку вона має право на 2/3 частини спірного будинку.

ОСОБА_3 просила суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_2 в період із 09 липня 1999 року по 23 лютого 2008 року; визнати за нею право власності на 2/3 частини будівельних матеріалів, вкладених в конструктивні елементи житлового самочинного незавершеного будівництвом житлового будинку, що знаходиться за адресою ;

АДРЕСА_1, та виділити їй 2/3 частини конструктивних елементів будинку в натурі.

ОСОБА_3 неодноразово уточнювала позовні вимоги.

Зазначала , що із 2003 року вона та ОСОБА_2 вирішили будувати житловий будинок на земельній ділянці, яка була подарована відповідачу. Протягом 2004-2007 років вони разом придбавали матеріали та будували житловий будинок за спільні сімейні кошти, за згоди ОСОБА_2 саме на його земельній ділянці, для спільного проживання однією сім'єю. Після завершення будівництва у 2007 році, вони прийняли рішення про реєстрацію права власності на збудований житловий будинок, для чого ОСОБА_2 видав на її ім'я довіреність. Оскільки будівництво житлового будинку відбувалось за час їх проживання однією сім'єю ,як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, тому на дане майно поширюються норми сімейного кодексу і воно є спільним майном подружжя. Самостійно звернутись до уповноважених органів вона не може, бо не є власником земельної ділянки. Вважає своє право порушеним, тому звернулась до суду за захистом порушених прав.

Остаточно , ОСОБА_3,просила суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_2 в період із 09 липня 1999 року по 23 лютого 2008 року; визнати право спільної сумісної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1, за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частинах.

Справа слухалась судами неодноразово .

Останнім рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 19 червня 2015 р. позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 із 01 січня 2004 року по січень 2008 року. В іншій частині позову відмовлено

Не погоджуючись з рішеннями суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог , ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі . В апеляційній скарзі посилався на неповне з»ясування судом обставин , що мають значення для справи , невідповідність висновків суду обставинам справи .

Не погоджуючись з рішенням суду , ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду змінити, задовольнити її вимоги в частині визнання права власності на житловий будинок .

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які

беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 червня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 зареєстровано шлюб у відділі РАЦС Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області. У них в шлюбі народився син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 ( т.1 а.с. .11)

Позивач ОСОБА_3 має дітей: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 ( т.1 а.с. 32,33).

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають спільну неповнолітню дитину: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. ( т.1 а.с. 12)

Відповідно до частин першої та другої статті 21 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Положення частини другої статті 3 Сімейного Кодексу України, згідно з яким подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

За змістом ст. 18 Сімейного Кодексу України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь в справі.

Під час розгляду справи представник відповідача ОСОБА_2 визнавав позов в частині спільного проживання сторін до початку 2004 року-кінець 2003 року. У подальшому заперечував їх спільне проживання, посилаючись в тому числі й на наявність рішення про стягнення аліментів як підтвердження непроживання однією сім'єю.

Як встановлено судом першої інстанції , заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 квітня 2006 року стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. ( т.1 а.с. 88). Як встановлено судом першої інстанції , під час розгляду справи про стягнення аліментів було встановлено , що неповнолітня дитина перебуває на утриманні ОСОБА_3 та проживає разом з нею. Разом з тим, при розгляді цієї справи суд не досліджував факт проживання сторін разом, часу такого проживання, ведення спільного господарства, встановлено лише що сторони перебували у цивільному шлюбі у 2002-2003 роках. Доказів щодо виконання рішення суду , відповідач суду не надав. Не надала таких доказів і ОСОБА_3 ( справа № 2 -1058 /06) .

Заперечуючи проти позову , ОСОБА_2 стверджував, що кожна із сторін проживала окремо, відповідно до зареєстрованого місця проживання, що зазначено в паспортах сторін. На спростування даних тверджень, позивач надала суду довідку № 959 від 11 липня 2012 року виконавчого комітету Шпитькіської сільської ради Києво-Святошинмького району Київської області, згідно якої ОСОБА_3 зареєстрована АДРЕСА_2, але місцем постійного проживання є будинок по АДРЕСА_1. ( т.2 а.с. 20) .

Крім того , відповідно до акту депутата Шпитьківської сільської ради Києво-

Святошинського району Київської області від 29 травня 2013 року, ОСОБА_3 не проживала за місцем реєстрації. Даний акт складений на підставі пояснень жителів гуртожитку. Крім того, за даною адресою ОСОБА_3 зареєстрована з 26 квітня 2002 року, тобто ще за часів їх спільного проживання. При цьому, на період сумісного проживання ОСОБА_3 місця реєстрації не змінювала ( т.2 а.с. 66-68).

ОСОБА_2 11 серпня 2007 року видав довіреність на ім.»я ОСОБА_3 щодо представлення його інтересів у відділі містобудування та архітектури по оформленню документів на самовільне будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.52)

Крім того , як встановлено судом першої інстанції , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали свої традиції, на свята запрошували гостей, мали спільний побут, розподіл обов'язків. Спочатку вони проживали в старому будинку, а згодом переїхали в новозбудований. Всі рішення, в тому числі по будівництву приймали разом, але на початку 2008 року відповідач залишив сім'ю.

Суд першої інстанції , вірно виходив із того , що позивачем та її представником надано допустимі та належні докази на підтвердження вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по січень 2008 року.

Що стосується вимог позивача про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з липня 1999 року ,то можливість встановлення даного юридичного факту передбачена Цивільним процесуальним кодексом України, який набрав чинності з 1 січня 2005 року. Положення ст. 273 ЦПК України (в редакції 1963 року ) передбачали можливість встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, якщо такі відносини виникли до 08 липня 1944 року і тривали до смерті одного з подружжя. В інших випадках заяви про встановлення такого факту судовому розгляду не підлягали.

Статтею 74 Сімейного Кодексу України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Крім того, положення ст. 74 Сімейного Кодексу України, які передбачають, що майно, набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, набрали чинності з 1 січня 2004 року.

Враховуючи , що представник відповідача визнав позов в частині проживання сторін із

09 липня 1999 року по кінець 2003 року - початок 2004 року ,однак встановлення таких фактів можливе лише з 01 січня 2004 року, тому суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю із 09 липня 1999 року по 01 січня 2004 року .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо невідповідності висновків суду обставинам справи в частині проживання однією сім»єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 із 2004 року по 2008 рік , і що судом не взято до уваги рішення суду про стягнення аліментів ,є безпідставними , висновків суду першої інстанції не спростовують. В іншій частині рішення суду ОСОБА_2 не оскаржує.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3, щодо набуття нею права власності на спірний будинок , колегія суддів не приймає їх до уваги з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 червня 2005 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку загальною площею 30 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і в цей же день укладено договір дарування земельної ділянки площею 0.2196 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, ведення особистого селянського господарства. ( т.1 а.с. 8,9) .

Статтею 57 Сімейного Кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 Сімейного Кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного Кодексу України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 Сімейного Кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтями 68, 69 Сімейного Кодексу України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ст. 71 Сімейного Кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України . Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, вв тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно зі статтею 74 Сімейного Кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного Кодексу України.

Аналіз змісту статті 74 Сімейного Кодексу України дає підстави виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно.

Отже, якщо сторони й перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не проживали разом на період придбання спірного майна, незалежно від причин, положення статті 74 Сімейного Кодексу України на ці правовідносини не поширюється.

Відповідно до листа відділу містобудування та архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №81/627 від 18 липня 2007 року на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2 знаходиться старий житловий будинок, сарай, які підлягають знесенню, та самочинно побудований житловий будинок. Вказано, що при будівництві порушені протипожежні норми ( т .1 а.с. 44).

Постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №587 від 08 серпня 2007 року за самовільне будівництво на ОСОБА_2 накладено штраф ( т.1 а.с. 48).

Рішенням виконавчого комітету Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №151 від 17 серпня 2007 року надано дозвіл на видачу технічної документації на самочинно побудований житловий будинок габаритними розмірами 10,90 х 8,95 м ( т.1 а.с. 51).

Між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 13 листопада 2007 року укладено кредитний договір №014/2557/82/64105. За даним договором відповідач отримав кредит в розмірі 75 000 грн ( т.1 а.с. 89-92).

Крім того , між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 13 листопада 2007 року в забезпечення виконання договору кредиту ,укладено договір іпотеки. В іпотеку передано земельну ділянку та домоволодіння, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ( т.1 а.с. 105-108) .

З поданих суду квитанцій видно , що ОСОБА_3 з квітня 2008 року по вересень 2009 року вносила кошти на погашення кредитних зобов'язань (а.с. 120-132).

Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як встановлено судом першої інстанції , на час будівництва спірного житлового будинку сторони спільно проживали, разом планували витрати, отримували доходи, разом приймали рішення про отримання кредиту на будівництво, його погашення здійснювали , як позивач, так і відповідач, тому висновок суду ,що будинок є спільним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_2, є вірним.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі будівництва (створення майна).

Відповідно до висновку експерта Київського незалежного судового-експертної установи №1120 від 23 лютого 2015 року вартість домоволодіння, яке знаходиться на земельній ділянці, становить 1 537 428 грн ( т.2 а.с. 208 - 219).

Як видно із технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого станом на липень 2011 рік, будівництво є незавершеним ( т.3 а.с. 1-6) .

За змістом ст. 331 ЦК України у разі необхідності особа, яка створила нову річ, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом,що здійснює державну реєстрацію прав не нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вказано, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві.

Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови. Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки, зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки. Під належним дозволом слід розуміти передбачений законодавством, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані у встановленому законом порядку.

Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Позивач ОСОБА_3 ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції , відповідно до ст. 60 ЦПК України , не надала доказів що житловий будинок по АДРЕСА_1 є фактично завершеним будівництвом, побудованим відповідно до норм закону, а будівництво здійснювалось відповідно до затвердженої проектної документації, з дотриманням будівельних норм та правил, відповідно до поданого проекту, отже висновок суду першої інстанції , що даний об'єкт не може вважатись об'єктом завершеним будівництвом, є обгрунтованим , і доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Зважаючи, що чинним законодавством не передбачено визнання права власності на об'єкт незавершеного самочинного будівництва, на вищевикладене, тому суд вірно відмовив в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на частину домоволодіння.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції , відповідно до ст. 303 ЦПК України , колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права , відповідає фактичним обставинам справи , доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України , колегія суддів

У х в а л и л а ;

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді