справа № 462/2395/15-ц
УХВАЛА

02 квітня 2015 року м.Львів

Суддя Залізничного районного суду м.Львова Колодяжний С.Ю., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до директора ЛКП «Залізничнетеплоенерго» ОСОБА_2 про визнання нарахування оплати за опалення неправомірним, повернення коштів та визнання документів такими, що не відповідають вимогам закону,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до директора ЛКП «Залізничнетеплоенерго» ОСОБА_2, в якому просить визнати нарахування оплати за опалення неправомірним; зобовязати відповідача сплатити йому 3682 грн. за неправомірну оплату за опалення, починаючи з 01.01.2011 року; визнати факт, що ЛКП «Залізничнетеплоенерго» подавало на затвердження виконкомом Львівської міської ради завищені тарифи на гарячу воду; зобовязати відповідача сплатити йому 703,40 грн. за оплату за гарячу воду за завищений тариф на гарячу воду з 01.01.2014 року; визнати, що ініціатива з боку відповідача по підробці акту передачі-прийому будинку 72 на баланс ЛКП «Нове» містить склад злочину; зобовязати відповідача сплатити йому 95 грн. за плату за опалення по збільшеній кількості гігакалорій на його квартиру, внаслідок зменшення в акті опалювальної площі будинку 72; визнати, що подана заява «Залізничнетеплоенерго» до НКРЕКП для встановлення тарифів не відповідає вимогам законодавства і запропонувати відповідачу подати нову заявку в НКРЕКП для встановлення одноставкового тарифу для будинків з тепловими лічильниками; визнати договір приєднання неюридичним, неправовим документом.

Перевіривши матеріали позову, приходжу до висновку, що вказана позовна заява підлягає залишенню без руху, як подана з порушенням вимог, встановлених ст.119 ЦПК України.

Так, відповідно до п.п. 3, 5, 6 ч.2 ст.119 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Згідно ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У випадку, коли порушено або порушуються права чи свободи уповноваженої особи; створено або створюються перепони для реалізації нею своїх прав чи свобод або вжиті заходи щодо реалізації її прав є недостатніми; на неї покладено обовязки, не передбачені законодавством або передбачені законодавством, але без урахування конкретних обставин, за яких ці обовязки повинні покладатися, або вони покладені не уповноваженими на це особою чи органом; її притягнено до відповідальності, яку не передбачено законом, або до неї застосовано стягнення за відсутності передбачених законом підстав або неправомочною службовою особою чи органом, особа може застосовувати як передбачені законом, так і не передбачені законом, але такі, що йому не суперечать, способи захисту свого порушеного чи оспореного права.

Стаття 3 ЦК України встановлює загальні засади цивільного законодавства, що є основоположними ідеями, закріпленими в нормативному акті, в тому числі передбачений ст.55 Конституції України принцип судового захисту порушених прав і інтересів, який означає, що учасник приватноправових відносин має право звернутися до судових органів для захисту своїх порушених і законних інтересів одним із способів, передбачених ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. В даному випадку під порушенням цивільного права розуміється такий стан субєктивного права, при якому особа зазнала протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого її субєктивне право зазнало зменшення або ліквідації як такого. Про невизнання цивільного права свідчать це дії учасника цивільного правовідношення, який несе юридичний обовязок перед особою, що спрямовані на заперечення у цілому або у певній частині субєктивного права іншого учасника цивільного правовідношення, внаслідок якого особа позбавлена можливості реалізувати своє право. Оспорювання цивільного права це такий стан цивільного правовідношення, при якому між учасниками існує спір з приводу наявності чи відсутності субєктивного права у сторін, а також належності такого права певній особі.

Способами захисту цивільних прав і інтересів згідно положень ст.16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

З огляду на наведене, звернення особи до суду передбачене виключно у випадку порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. У позовній заяві позивач має зазначити той спосіб захисту права, передбачений законодавством України, який він просить суд застосувати до відповідача та підставу позову, тобто тих юридичних фактів, на основі яких він обґрунтовує свої вимоги відповідно до норм матеріального права, що поширюються на спірні відносини.

Разом з тим, як вбачається із поданої ОСОБА_1 позовної заяви, в такій не конкретизовано, які саме цивільні права чи особисті інтереси, належні позивачу у відповідності до чинного законодавства, порушено, не визнано або оспорено вказаним в позові відповідачем - директором ЛКП «Залізничнетеплоенерго» ОСОБА_2, чи заявляє позивач усі вимоги безпосередньо до директора комунального підприємства чи частину з них, як вбачається з викладення їх змісту, - до ЛКП «Залізничнетеплоенерго», які обставини свідчать про те, що порушені права позивача зі сторони відповідача, та який спосіб захисту цивільних прав і інтересів згідно положень ст.16 ЦК України позивач проситьзастосувати до відповідача, що має значення для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

У відповідності до ст.121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених в ст.ст. 119, 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, то таку слід залишити без руху і надати позивачу строк, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання ним ухвали, для усунення вказаних недоліків позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 119,121 ЦПК України,

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до директора ЛКП «Залізничнетеплоенерго» ОСОБА_2 про визнання нарахування оплати за опалення неправомірним, повернення коштів та визнання документів такими, що не відповідають вимогам закону, залишити без руху.

Позивач має право протягом строку, який не перевищує пяти днів з дня отримання ним ухвали, усунути недоліки позовної заяви. Якщо позивач усуне зазначені недоліки позовної заяви у визначений ухвалою строк, вона вважається поданою в день первісного її подання до суду, в противному випадку - вважатиметься неподаною і буде повернута позивачеві.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.