Єдиний унікальний номер 725/4740/15-ц
Номер провадження 2/725/1038/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення розміру часток в квартирі, що є спільною сумісною власністю і припинення спільної сумісної власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вона з 15 лютого 1998 року по 24 березня 2014 року з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 4 березня 2014 року.

Від вказаного шлюбу у них із відповідачем народилося двоє дітей, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Крім того, під час перебування у шлюбі із відповідачем, ними за спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу придбано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 63,20 кв.м., у тому числі житловою площею 36,00 кв.м., яка складається із трьох житлових кімнат. При цьому, за спільною згодою реєстрація права власності на дану квартиру відбулась на ім`я відповідача ОСОБА_2

Посилаючись на те, що відповідач в добровільному порядку відмовляється укласти угоду про виділ частки в належній їм квартирі і не визнає того, що їх частки в праві спільної сумісної власності є рівними, а вона як співвласник має бажання розпорядитись своєю власністю, у звязку із чим виникла необхідність у виділі частки в спільному майні, просила визнати за нею право на 1/2 частину вказаної квартири, тобто визначити частку кожного в спільному сумісному майні та право спільної сумісної власності на спірну квартиру припинити.

У судовому засіданні позивач поданий позов підтримала у повному обсязі, просила його задоволення.

Відповідач у судовому засіданні поданий позов визнав у повному обсязі та проти його задоволення не заперечував, вказавши на те, що не заперечує проти того, що спірна квартира придбана у період шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя та їх частки у праві власності є рівними.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, згідно вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, судом встановлено, сторони з 15 лютого 1998 року по 24 березня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 березня 2014 року розірвано (а.с. 4-5).

Від вказаного шлюбу у сторін народилося двоє дітей, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується відповідними копіями свідоцтв (а.с. 6,7).

Крім того, у період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 4.12.2003 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, останній придбав квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 63,20 кв.м., в тому числі житловою площею 36,00 кв.м., яка складається з трьох житлових кімнат. При цьому, реєстрація права власності на дану квартиру відбулась на ім`я відповідача ОСОБА_2 (а.с. 8).

Як убачається із довідки ЖБК №57 від 20 серпня 2015 року, у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_2, який є власником квартири, ОСОБА_1 та діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3Л.(а.с. 9).

Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка зазначала, що спірна квартира була придбана у період шлюбу за спільні кошти подружжя, у звязку із чим дана квартира є спільною сумісною власністю її та відповідача та їх частки у спільній квартирі є рівними, однак оскільки ОСОБА_2 не визнає за нею права власності на ? частину квартири, у звязку з чим просила в судовому порядку визначити, що належна їй у праві власності на спірну квартиру частка складає ? частину та припинити право спільної сумісної власності.

Так, статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту порушених прав визначені у ст.16 ЦПК України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно положень ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Крім того, згідно вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

За таких обставин, суд ураховуючи вищевказані вимоги закону, а також фактичні обставини справи, приходить до висновку, що придбана у період шлюбу за договором купівлі-продажу від 4 грудня 2003 року спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки нормами Сімейного кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного за час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя та у такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Разом з тим, відповідач в ході розгляду справи в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на спростування вказаного й відповідно доказів належності спірної квартири згідно вимог ст. 57 СК України до його особистої власності, й відповідно під час розгляду справи не заперечував того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а також не заперечував щодо рівності часток кожного у спільному майні.

Крім того, за правилами ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Таким чином, зі змісту зазначених норм матеріального права випливає, що спільна власність може бути двох видів: з визначенням часток учасників (спільна часткова) і без визначення таких часток (спільна сумісна). Майно не може одночасно перебувати у спільній сумісній власності та спільній частковій власності.

Разом з тим, відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Положеннями ст. 370 ЦК України врегульовано як питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, так і те, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду.

Крім того, згідно із положеннями ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України.

Зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Таким чином, враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що між сторонами відсутній договір щодо визначення розміру часток у спільному майні, суд виходячи із принципу рівності часток кожного із співвласників спільного сумісного майна, вважає, що частка кожного із сторін у спільному майні складає по 1/2 частці у квартирі АДРЕСА_2.

За таких обставин, суд вважає, що позов ОСОБА_1 в частині визначення часток кожного із співвласників у праві власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 відповідно в розмірах по 1/2 частці за кожним та припинення права спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 319, 318, 355, 356, 368, 370, 372 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 64, 88, 158, 174, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визначити, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 63,20 кв.м., в тому числі житловою 36,00 кв.м., є рівними і складають по ? частки квартири.

Право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 63,20 кв.м., в тому числі житловою 36,00 кв.м., припинити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало