Справа № 450/420/15 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/6409/15 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.,

секретар: Іванова О.О.,

з участю: представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника Сокільницької сільської ради Пустомитівського району - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 7 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_6 про визнання недійсним державного акту та скасування права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 В апеляційній скарзі стверджує про порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що в позовній заяві та в судовому засіданні представником позивача було обгрунтовано підстави звернення до суду. Посилається на те, що рішенням суду від 29.09.2008 року за ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 визнано право власності по 1/3 ідеальній частині на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, яка належала покійному ОСОБА_8, однак дані особи не зареєстрували свого права на спірну земельну ділянку у встановленому порядку. Вважає, що суд не взяв до уваги обставин, які стали їй відомі в 2014 році з архівної довідки №132 архівного відділу Пустомитівської районної державної адміністрації у Львівській області від 7.04.2014 року, та з копій всіх наявних на зберіганні протоколів сесій і виконкому Сокільницької сільської ради за вересень 1994 року. Посилається на те, що вищезазначені обставини доводять те, що рішення про передачу земельної ділянки 0,3436 га у приватну власність ОСОБА_8 не приймалося Сокільницькою сільською радою ні 28.09.1994 року, ні протягом вересня 1994 року. На думку апелянта, представник органу місцевого самоврядування ОСОБА_9 видав державний акт про передачу у приватну власність земельної ділянки без розгляду цього питання на сесії Сокільницької сільської ради, тобто одноосібно. Наголошує, що оскаржуваний державний акт не дозволяє спадкоємцям правильно оформити свої спадкові права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2- ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника Сокільницької сільської ради Пустомитівського району - ОСОБА_5 на підтримання апеляційної скарги, які аналогічні її доводам, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково в зв"язку з наступним.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини.

Відповідно до Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 5 березня 1996 року, реєстраційний №162, ОСОБА_8 на підставі рішення Сокільницької сільської ради від 28 вересня 1994 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,3436 га для ведення особистого підсобного господарства. (а.с.4)

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.09.2008 року визнано право власності за ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 по 1/3 ідеальній частині на земельну ділянку площею 0,5815 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та земельну ділянку площею 0,3436 га для ведення особистого селянського господарства, які належали покійному ОСОБА_8 (а.с.7-8)

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п.71 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З другого боку, потреба виправити колишню «помилку» не повинна позначитися на новому праві, набутому особою, яка покладалась на легітимність добросовісних дій державного органу.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки його суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права, у відповідних випадках - на норми Конституції України, на відповідні статті ЦПК й інші норми процесуального права. У разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини, які згідно із Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі. Також, у необхідних випадках суд зазначає про урахування: рішення Конституційного Суду України про офіційне тлумачення Конституції та законів України, які підлягають застосуванню в справі та при вирішенні питання про відповідність Основному Закону України нормативно-правових актів, постанов Пленуму Верховного Суду України, з питання застосування норм процесуального та матеріального права, які підлягають застосуванню в даній справі.

Однак оскаржуване рішення не містить посилання на Земельний кодекс України, тобто норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини в частині порядку набуття права власності на земельну ділянку.

Також не може вважатись обґрунтованим посилання суду на рішення Європейського суду з прав людини в справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року, оскільки пункт 71 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Рисовський проти України» від 20.01.2012 року (остаточне) викладено в такій редакції: «Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).

А відтак, оскільки в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Рисовський проти України» від 20.01.2012 року (остаточне) встановлено, зокрема, порушення прав заявника в зв»язку з скасуванням рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки, тобто обставини справи істотно різняться, та не можуть бути тотожними обставинам у справі за позовом ОСОБА_2, висновок Європейського суду з прав людини «Рисовський проти України» про порушення прав заявника у справі не може бути безумовним прецедентом при розгляді справи позовом ОСОБА_2

Відповідно до положень ст. 17 ЗК України (1990 року) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу. До клопотання додаються матеріали, що обгрунтовують розмір земельної ділянки, обчислений відповідно до вимог частини шостої статті 5 цього Кодексу. Місцева Рада народних депутатів розглядає у місячний строк зазначені клопотання та матеріали і приймає рішення з цього питання.

Згідно зі ст. 23 ЗК України (1990 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Згідно з ч.1 ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Разом з тим, даними копій протоколів сесій і виконкому Сокільницької сільської ради за вересень 1994 року (а.с.51-59) стверджується, що Сокільницька сільська рада Пустомитівського району в вересні 1994 року не приймала рішення про передачу ОСОБА_8 у приватну власність земельної ділянки площею 0,3436 га для ведення особистого підсобного господарства.

Відповідно до правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду України №6-103цс12 від 26.08.2012 року та №6-664цс15 від 16.09.2015 року державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий органом, який не мав на це законних повноважень, визнається недійсним, Державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України.

Статтею 360-7 ЦПК України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

А відтак, враховуючи положення ст. 17 ЗК України (1990 року), та те, що органом місцевого самоврядування рішення про передачу земельної ділянки площею 0,3436 га у приватну власність ОСОБА_8 не приймалось, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про необгрунтованість позову про визнання недійсним державного акта.

В зв"язку з викладеним колегія суддів приходить до переконання, що на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду слід скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині.

За відсутності підстав, визначених ЦК України, для скасування права власності, яке сторонами не реєструвалось, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст.309, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 7 серпня 2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення. Визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,3436 га для ведення особистого селянського господарства серії НОМЕР_1 від 5 березня 1996 року, реєстраційний №162, виданий на ім»я ОСОБА_8.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді : Ніткевич А.В.

Мікуш Ю.Р.