АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/1467/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Борденюк В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Прохоровій В.С.

за участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який не брав участі у справі, на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 03 вересня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5 про визнання права власності та за позовом третьої особи - ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на:

нежитлову будівлю літ. «Г», загальною площею 850 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3;

квартиру №86, загальною площею 563,80 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

квартиру №7, загальною площею 211,60 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03 квітня 2013 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 4 050 000 грн. (500000 доларів США) у якості позики строком до 01 липня 2013 року, про що складено розписку. В забезпечення виконання зобов»язання позичальник у розписці зазначила, що у випадку неповернення суми позики до ОСОБА_3 переходить право власності на об»єкти нерухомого майна, які є предметом позовних вимог.

У зв»язку із неповерненням ОСОБА_4 у строки суми позики та у зв»язку із тим, що відповідач оспорює належність ОСОБА_3 зазначеного вище майна, остання звернулась до суду із цим позовом.

В судовому засіданні від 27 серпня 2013 року до участі у справі за попередньо поданою заявою залучено як третю особу ОСОБА_5, яка заявила самостійні вимоги щодо предмету спору.

У позовні заяві ОСОБА_5 просить визнати право власності на:

нежитлову будівлю літ. «Г», загальною площею 850 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3;

квартиру №86, загальною площею 563,80 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

квартиру №7, загальною площею 211,60 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03 квітня 2013 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_5 4 050 000 грн. (500000 доларів США) у якості позики строком до 01 липня 2013 року, про що складено розписку. В забезпечення виконання зобов»язання позичальник у розписці зазначила, що у випадку неповернення суми позики до ОСОБА_5 переходить право власності на об»єкти нерухомого майна, які є предметом позовних вимог.

У зв»язку із неповерненням ОСОБА_4 у строки суми позики та у зв»язку із тим, що відповідач оспорює належність ОСОБА_5 зазначеного вище майна, остання звернулась до суду із цим позовом.

Одночасно зазначає про те, що 26 липня 2013 року між нею та ОСОБА_3 укладено Договір про відступлення права вимоги, згідно із яким новий кредитор зобов»язалась сплатити первісному кредитору плату за відступлену їй вимогу, проте новий кредитор плати за договором не здійснила, а відтак права вимоги не набула.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 03 вересня 2013 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково, вирішено визнати за ОСОБА_5 право власності на квартиру №86, загальною площею 563,80 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 211,60 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1, який не брав участі у справі, подано апеляційну скаргу, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що участі у справі не приймав, проте оскаржуваним рішенням вирішено питання про його права та обов»язки, оскільки з 27 квітня 1978 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. В період шлюбу ними придбані квартири, які були предметом позовних вимог та щодо яких ухвалено оскаржуване рішення. Відтак, вважає, що застосуванню для вирішення справи підлягала ч.1 ст.65 СК України, оскільки дружина не мала одноособового права розпоряджатися належним подружжю на праві спільної сумісної власності майном.

Зазначає, що вимоги третьої особи не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки умова розписки про забезпечення виконання зобов»язання нерухомим майном є нікчемною, оскільки становить собою договір застави, який підлягає нотаріальному посвідченню.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з»явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, направили заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Колегія суддів ухвалила слухати справу за відсутності осіб, що не з»явились, на підставі ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника особи, яка подала апеляційну скаргу, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що 03 квітня 2013 року між ОСОБА_4 (позичальник) та ОСОБА_5 (позикодавець) укладено договір позики, оформлений розпискою, згідно із яким позичальник отримала у позику 4 050 000 грн. (еквівалент 500000 доларів США), зі строком повернення до 01 липня 2013 року. В забезпечення виконання зобов»язання позичальник у розписці зазначила, що у випадку неповернення суми позики до ОСОБА_5 переходить право власності на об»єкти нерухомого майна, які є предметом позовних вимог.

26 липня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено Договір про відступлення права вимоги, згідно із яким новий кредитор зобов»язалась сплатити первісному кредитору плату за відступлену їй вимогу, проте новий кредитор плати за договором не здійснила, а відтак права вимоги не набула.

Право власності відповідача на квартиру №86, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 визнано на підставі рішення Печерського районного суду м.Києва від 25 червня 2013 року (справа №757/11589/13-ц), на квартиру №7, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Печерського районного суду м.Києва від 25 червня 2013 року (справа №757/11587/13-ц).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з обов»язковості до виконання умов договору, та, посилаючись на невиконання відповідачем взятих на себе зобов»язань, а також оскільки умовою договору передбачено перехід права власності, уважав обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що до останньої не переходило право вимоги до відповідача.

Проте, повністю з такими висновками колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин 1 та 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одним із фундаментальних принципів приватно правових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п.3 ст.3 ЦК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності та обов»язковості установленим законом вимогам, зокрема, щодо форми правочину та необхідності його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

З матеріалів справи убачається, що укладений 03 квітня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір є змішаним, містить в собі елементи договору позики та елементи забезпечувального правовідношення, оскільки позичальником здійснено волевиявлення, яким вона зобов»язалась передати нерухоме майно позикодавцю у випадку неповернення суми позики.

Відповідно до ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Частиною 1 ст.18 Закону України «Про іпотеку» та ч.1 ст.577 ЦК України передбачена обов»язковість нотаріального посвідчення іпотечного договору.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, договір, що укладений 03 квітня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 слід вважати нікчемним в частині забезпечення, а відтак і таким, що не породжує юридичних наслідків в цій частині.

Суд першої інстанції не звернув уваги на обов»язкові вимоги до договорів певного виду, у зв»язку із чим необґрунтовано дійшов висновку про наявність між сторонами чинного забезпечувального правовідношення, що потягнуло ухвалення рішення із порушенням норм матеріального права.

Окрім того, доводи позовної заяви ОСОБА_5 про те, що її право власності не визнається, є безпідставними, оскільки правила ст.392 ЦК України не кореспондуються із заявленими вимогами.

Так, відповідно до зазначеної норми, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Разом з цим, підставою для визнання права власності в порядку ст.392 ЦК України є доведення того, що при відсутності такого спору є підстави стверджувати про перебування майна у власності позивача. При цьому, такий правовий статус майна повинен бути набутим у порядку встановленому законом. Обставини справи, зокрема доводи позовної заяви ОСОБА_5, свідчать про те, що у останньої не виникало право власності на предмет позовних вимог, проте остання стверджує про своє претенденте право на нього на підставі правочину, і просить суд визнати право власності саме на підставі його умови. У зв»язку із цим, посилання на інші норми матеріального права, які регулюють захист права власності, безпідставні.

Окрім того, з матеріалів справи убачається, що відповідач ОСОБА_4 з 21 квітня 1978 року перебуває у зареєстрованому шлюбу із ОСОБА_1, що підтверджується даними Свідоцтва про шлюб, НОМЕР_1.

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 22 березня 2005 року ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1, а відповідно до Договору купівлі-продажу від 02 квітня 2007 року ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_2.

В подальшому право власності ОСОБА_4 на квартиру №86, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 визнано на підставі рішення Печерського районного суду м.Києва від 25 червня 2013 року (справа №757/11589/13-ц), на квартиру №7, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Печерського районного суду м.Києва від 25 червня 2013 року (справа №757/11587/13-ц).

З наведеного убачається, що набуття права власності ОСОБА_4 на обидва об»єкти нерухомості відбулось в період перебування у шлюбі із ОСОБА_1 Відтак, розпорядження таким майном повинно відбуватися за спільної згодою подружжя, а вирішення в судовому порядку питання щодо переходу права власності на це майно без залучення одного із подружжя до участі у справі є порушенням норм процесуального права, що дає підстави для скасування рішення суду.

Вимоги апеляційної скарги в частині скасування рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_3 з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог є безпідставними, оскільки рішенням суду першої інстанції в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності відмовлено.

Відповідно до ст..309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального та процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 03 вересня 2013 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності - скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов