АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

05 листопада 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.

при секретарі - Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та виселення,

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та представника Київського національного університету імені ТарасаШевченка - Скорик Людмили Володимирівни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 липня 2015 року,

вставновила:

позивач у січні 2015 р. звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити відповідачів із займаного ними жилого приміщення - кімнат АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та стягнути з них заборгованість по оплаті комунальних послуг та за користування житлом в сумі 34 098 грн., посилаючись на те, що в грудні 2011 р. припинив свою дію договір, на підставі якого було вселено відповідачів до гуртожитку, а тому вони проживають в гуртожитку без правових підстав та не сплачують в повному обсязі плату за користування житлом та комунальні послуги.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.07.2015 р. позов було задоволено частково - стягнуто солідарно заборгованість в сумі 16 128 грн. 51 коп. та відмовлено у виселенні відповідачів.

В апеляційній скарзі представник позивача - СкорикЛ.В. просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідач ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині задоволених вимог та ухвалити в цій часині нове рішення - про відмову в задоволенні вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника осіб, які звились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню за такими підставами.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що відповідачі були вселені до гуртожитку тимчасово на підставі Договорів від 11.09.1995 р. та від 22.12.1997 р. між ним та Міністерством оборони України. В грудні 2011 р. термін дії договору закінчився, але відповідачі продовжують проживати в гуртожитку без законних підстав і не сплачують в повному обсязі оплату за проживання та комунальні послуги, в результаті чого утворилась заборгованість в сумі 34 098 грн. 20 коп., яку позивач просив стягнути з них солідарно.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.07.2015 р. позов було задоволено частково - стягнуто солідарно заборгованість в сумі 16 128 грн. 51 коп. та відмовлено у виселенні відповідачів.

Відмовляючи у виселенні відповідачів з гуртожитку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі були вселені до гуртожитку на підставі договору між позивачем та Міністерством оборони України від 22.12.1997 р.№135 «Про підготовку спеціалістів» та додаткової угоди до нього від 19.08.2009 р. міністерство зобов'язувалось після введення в експлуатацію житлового будинку вивільнити та передати університетові жилі кімнати в студентському гуртожитку, в яких проживають сім'ї військовослужбовців, у тому числі звільнених у запас або відставку. Зазначене відселення мало бути проведено до кінця 2011 року, однак кімнати не повернуті міністерством, а тому перебувають у фактичному його користуванні, право звертатись з вимогами про виселення має лише Міністерство оборони України, якому за власною волею надав кімнати в користування позивач.

Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна, оскільки він зроблений з порушенням норм матеріального права та не відповідає встановленим по справі обставинам.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції послався лише на положення ст. 9, 127, 130 ЖК України та Примірне положення про гуртожитки, затверджене постановою ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 р. №208.

Однак, суд першої інстанції не взяв до уваги норми ЦК України, якими регулюються загальні положення про договір.

Так, відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. В ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконувати свої обов'язки відповідно до договору.

Як видно з матеріалів справи, Додатковою угодою до Договору №135 «Про підготовку спеціалістів» від 22.12.1997 р., яка була укладена 19.08.2009 р. між позивачем та Міністерством оборони України, було виділено для забезпечення житлово-побутових умов курсантам та слухачам військового інституту гуртожиток АДРЕСА_2 та гуртожиток АДРЕСА_1. Пслі введення експлуатацію жилого будинку по вул. Бориспільській у м. Києві, міністерство зобов'язувалось вивільнити шляхом переселення сімей військовослужбовців і передати університету кімнати в гуртожитку №11 і до кінця 2011 р. провести відселення всіх сімей. Термін дії основного договору та додаткової угоди до нього було визначено - до 31.12.2011 р.

Оскільки строк дії основного договору та додаткової угоди до нього закінчився 31.12.2011 р., підстави для проживання відповідачів в жилому приміщенні з 01.01.2012 р. відсутні. В ст. 391 ЦК України закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тому позивач, який є власником гуртожитку, вправі вимагати виселення відповідачів із займаного ними жилого приміщення, незважаючи на те, що договір, на підставі якого було вселено відповідачів, було укладено з відповідачами, а з Міністерством оборони України.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідачів заборгованості по оплаті проживання та користування електроенергією, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є ветераном військової служби з 24.07.2010 р. (а/с 60), а тому на нього та членів його сім'ї поширюються положення ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та членів їх сімей» щодо 50% знижки плати за користування житлом та плати за комунальні послуги. Також судом першої інстанції було відраховано із загальної суми заборгованості суму 1 841 грн. 17 коп. за період з січня 2002 р. по 01.04.2006 р.

Доводи апеляційної скарги, поданої ОСОБА_2 щодо безпідставності нарахування позивачем заборгованості по оплаті за проживання в гуртожитку та комунальних послуг були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Судом першої інстанції було повно встановлено обставини підвищення оплати за проживання в гуртожитку наказами ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 11.03.2006 р. №184-32, від 30.12.2009 р. №871-32, від 11.05.2011 р. №365-32. Також судом було враховано факт часткової оплати відповідачами плати за проживання та використану електроенергію, та стягнув з них солідарно заборгованість.

Доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі, про те, що суд першої інстанції не надав належного значення твердженням представника позивача щодо додаткового повідомлення відповідачів про наступне підвищення вартості проживання, є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції врахував заперечення відповідача ОСОБА_2 щодо підстав для нарахування оплати та дійшов правильного висновку про визначення вартості відповідно до наказів ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення вимог про виселення відповідачів з ухваленням в цій частині нового рішення - про задоволення цієї вимоги. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника Київського національного університету імені Тараса Шевченка - Скорик Людмили Володимирівни задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 липня 2015 року скасувати в частині вирішення вимог про виселення та ухвалити в цій частині нове рішення, яким виселити ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 з кімнат АДРЕСА_1

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 липня 2015 р. - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

Головуючий

Судді

№ справи: 752/300/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12076/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Фролов М.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.