АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3994/15 Справа № 184/3049/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Томаш В. І. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Лаченкової О.В.

при секретарі - Левцунові І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" про поновлення на роботі та стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" (далі - ПрАТ "ОРРЗ") про поновлення на роботі та стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу, мотивуючи тим, що з 20 грудня 2013 року працював за контрактом на підприємстві відповідача на посаді заступника голови правління.

Вказував на те, що наказом голови правління ПрАТ "ОРРЗ" №54 від 03 липня 2014 року його було звільнено на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважної причини 06 червня 2014 року, 16 червня 2014 року та 27 червня 2014 року.

Зазначав, що з наказом про його звільнення був ознайомлений лише 29 липня 2014 року.

Посилаючись на те, що він прогулів не допускав, оскільки встановлені йому посадові обов'язки не завжди виконуються на території відповідача, а тому вважає звільнення незаконним і просить суд поновити його на попередній роботі на посаді заступника голови правління ПрАТ "ОРРЗ" та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 липня 2014 року по день поновлення на попередній роботі.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, оскільки вони належним чином повідомленні про час і місце розгляду справи, а відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 29 грудня 2013 року між ПрАТ "ОРРЗ" та позивачем ОСОБА_2 укладено контракт, за умовами якого позивача було прийнято на роботу на підприємство на посаду заступника голови правління строком з 01 січня 2014 року по 31 серпня 2014 року (а.с.5-6).

Наказом №54 від 03 липня 2014 року голова правління ПрАТ "ОРРЗ" наказав звільнити ОСОБА_2 за прогули без поважної причини по п.4 ст.40 КЗпП України. Дні 06 червня 2014 року, 16 червня 2014 року та 27 червня 2014 року для ОСОБА_2 вважати прогулами (а.с.3).

Наказом голови ПрАТ "ОРРЗ" про припинення трудового договору (контракту) №39к від 04 липня 2014 року було звільнено ОСОБА_2 за прогули без поважної причини за ч.4 ст.40 КЗпП України (а.с.30 ).

З зазначеними наказами ОСОБА_2 ознайомлений 29 липня 2014 року (а.с.4,30).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався поясненнями свідка та вважав, що встановлені позивачу посадові обов'язки не завжди виконуються на території ПрАТ "ОРРЗ", а тому обґрунтування тимчасової відсутності заступника голови правління ПрАТ "ОРРЗ" на території заводу як прогул є неприпустимим. Зазначав, що позивач 06 червня 2014 року перебував на робочому місці, виконуючи свої трудові обов'язки, а 16 червня 2014 року та 27 червня 2014 року він перебував у відрядженні у м.Белгороді.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною 2 ст.22 КЗпП України визначено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Стаття 21 КЗпП України передбачає, що контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Згідно до вимог ч.2 ст.23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Порядок укладення контрактів визначено Положенням про порядок укладання контрактів при прийнятті на роботу працівників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року №170 з наступними змінами та доповненнями.

29 грудня 2013 року між ПрАТ "ОРРЗ" та ОСОБА_2 укладений контракт про прийняття останнього на посаду заступника голови правління терміном на 8 місяців, з 01 січня 2014 року по 31 серпня 2014 року.

Згідно вимог п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Пунктом 14 контракту від 29 грудня 2013 року передбачено, що його дія припиняється: після закінчення строку дії контракту; за згодою сторін; за ініціативою роботодавця до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених законодавством (ст.40,41 КЗпП України) і цим контрактом; за ініціативою працівника до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених законодавством (ст.39 КЗпП України) і цим контрактом; з інших підстав, передбачених законодавством.

Таким чином, з ініціативи роботодавця до закінчення терміну дії контракту ОСОБА_2 міг бути звільнений з підстав, зазначених в п.14 вказаного контракту.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, наказом №54 від 03 липня 2014 року голова правління ПрАТ "ОРРЗ" наказав звільнити ОСОБА_2 за прогули без поважної причини по п.4 ст.40 КЗпП України. Дні 06 червня 2014 року, 16 червня 2014 року та 27 червня 2014 року для ОСОБА_2 вважав прогулами. Наказом голови ПрАТ "ОРРЗ" про припинення трудового договору (контракту) №39к від 04 липня 2014 року було звільнено ОСОБА_2 за прогули без поважної причини за ч.4 ст.40 КЗпП України.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року №9 визначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06 листопада 1992 року, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Невихід працівника на роботу в зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин.

Контрактом укладеним сторонами 29 грудня 2013 року зокрема встановлено, що робітник зобов'язується виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку (а.с.5-6).

Колективним договором, затвердженим на конференції трудового колективу від 16 квітня 2008 року, встановлені правила внутрішнього трудового розпорядку, зокрема тривалість робочого дня, початок та кінець роботи, для керівництва заводу з 8 години до 17 години, з перервою на обід з 12 години до 13 години (а.с.89-108).

Позивач був ознайомлений з колективним договором під особистий підпис, що вбачається з особової картки працівника №1618 (а.с.35).

Таким чином, визначення у п.7 контракту ненормованого робочого дня, надає право працівнику на щорічну додаткову відпустку тривалістю до семи календарних діб, а не право бути відсутнім на робочому місці без поважних причин.

З метою з'ясування причин відсутності 06 червня 2014 року, 16 червня 2014 року, 27 червня 2014 року на роботі заступника голови правління ПрАТ "ОРРЗ" ОСОБА_2 наказом №51/1 від 02 липня 2014 року голова правління ПрАТ "ОРРЗ" наказав створити комісію (а.с.24).

За результатами перевірки комісією 03 липня 2014 року складено акт щодо встановлення причин відсутності заступника голови правління ПрАТ "ОРРЗ" ОСОБА_2 на роботі 06 червня 2014 року, 16 червня 2014 року, 27 червня 2014 року. З якого вбачається, що будь-які відомості щодо наявності поважних причин відсутності працівника на робочому місці відсутні (а.с.26).

Факт відсутності позивача на робочому місці також підтверджується актами відсутності працівника на роботі, складеними співробітниками ПрАТ "ОРРЗ" 06 червня 2013 року, 16 червня 2014 року, 27 червня 2014 року (а.с.18,19,20) та доповідними записками працівників від 01 липня 2014 року, 02 липня 2014 року (а.с.21,22,23).

Інструкція про службові відрядження в межах України та за кордон, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року N59 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 31 березня 1998 року за N218/2658, передбачає, що підприємство, яке відряджає працівника, здійснює реєстрацію особи, яка відбуває у відрядження, у спеціальному журналі, зобов'язане забезпечити його грошовими коштами (авансом) у розмірах, установлених нормативно-правовими актами про службові відрядження.

Крім того, п.1 зазначеної Інструкції визначено, що службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Документами, що підтверджують зв'язок такого відрядження з основною діяльністю підприємства, є, зокрема (але не виключно): запрошення сторони, що приймає і діяльність якої збігається з діяльністю підприємства, що направляє у відрядження; укладений договір чи контракт; інші документи, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документи, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, інших заходах, які проводяться за тематикою, що збігається з діяльністю підприємства, яке відряджає працівника.

При цьому вибуття працівника у відрядження без наказу роботодавця є прогулом.

Позивачем не надано документів які б підтверджували, що він перебував у відрядженні, відповідач наданими належними та допустимими доказами спростовує цей факт.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати. Вимушений прогул працівника має місце при незаконній відмові у прийнятті його на роботу або при несвоєчасному укладенні трудового договору, незаконному відстороненні від роботи, незаконному звільненні або незаконному переведенні на іншу роботу, затримці видачі трудової книжки, неправильному формулюванні в трудовій книжці причини звільнення, якщо воно перешкоджало працевлаштуванню його.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В ст.58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Позивач не спростував жодним чином наданих актів та не довів свою присутність на робочому місці жодними допустимими доказами, окрім власних пояснень, тому факт вимушеного прогулу відсутній.

Колегія суддів приходить до висновку, що роботодавець довів законність, обґрунтованість і відповідність нормам КЗпП України прийняття оспореного позивачем наказу, факт допущення ОСОБА_2 прогулів 06 червня 2014 року, 16 червня 2014 року, 27 червня 2014 року без поважних причин підтверджується сукупністю доказів.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції невірно визначився щодо виниклих правовідносин між сторонами спору, не взяв до уваги фактичні обставини справи, не перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм хибну правову оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам закону. Висновки суду не обґрунтовані і спростовуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства "Орджонікідзевський рудоремонтний завод" про поновлення на роботі та стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Лаченкова О.В.