У х в а л а

іменем україни

08 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Коломийської міської ради Івано-Франківської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, третя особа - Управління Державного земельного агентства у Коломийському районі, про визнання недійсним та скасування рішення Коломийської міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку,

за касаційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та Коломийської міської ради Івано-Франківської області на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до Коломийської міської ради Івано-Франківської області, третя особа -управління Державного земельного агентства у Коломийському районі, про визнання недійсним та скасування рішення Коломийської міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 1971 року в її користуванні перебуває земельна ділянка площею 477,00 кв. м по АДРЕСА_1 в м. Коломия, маючи намір приватизувати яку, вона дізналася, що рішенням Коломийської міської ради від 20 жовтня 2011 року частина цієї земельної ділянки передана у спільну сумісну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на підставі якого останнім видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 900,0 кв. м по АДРЕСА_2 у м. Коломия.

Позивачка зазначала, що земельна ділянка площею 900,0 кв. м по АДРЕСА_2 у м. Коломия не перебувала в землях запасу і, передаючи її у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, відповідач порушив її права як землекористувача, у зв'язку з чим просила визнати недійсним рішення Коломийської міської ради від 20 жовтня 2011 року та державний акт на право власності на земельну ділянку площею 900 кв. м по АДРЕСА_2 м. Коломия для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2014 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а. с. 91).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним рішення Коломийської міської ради від 20 жовтня 2011 року за № 686-11/2011 року «Про надання земельної ділянки по АДРЕСА_2 у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд»; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, площею 900 кв. м по АДРЕСА_2 у м. Коломия для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 28 березня 2012 року.

У касаційних скаргах Коломийська міська рада та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, не погоджуючись із рішенням апеляційного суду, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просять скасувати рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2014 року та залишити в силі рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2014 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення ОСОБА_3, подані її представником ОСОБА_8, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в розумінні вимог ст. 60 ЦПК України позивачкою не доведено в чому саме полягає порушення її прав, оскільки не надано будь-яких належних доказів про право користування нею спірною земельною ділянкою; від призначення судової земельно-технічної експертизи щодо визначення меж земельної ділянки та її накладення на землі відповідачів позивачка відмовилась.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що в 1971 при переході році права власності на будинок з господарськими будівлями до неї перейшло і право користування земельною ділянкою або її частиною відповідно до ч. 1 ст. 90 Земельного кодексу УРСР в редакції 1970 року (далі - ЗК), а тому на момент прийняття в 2011 році рішення Коломийською міською радою про передачу у власність відповідачам земельної ділянки площею 900 кв. м, спірна частина земельної ділянки фактично перебувала у користуванні ОСОБА_3 і використовувалась нею для садівництва.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанцій не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору дарування від 30 липня 1971 року, посвідченого державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори за реєстровим № 539, позивачка є власником житлового будинку разом з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 у м. Коломиї (а. с. 28 - 29).

Згідно з архівним витягом до рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради народних депутатів від 11 січня 1984 року № 13 «Про результати обміру земель забудованих кварталів… в м. Коломиї» загальна площа земельної ділянки по фактичному обміру в кв. м по АДРЕСА_1 становить 1690 кв. м; підлягало зареєструвати за землекористувачем - 600 кв. м; визначено лишки, залишені у користуванні до виникнення потреби у їх вилученні, - 1090 кв. м (а. с. 252)

З архівного витягу до рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради народних депутатів від 15 червня 1994 року № 194 «Про передачу присадибних ділянок у приватну власність» вбачається, що ОСОБА_3 передано безоплатно у приватну власність присадибну ділянку площею 1000 кв. м по АДРЕСА_1

За цим архівним витягом загальна площа земельної ділянки, що використовується ОСОБА_3, складає 1510 кв. м, у тимчасовому користуванні - 510 кв. м, у постійному користуванні земельні ділянки не значаться (а. с. 253).

На підставі вказаного вище рішення від 15 червня 1994 року, ОСОБА_3 видано державний акт на право приватної власності на землю від 06 липня 1994 року, згідно якого остання є власником земельної ділянки площею 0,10 га для обслуговування будівель та господарських споруд по АДРЕСА_1 у м. Коломия (а. с. 38).

На підставі рішення Коломийської міської ради від 20 жовтня 2011 року № 686-11/2011 «Про надання земельної ділянки по АДРЕСА_2 у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,09 га (а. с. 12, 87-88).

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов керувався ч.1 ст. 90 ЗК УРСР 1970 року, яка діяла на момент набуття позивачем права власності на будинок, згідно з якою при переході права власності на будівлю переходить право користування земельною ділянкою або її частиною та п. 5 Постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року, який передбачав збереження за громадянами, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, своїх прав на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Проте не врахував, що відповідно до ч. 2 ст. 88 ЗК УРСР 1970 року, в містах, де допускається індивідуальне житлове будівництво, виконавчими комітетами міських Рад народних депутатів можуть надаватися громадянам для цієї мети земельні ділянки в розмірах від 0,03 до 0,06 га, з врахуванням місцевих умов, незалежно від кількості членів сім'ї.

Отже, за новим власником будинку могла бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу, а відповідно до ч. 4 ст. 87 ЗК УРСР 1970 року вільні від забудови землі можуть відводитися виконавчими комітетами міських Рад народних депутатів в тимчасове користування підприємствам, установам, кооперативним і громадським організаціям, а також громадянам для використання під городи, пасовища та сінокоси.

Порядок набуття права користування на землю регулювався на момент набуття позивачкою права власності на житловий будинок главою 4 ЗК УРСР 1970 року, а на момент приватизації земельної ділянки - главою 2 ЗК України 1990 року.

Так, ст. ст. 17-19 ЗК України 1990 року визначався певний порядок та підстави надання громадянам у користування або власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень.

Таким чином, особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою в суб'єктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою.

Таке набуття права на земельні ділянки передбачає обов'язкове прийняття уповноваженим органом держави (органом влади чи органом місцевого самоврядування) відповідного рішення, яке є обов'язковою юридичною підставою для подальшого оформлення на неї відповідних прав.

Аналогічний порядок оформлення права власності, постійного користування та права оренди земельних ділянок закріплений і в ст. ст. 125, 126 ЗК України 2002 року.

Місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, а матеріали справи не містять доказів того, що позивачка надала будь-які правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку, а отже не була її користувачем в розумінні ЗК України, що діяли в Україні з дня набуття нею права власності на подарований будинок.

Що стосується посилань позивачки про накладання відведених земельних ділянок по АДРЕСА_1 матеріали справи також не містять належних доказів цієї обставини, а від проведення судової земельно-технічної експертизи позивачка відмовилась.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За викладених обставин колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю позивачкою порушення її прав, свобод чи інтересів.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК України.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Коломийської міської ради Івано-Франківської області та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2014 року скасувати, рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська