АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/118/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/789/1283/15 Доповідач - Жолудько Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Жолудько Л.Д.

суддів - Сташків Б. І., Костів О. З.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю представника ОСОБА_1- ОСОБА_2; представника ОСОБА_3- ОСОБА_4; ОСОБА_5, його представника-ОСОБА_7.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У cічні 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

24 березня 2015 року ОСОБА_5 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 серпня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 101 159,63 грн. заборгованості за договором позики від 05.05.2008 року, яка складається із 92 800 грн. суми позики та 8 359,63 грн. - 3% річних від простроченої суми.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 011,60 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18.08.2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 101 159,63 грн. заборгованості за договором позики від 05.05.2008 року змінити, а саме: стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 вищевказану заборгованість.

Апелянт зазначає, що рішення суду про відмову в позові не відповідає обставинам справи і вимогам закону, судовій практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а сам факт ухвалення Тернопільським міськрайонним судом рішення від 06.04.2015 року в справі № 607/4439/14ц про відмову в зустрічному позові про визнання спільним зобов'язання по поверненню позики не встановлює преюдиціального факту для даної справи.

Крім того, апелянт вказує, що висновки суду щодо відмови в позові до ОСОБА_5 про солідарне стягнення спільно з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики не ґрунтуються на доказах.

Рішення суду в іншій частині не оскаржується і апеляційною інстанцією не перевіряється.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_1, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник ОСОБА_3-ОСОБА_4 просить задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1, рішення суду змінити.

ОСОБА_5 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, апеляційну скаргу просить відхилити.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду справи, колегія вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що обов'язок з повернення боргу має нести лише відповідачка ОСОБА_1, яка є позичальником за цим договором, на день ухвалення рішення боргу не повернула і не подала доказів на підтвердження її позову про укладення договору позики за письмовою згодою ОСОБА_5 та використання позичених коштів в інтересах сім'ї.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з таким висновком суду, оскільки він не відповідає обставинами справи і вимогам закону, що в силу ст. 309, ч. 1, п. 3, 4 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення.

Судом установлено, що з 03 вересня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 03.09.2006 року (а.с. 28), який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05.02.2014 року.

05 травня 2008 року між ОСОБА_3 (надалі - Позикодавець) і ОСОБА_1 (надалі - Позичальник) укладено договір позики, відповідно до умов якого Позикодавець передала у власність Позичальника 92 800 грн. У свою чергу, остання зобов'язалась повернути позику до 31.12.2011 року (а.с. 5).

Відповідно до п. 2 договору позики грошові кошти Позичальник має намір витратити на придбання житла (житлового будинку, квартири).

07 травня 2008 року ОСОБА_6 (надалі-Продавець) та ОСОБА_1.(надалі-Покупець) укладено договір купівлі продажу, згідно з яким Покупець придбала житловий будинок з прибудовою, який розташований за АДРЕСА_1 (а.с. 74).

Продаж вчинено за 59 271 грн., які продавець отримала від покупця під час підписання цього договору (п. 4 вказаного договору).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06 квітня 2015 року по справі № 607/4439/14ц позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено (а.с. 56-58).

Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частку житлового будинку, який розташований за АДРЕСА_1.

У частині зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання спільним зобов'язанням боргу за договором позики від 05.05.2008 року відмовлено.

Рішення суду набрало законної сили.

За показаннями свідка ОСОБА_1 кошти за договором позики від 05.05.2008 року були витрачені на купівлю будинку в с. Йосипівка, на його ремонт та утримання, тобто в інтересах сім'ї. Станом на час розгляду справи в суді суму боргу ОСОБА_3 не повернуто.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно зі ст.ст. 61, ч. 3; 65, ч. 4 СК України, якщо одним із подружжя укладений договір в інтересах сім'ї то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержано за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям за договором позики, є спільною власністю чоловіка та дружини.

Положення ст. 1049, ч. 1 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленому договором або законом.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБ України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048, ч. 1 ЦК України).

Згідно з ст. 1050, ч. 1 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу тобто, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 20.02.2013 року у справі 6-163 цс12 від 20.02.2013 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою при розгляді даної справи, при вирішенні спору про визнання боргових зобов'язань одного з подружжя перед третіми особами спільними для другого, суд повинен виходити із зазначених вище норм ст.ст. 65, 73, ч. 2 СК України та доведеності належними доказами факту витрачання отриманих позичальником коштів в інтересах сім'ї, а також з вимоги закону про отримання у письмовій формі згоди дружини на укладення договору позики стосовно цінного майна.

Аналізуючи встановлені судом обставини і наведені норми закону, колегія вважає, що отримані позичальником ОСОБА_1 05.05.2008 року кошти за договором позики були витрачені в інтересах сім'ї, а саме: на придбання житлового будинку з прибудовою, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, його ремонт та утримання, оскільки договір купівлі-продажу будинку від 07.05.2008 року був укладений через незначний проміжок часу після укладення договору позики грошей між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і одержанням грошей ОСОБА_1 від імені ОСОБА_3 в розмірі 92800 грн. від ТОВ "Житловий Альянс" ( Договір позики № 989 від 21.04.2008 року, додаток № 3 від 21.04.2008 року до Договору № 002079 від 29.08.2005 року). Крім того, факт проживання сторін сім'єю у вказаному будинку та визнання за ОСОБА_5 рішенням суду права власності на ? частку житлового будинку теж свідчить про використання позичених відповідачкою коштів в інтересах сім'ї.

Колегія не приймає до уваги твердження ОСОБА_5 щодо недоведеності дати укладення договору позики між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та використання одержаних в ТОВ "Житловий Альянс" коштів на придбання будинку, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях.

Усупереч вимогам ч.1 ст. 60 ЦПК України ОСОБА_5 не подано доказів на підтвердження його доводів щодо використання позичених коштів за договором позики від 05.05.2008 року на інші потреби, а не в інтересах сім'ї, та доказів наявності в нього таких доходів, які він міг би використати на придбання, ремонт та утримання будинку.

Майно, набуте як особами, які проживають однією сім'єю, так і подружжям (ст.ст. 74, 60, 61 СК України), у тому числі позичені кошти згідно з укладеними договорами позики, є спільною сумісною власністю таких осіб, а тому зобов'язання у зв'язку з таким майном є неділимими та солідарними.

Оскільки за договором позики позикодавець передає позичальникові грошові кошти у власність, а останні згідно з вимогами ст. 60 СК України стають об'єктом спільної сумісної власності подружжя, на спірні правовідносини поширюється правило про солідарну відповідальність подружжя.

Враховуючи вищенаведене, а також правову позицію, викладену у рішенні Верховного Суду України від 19.06.2013 року (справа № 6-55ц13), колегія суддів приходить до висновку про те, що договір позики, який укладено 05.05.2008 року ОСОБА_1, як одним із подружжя, створює обов'язки для ОСОБА_5, як іншого з подружжя, оскільки кошти, отримані за вказаним договором використані в інтересах сім'ї, а саме: на купівлю та утримання житлового будинку.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та судом неправильно застосовані норми матеріального права, що в силу ст. 309, ч. 1, п.п. 2, 4 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в частині часткового задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення її позову в повному обсязі.

Колегія вважає, що рішення Тернопільського міськрайонного суду від 06.04.2015 року для даної справи не має преюдиціального значення, оскільки підставою для відмови в задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_1 про визнання спільним зобов'язанням боргу за договором позики від 05.05.2008 року було те, що ці вимоги можуть бути предметом окремого позову в разі пред'явлення вимог, які вже заявлені ОСОБА_3 до до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики і розглядаються в іншому провадженні. Крім того, суд уважав недоведеним факт витрат позичених коштів на потреби сім'ї та надання ОСОБА_5 письмової згоди на укладення договору позики.

Отже, згаданим судовим рішенням не було встановлено обставин щодо осіб, які беруть участь у даній справі, у зв'язку з чим відсутні передбачені ч.3 ст. 61 ЦПК України підстави звільнення від доказування.

Відповідно до вимог ст. 88,ч.1 ЦПК України сплачений ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1011 грн. 60 коп. підлягає стягненню з ОСОБА_1, та ОСОБА_5 в рівних частках по 505 грн. 80 коп. з кожного.

На підставі ст.ст. 61, ч. 3; 65, ч. 4 СК України, 1049, 1050 ЦК України та, керуючись ст.ст. 307, ч. 1, п. 2; 309, ч. 1, п.п. 3, 4; 313; 317; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 серпня 2015 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1011 грн. 60 коп. судового збору скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 солідарно на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором позики від 5 травня 2008 року в сумі 101159 грн. 63 коп. (92800 грн.-сума позики, 8359 грн.63 коп.- 3% річних).

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору в рівних частках по 505 грн. 80 коп. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Л.Д. Жолудько