Справа № 263/5600/15-ц
Провадження № 6/263/286/2015
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2015 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючої судді Кір`якової Н.П.,

при секретарі Соколової О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі подання Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Донецькій області (далі за текстом Жовтневий ВДВС ММУЮ ГУЮ в Донецькій області) про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон громадянина України ОСОБА_1,-

В С Т А Н О В И В :

Жовтневий ВДВС ММУЮ ГУЮ в Донецькій звернувся до суду з поданням щодо обмеження виїзду за кордон ОСОБА_1.

В обґрунтування вимог заявник зазначає, що на виконанні Жовтневого відділу ДВС ММУЮ перебуває зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 263/5600/15ц від 11.06.2015 виданого Жовтневим районним судом м. Маріуполь Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України" заборгованість за кредитним договором №77706С93 від 14.12.2006 року за нарахованими відсотками за період з 01.05.2012 року по 30.04.2015 року в розмірі 1167,47 грн, що еквівалентно валютній заборгованості в розмірі 55,47 дол. США за курсом НБУ станом на 30.04.2015 року та судового збору в розмірі 243,60 грн. В складі зведеного виконавчого провадження перебуває два виконавчих провадження на загальну суму 1411,07 грн. Останнє виконавче провадження приєднано до складу зведеного виконавчого провадження 25.08.2015 року та зроблено запити до контрольно-реєструючих органів ВРЕР м. Маріуполя, електронні запити до ДПС України та сформовано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В поданні заявник зазначає про розгляд справи за відсутностю представника Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України суд негайно розглядає подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Дослідивши матеріали, долучені до подання, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні подання, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, частинами 2-3 ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.73 р. встановлено, що кожна людина має право, покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, і це право не може бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, та які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними у цьому пакті.

Частинами 2-3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яку ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 року та який є невідємною частиною зазначеної Конвенції, встановлено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною, на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Закон України від 21 січня 1994 року „Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України (зі змінами) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розвязання спорів у цій сфері.

Відповідно до вимог ст.1 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та вїхати в Україну. Зазначене право гарантоване також ст.33 Конституції України.

Згідно ч. 4 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон з тимчасовим затриманням чи вилученням паспорту у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобовязання або особа ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобовязань або розвязання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобовязань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Згідно з п.23 Положення про базу даних "Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України", затвердженого наказом Адміністрації державної прикордонної служби України №472 від 25.06.2007 року з метою забезпечення однозначної ідентифікації осіб перевірка інформації за базою даних осіб здійснюється шляхом асоціативного пошуку за такими обовязковими реквізитами: «Громадянство», «Прізвище, імя особи», «Дата народження» (день, місяць та рік).

Відповідно до ст. 8 цього Закону - у разі відмови громадянину у виїзді за кордон він може оскаржити цю дію у судовому порядку.

Однак, стаття 19 Закону України "Про державну прикордонну службу України" вказує, що обмеження права громадян на виїзд з України належить до виключної компетенції Адміністрації Державної прикордонної служби України, а пункт 8 цієї статті покладає на державну прикордонну службу України обов'язок запобігання і недопущення в'їзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно з законодавством не дозволено в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено в праві виїзду з України.

Законом України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (зі змінами) у випадках, коли особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, то до виконання зобов'язань, можливо обмеження у праві виїзду за межи України.

Відповідно до положень статті 377-1 Цивільного процесуального кодексу України питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця.

Згідно розяснень, викладених у листі Міністерства юстиції України від 06.06.2008 року № 25-32/507, подання Державної виконавчої служби до суду повинно містити в тому числі й обґрунтування ухилення боржника від виконання своїх зобовязань.

З аналізу цих правових норм вбачається, що особі, яка має паспорт для виїзду за межі України, та має такий намір, може бути відмовлено у виїзді за кордон у випадку ухилення від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобов'язань.

Згідно п.18 ч. 2 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" та п. 11.1 Наказу Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець може звернутися з поданням до суду за місцезнаходженням органу ДВС щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Наведені вище норми закону дають підстави для висновку, що суд має право встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за поданням державного виконавця, обов'язково погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, за умови доведення та документального підтвердження факту ухилення боржника, який має паспорт для виїзду за кордон і з цією метою має намір та реальну можливість вибути за межі України, від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду чи іншого органу (посадової особи). Таке обмеження може бути встановлено лише строком до виконання боржником своїх зобов'язань.

Згідно розяснень, викладених у листі Міністерства юстиції України від 06.06.2008 року № 25-32/507, подання Державної виконавчої служби до суду повинно містити в тому числі й обґрунтування ухилення боржника від виконання своїх зобовязань.

Згідно з п. 11.1.1 вищезазначеної Інструкції передбачено, що подання повинно містити:

а) найменування суду, до якого направляється подання;

б) реквізити виконавчого документа, який перебуває на виконанні;

в) реквізити виконавчого провадження;

г) прізвище, ім'я та по батькові особи (боржника), дату народження (число, місяць, рік);

ґ) підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань.

Однак, подання державного виконавця не містить доказів, які б підтверджували ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього виконавчим документом, відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання. Будь-які підтвердження про вручення копії постанови про відкриття виконавчого провадження боржнику суду не надані.

Суду не надано також доказів й того, чи мали місце виклики боржника державним виконавцем до відділу ДВС та доказів того, що він не з'являється без поважних причин до відділу ДВС на такі виклики.

Стаття 19 ЗУ "Про державну прикордонну службу України" вказує, що обмеження права громадян на виїзд з України належить до виключної компетенції Адміністрації Державної прикордонної служби України, а пункт 8 цієї статті покладає на державну прикордонну службу України обов'язок запобігання і недопущення в'їзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно з законодавством не дозволено в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено в праві виїзду з України.

Державним виконавцем не доведено що ОСОБА_1 має намір вибути за межі України з метою ухилення від виконання виконавчого документу, шляхом звернення з відповідним клопотанням до Державної прикордонної служби. Одночасно суд зауважує, що заявником до подання не додані будь - які підтверджуючі дані про громадянство боржника, чи є він громадянином України, наявність у нього закордонного паспорту або номер та серія при його наявності, не вказано у який спосіб треба встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, що є суворою умовою Адміністрації Державної прикордонної служби України при виконанні нею рішень суду про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника.

Згідно з п. 11.1.2. вказаної Інструкції, у поданні мають бути визначені заходи (тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа чи без такого), найменування органів, які мають їх здійснити. У разі тимчасового обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа зазначаються вид паспортного документа (для громадян України - дипломатичний паспорт, службовий паспорт, паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, посвідчення особи моряка тощо; для іноземців та осіб без громадянства - паспортний документ, що підтверджує громадянство іноземця або посвідчує особу без громадянства), а також найменування та місцезнаходження державного органу, до якого повинен надсилатися вилучений паспортний документ.

Застосування таких обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст. 33 Конституції України та ст. 313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

Таким чином, приймаючи до уваги, що право державного виконавця на звернення з даним поданням виникає лише у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань і наявність лише самого зобов'язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні подання.

На підставі ст. 33 Конституції України, ч. 2-3 ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 2-3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 5, 11, 32, 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 6, 7 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п. 8 ст. 19 Закону України «Про державну прикордонну службу», керуючись ст. ст. 8, 208-210, 377-1, 373 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні подання Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон громадянина України ОСОБА_1, - відмовити.

Ухвалу суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Особи, які брали участі у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судової ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя Н.П. Кір`якова