АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3051/15 Справа № 201/9734/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Демидова С. О. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - суддіДемченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Левцунові І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання дій неправомірними та стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з неодноразово уточненим позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк") про визнання дій неправомірними та стягнення грошових коштів, мотивуючи тим, що 11 січня 2005 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір №DNRORK64320267, за умовами якого вона отримала 7.377 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості.

Зазначала, що 22 травня 2006 року відповідно платіжних доручень № та № вона сплатила суму заборгованості в розмірі 5.127 грн.89 коп. та пеню в розмірі 414 грн.41 коп., однак в жовтні 2007 року отримала постанову ВДВС у Самарському районі м.Дніпропетровська про стягнення з неї на користь відповідача заборгованості в розмірі 7.795 грн.56 коп., яка була нею погашена і у зв'язку з чим виконавче провадження припинено.

Посилаючись на те, що банк безпідставно нараховує їй заборгованість, яку списує з її заробітної картки, а тому просить суд визнати неправомірними дії банку по нарахуванню прострочених відсотків за користування кредитом, пені та комісійної винагороди по кредитному договору №DNRORK64320267 від 11 січня 2005 року; визнати незаконними дії банку по утриманню сум з будь-яких рахунків, відкритих на її ім'я, починаючи з 16 липня 2010 року за кредитним договором №DNRORK64320267 від 11 січня 2005 року; стягнути з банку на її користь суму незаконно стягнутих коштів у розмірі 8.383 грн.90 коп. та в рахунок моральної шкоди 5.000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2015 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 11 січня 2005 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ "ПриватБанк" укладено кредитний договір №DNRORK64320267, згідно якого відповідач надав ОСОБА_2 кредитні кошти в розмірі 7.377 грн. на придбання товарів суспільного споживання зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості і комісії в розмірі 1,45% від суми кредиту щомісяця. Строк дії договору встановлено до 11 січня 2007 року. (а.с.153-156).

Частиною 1 ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно наданого розрахунку ПАТ КБ "ПриватБанк" за позивачем, станом на 14 жовтня 2014 року рахується заборгованість по кредитному договору №DNRORK64320267 від 11 січня 2005 року в розмірі 33.533 грн.98 коп. (а.с.116-118).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що можливість договірного списання банком заборгованості з рахунків клієнта визначена сторонами і заборгованість є безспірною, оскільки підтверджується деталізованим розрахунком, який надано банком.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст.510 ЦК України).

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст.530,631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс 13, яка згідно зі ст.3607 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Згідно зі ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У абз.1,2 п.17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2012 року №5 судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599-601,604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

В свою чергу ст.26 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"визначає, що платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей зі своїх рахунків на користь банку платника або третіх осіб. Також відповідно до п.6.1-6.6 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління НБУ від 21 січня 2004 року №22, та Умов та правил надання банківських послуг, якщо кредитором по договору є банк, обслуговуючий платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або в іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, необхідну банку для списання коштів з рахунку платника. Списання коштів з будь-якого рахунку клієнту, відкритого банком, оформлюється меморіальним ордером.

Згідно із п.1.3.1.6 Умов та правил надання банківських послуг клієнт доручає банку списання грошових коштів із своїх рахунків, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, які підлягають сплаті банку по цьому договору, при настанні строку платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у випадку настання строку платежів по іншим договорам клієнта в розмірі, встановленому ними договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку. Банк провадить списання коштів у грошові одиниці України з рахунку клієнта в розмірі еквівалентному сумі заборгованості по договору.

З матеріалів справи видно, що 16 червня 2006 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська ухвалене рішення, яким задоволено позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по кредитному договору №DNRORK64320267 від 11 січня 2005 року. Стягнуто заборгованість станом на 31 січня 2006 року у розмірі 7.718 грн.38 коп.

13 лютого 2007 року до Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції надійшов виконавчий лист №2-1027/06 від 16 червня 2006 року щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості в розмірі 7.718 грн.38 коп., за яким було відкрито виконавче провадження та який 07 травня 2007 року був повернутий до районного суду на підставі п.8 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження".

Пунктом 8 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження", в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом.

Таким чином, ОСОБА_2 ще у травні 2007 року погасила наявну заборгованість по кредитному договору.

Це також підтверджується листом Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 17 березня 2015 року та листом Кіровського районного суду м.Дніпропетровска від 03 квітня 2015 року №3298/15, а тому висновок суду першої інстанції щодо правомірності списання суми заборгованості з картки позивача не відповідає дійсності.

Оскільки ухвалене судове рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором виконано, тобто мало місце дострокового стягнення всієї кредитної заборгованості, а відтак, строк договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини, а тому нарахування відсотків за користування кредитом, неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено, у зв'язку з чим дії ПАТ КБ "ПриватБанк" щодо автоматичного списання з рахунку позивача грошових коштів є неправомірними.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивачем надано квитанції про оплату заборгованості по кредиту, виписку за карткою №52061 та деталізований розрахунок заборгованості за кредитним договором №DNRORK64320267 від 11 січня 2005 року з яких вбачається, що за період з 16 липня 2010 року по 30 січня 2015 року банком було проведено автоматичне списання боргу на загальну суму 8.309 грн.87 коп. (05 грн.22 коп.+20 грн. 88 коп.+10 грн.44 коп.+412 грн.65 коп.+350 грн.+502 грн. 73 коп.+350 грн.+557 грн.60 коп.+350 грн.+441 грн.39 коп.+ 350 грн.+469 грн.68 коп.+350 грн.+437 грн.57 коп.+350 грн.+ 435 грн.73 коп.+350 грн.+2.113 грн.17 коп.+09 грн.85 коп.+ 253 грн.18 коп.+500 грн.+04 грн.78 коп.), а тому ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_2 (а.с.197-200,119-121).

Доказів того, що з 16 липня 2010 року по 21 липня 2010 року відповідачем стягнуто 3.064 грн. позивачем не надано, а тому вони задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягають.

Як зазначив Пленум Верховного Суду України у п.2 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами конституції або випливає з її положень; у випадках коли встановлена відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Правовідносини, які виникли між сторонами, не передбачають відшкодування моральної шкоди.

На підставі встановлених фактів, які підтверджуються матеріалами справи, та враховуючі викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані та підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а тому підлягають частковому задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 831 грн.60 коп.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання дій неправомірними та стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Визнати дії публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" по нарахуванню за кредитним договором №DNRORK64320267 від 11 лютого 2005 року прострочених відсотків за користування кредитом, пені, комісійної винагороди та утриманню сум з рахунків, відкритих на ім'я ОСОБА_2, з 16 липня 2010 року неправомірними.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_2 неправомірно стягнуті грошові кошти за період з 16 липня 2010 року по 30 січня 2015 року в розмірі 8.309 грн.87 коп. та судові витрати в розмірі 831 грн., а всього стягнути 9.140 грн.87 коп.

В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.