Справа № 308/934/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

25 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска В.В.

суддів - Готри Т.Ю., Кондора Р.Ю.

при секретарі - Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Державного навчального закладу «Ужгородський центр професійно-технічної освіти» до ОСОБА_1 про виселення з учнівського гуртожитку без надання іншого житла та стягнення заборгованості по оплаті за проживання за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

28 січня 2015 року Державний навчальний заклад «Ужгородський центр професійно-технічної освіти» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про виселення з учнівського гуртожитку без надання іншого житла та стягнення заборгованості по оплаті за проживання в сумі 997,72 грн., який обгрунтував тим, що 1 лютого 2005 року між Ужгородським професійним машинобудівним ліцеєм, правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1, яка не перебула і не перебуває в трудових відносинах з позивачем, було укладено договір найму житла в гуртожитку ліцею, згідно умов якого відповідачці було надано для тимчасового проживання кімнати № 231 та № 232 в учнівському гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1. Строк дії договору закінчився 1 лютого 2006 року, однак відповідачка відмовляється звільнити вказані кімнати.

Відповідно до умов Договору відповідач взяла на себе зобов'язання своєчасно, не пізніше 10-го числа кожного місяця вносити плату за житло та комунальні послуги згідно з встановленими тарифами. Однак, взяті на себе зобов'язання, щодо оплати за житло та комунальні послуги, у розмірі та строки визначені договором відповідачем не виконано, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість за період з січня 2012 року по січень 2015 року в сумі 997,72 грн..

Письмову вимогу позивача про звільнення займаного жилого приміщення та сплату заборгованості за проживання відповідачем залишено без задоволення.

Посилаючись на вказані обставини та норми ст.ст. 61, 116, 127-129 ЖК України, позивач просив суд ухвалити рішення, яким виселити ОСОБА_1 із займаних нею кімнат № 231 та № 232 в учнівському гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житла, стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість по оплаті за проживання в учнівському гуртожитку в сумі 997, 72 грн. та судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Ухвалено: «Виселити ОСОБА_1 із займаних нею кімнат № 231 та № 232 учнівського гуртожитку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житла.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного навчального закладу «Ужгородський центр професійно-технічної освіти» сплаченого ними суми судового збору в розмірі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 копійок)».

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням про виселення відповідачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення в частині задоволення позову про виселення з учнівського гуртожитку із-за порушення норм матеріального та процесуального права, неповного встановлення обставин справи, просила скасувати рішення в цій частині та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Межі доводів апеляційної скарги - право оперативного управління на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації та є похідним і реєструється після державної реєстрації права власності на таке майно (ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень), на день звернення до суду позивач не зареєстрував за собою речове право на будівлю гуртожитку, а згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 січня 2015 року позивачем по справі може бути Міністерство освіти і науки України, якому на праві державної власності належать будівлі по АДРЕСА_1, які не мають статус гуртожитку.

В запереченні Державний навчальний заклад «Ужгородський центр професійно-технічної освіти» просить апеляційну скаргу відповідачки відхилити як необгрунтовану та безпідставну і залишити без змін рішення суду першої інстанції, ухвалене з дотримання вимог закону.

Представник позивача ОСОБА_3 просить відхилити апеляційну скаргу з підстав, зазначених в запереченні, й залишити без змін законне та обгрунтоване рішення суду.

Відповідачка повторно в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто у відсутності ОСОБА_1.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Пунктами 2, 14 Примірного положення про гуртожитки, яке затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року №208, передбачено, що гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера.

Судом встановлено, що 1 лютого 2005 року між Ужгородським профе сійним машинобудівним ліцеєм, правонаступником якого є позивач Державний навчальний заклад «Ужгородський центр професійно-технічної освіти», та ОСОБА_1 на підставі клопотання, було укладено договір найму житла в учнівському гуртожитку, згідно умов якого відповідачці і членам її сім'ї, дві особи, було надано у тимчасове користування на строк шість місяців житлове приміщення загальною площею 42 м. кв., а саме: кімнати № 231 та № 232 за адресою: АДРЕСА_1, (а.с.13).

З вказаного вище договору вбачається, що строк дії такого продовжувався і закінчився 1 лютого 2006 року.

Наказом Міністерства освіти і науки України № 1004 від 13 листопада 2007 року затверджене Примірне положення про студентський гуртожиток, яке регламентує функціонування студентських містечок і гуртожитків в навчальних закладах, визначає порядок надання житлової площі в гуртожитках, умови проживання, правила внутрішнього розпорядку, яким встановлено, що житлова площа та місця загального користування в гуртожитку не підлягають здаванню для проживання сторонніх осіб, проживання яких в студентському гуртожитку забороняється.

Встановлено, що власником об'єкту нерухомого майна, будівлі та споруди навчальний корпус - Б; виробничий корпус - В; побутовий корпус Г,Г'; гуртожиток - Д,Д',Д''; гараж - Е; ТП - Є за адресою: АДРЕСА_1, була держава в особі Верховної ради України на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого 19 грудня 2005 року виконавчим комітетом Ужгородської міської ради, а згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 32980534 від 31 січня 2015 року власником вказаного вище нерухомого майна є держава в особі Міністерства освіти і науки України.

Відповідно до п. 7.9 Статуту ДНЗ «Ужгородський центр професійно-технічної освіти» об'єкти права власності: навчально-виробничі, побутові, культурні, освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, житло, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно Центру є державною власністю, що закріплене Міністерством освіти і науки за Центром і перебуває в оперативному управлінні Центру.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 27 листопада 2013 року ОСОБА_4 є керівником ДНЗ «Ужгородський центр професійно-технічної освіти» і тому вправі подавати позов про виселення з учнівського гуртожитку, який перебуває в оперативному управлінні Центру, оскільки в своїй діяльності керується Статутом.

З наданого суду акту від 14 грудня 2014 року вбачається, що відповідачка більше одного року не проживає в кімнатах №№ 231 і 232 гуртожитку ДНЗ УЦПТО (а.с. 22).

Встановлено, що листами від 12 вересня 2012 року, від 23 листопада 2012 року та від 02 грудня 2014 року позивач звертався до відповідачки з вимогою про звільнення займаного нею жилового приміщення в учнівському гуртожитку, яке вона займає без жодних законних підстав.

За вимогами ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Суд встановив, що позивач не має намір продовжувати з відповідачкою термін дії договору найму спірного житла в учнівському гуртожитку від 1 лютого 2005 року, строк дії якого закінчився 1 лютого 2006 року.

Як вірно зазначив суд, відмова від виконання умов договору щодо звільнення житла після закінчення встановленого терміну є підставою для виселення в судовому порядку.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 19 грудня 2011 р. у справі № 6-71цс11, стаття 125, частина 3 статті 132 ЖК України щодо підстав виселення без надання іншого жилого приміщення чи з наданням такого застосовуються до житлових правовідносин, одним із суб'єктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах. Закріплені в цих статтях закону гарантії не може бути застосовано при вирішенні спору про виселення із гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах.

Частиною 1 ст. 360-7 ЦПК України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Встановивши, що кімнати в гуртожитку надані ОСОБА_1 не у зв'язку з перебуванням у трудових відносинах з позивачем - Державним навчальним закладом «Ужгородський центр професійно-технічної освіти» чи навчанням в ньому ( ст. 127 ЖК України), що строк дії договору найму житлового приміщення в учнівському гуртожитку закінчився 1 лютого 2006 року і наймодавець не має наміру продовжувати договір, а будучи тимчасовим користувачем спірного жилого приміщення на умовах найму відповідач не набула права постійного користування ним, суд прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_1 підлягає виселенню із займаних нею кімнат № 231 та № 232 в учнівському гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять встановлених законом підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, яке постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене та на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу відповідачки слід відхилити як безпідставну та необгрунтовану й залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: