Справа № 487/7985/15-ц
Провадження № 2/487/3131/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2015 м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.,

при секретарі - ІГНАТЬЄВІ А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа, які не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Третя миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначила, що 13 травня 2000 року померла її матір ОСОБА_2. Після смерті матері відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме: будинок 28 по вулиці Бугській, ОСОБА_3 у місті Миколаєві, який належав матері на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу жилого будинку від 20 червня 1978 року, зареєстрованого у Великокоренихській селищній раді. Нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області 10.09.2015 року було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на підставі її звернення у звязку з відсутністю передбаченої законодавством реєстрації договору купівлі-продажу. З огляду на викладене позивачка просила визнати за нею право власності на будинок 28 по вулиці Бугській, ОСОБА_3 у місті Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2, померлої 13 травня 2000 року.

Представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача Миколаївської міської ради, у судове засідання не зявися, надавши суду заяву про розгляд справи за відсутністю представника Миколаївської міської ради, відповідно до якої просив прийняти рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів та у відповідності до вимог діючого законодавства.

Представник Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області у судове засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали страви, заслухавши пояснення учасників судового провадження, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Згідно ст. 4 ЦК УРСР (тут та надалі у всіх випадках вживання в редакції від 18.07.1963 року, чинній на момент набуття права власності) цивільні права та обовязки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР та Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обовязки. Відповідно до цього цивільні права і обовязки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 41 ЦК УРСР передбачено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків.

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобовязання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Згідно ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу жилого будинку, згідно ст. 227 цього Кодексу, повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (із змінами) права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (втрата чинності 13 грудня 1995 року) реєстрація будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадилась бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Згідно з пунктами 31-33 даної Інструкції, після проведення первинної реєстрації будинків та домоволодінь, бюро технічної інвентаризації повинно вести реєстрацію всіх змін в правовому стані будинків або домоволодінь. Послідуюча реєстрація переходу права власності від одних громадян до других провадиться на підставі документів, оформлених у встановленому законом порядку. Бюро технічної інвентаризації на документах, предявлених до реєстрації, які свідчать про перехід права власності на будинок або домоволодіння, проставляє реєстраційний напис за встановленою формою без складання висновку про реєстрацію.

Відповідно до пункту 18 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (додаток 1 до Інструкції від 31 січня 1966 року) до документів вказаної категорії віднесені нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 червня 1978 року ОСОБА_2 придбала житловий будинок з надвірними спорудами 28 по вулиці Бугській, ОСОБА_3 у місті Миколаєві. Договір посвідчено Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 6429 та зареєстровано у Великокоренихській селищній раді народних депутатів виконавчого комітету Заводського району Миколаївської області 13 липня 1978 року за номером 18.

З огляду на викладене судом встановлено, що за життя, спадкодавцем ОСОБА_2 було набуто право власності на спірний обєкт нерухомості у відповідності з вимогами чинного на момент виникнення правовідносин законодавства, оскільки договір купівлі-продажу входив до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, був посвідчений нотаріально та зареєстрований у відповідній селищній раді, при виконавчому комітеті якої, згідно чинного на той момент законодавства, було бюро технічної інвентаризації.

13 травня 2000 року ОСОБА_2 померла.

Згідно свідоцтва про народження серії ЯГ №160098 від 16.03.1953 року та свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ФП №286404 від 15.11.1974 року ОСОБА_1 (до реєстрації шлюбу ОСОБА_2) ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_2.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_2 третьою миколаївською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №681/2000 року, за даними якої донька померлої позивачка ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк (17 жовтня 2000 року). Даний спадкоємець від права на спадкування не усувались, черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування не змінювалась. Інші особи з заявами про прийняття спадщини згідно матеріалів спадкової справи до нотаріуса не звертались.

На момент смерті спадкодавця та звернення ОСОБА_1 з заявою про прийняття спадщини, правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР (в редакції 30.10.1999 року).

Згідно ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 30.10.1999 року), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, колі і оскільки воно не змінено заповітом.

Часом відкриття спадщини, згідно ст. 525 ЦК УРСР, визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини, за нормами ст. 526 ЦК УРСР, визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця.

Статтею 529 ЦК УРСР передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Згідно ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

За нормами ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Постановою від 10.09.2015 року державним нотаріусом було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за на будинок 28 по вулиці Бугській, ОСОБА_3 у місті Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2, померлої 13 травня 2000 року, у звязку невідповідністю правовстановлюючого документу (договору купівлі-продажу) вимогам чинного законодавства з посиланням на 182 ЦК України щодо обовязкової державної реєстрації речових прав на нерухомі речі.

Зазначений висновок є хибним, оскільки, як зазначалось судом раніше, на момент набуття спадкодавцем ОСОБА_2 прав власності на спірне нерухоме майно, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а норм ст. 182 ЦК України взагалі не існувало. Договір купівлі-продажу від 20.06.1978 року був посвідчений та зареєстрований у відповідності до вимог чинного на той момент законодавства, а отже є належним правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно.

З огляду на викладене, оскільки спадкодавець ОСОБА_2, якою за життя було у встановленому законом порядку набуто право власності на спірний обєкт нерухомості, померла 13.05.2000 року, а позивачка, як спадкоємиця першої черги, звернулась з заявою про прийняття спадщини у строки та порядок, визначені чинним законодавством України, суд, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності набудинок 28 по вулиці Бугській, ОСОБА_3 у місті Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2, померлої 13 травня 2000 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. 58 Конституції України, ст. ст. 10, 11, 59, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 4, 41, 128, 224, 227 ЦК УРСР (в редакції 18.07.1963 року), ст. ст. 524-526, 529, 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 30.10.1999 року),суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок 28 (двадцять вісім) з надвірними та господарськими будівлями і спорудами по вулиці Бугській, ОСОБА_3 у місті Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2, померлої 13 травня 2000 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: А.О. ТЕМНІКОВА