Справа № 639/6726/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі :

Головуючого - судді Шиянової Л.О.

за участю секретаря - Крбеян К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченко», третя особа Жовтневий відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління остиції про стягнення середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку та компенсації, витрат на правову допомогу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

У липні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченко» (далі ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченко») та просила постановити рішення, на підставі якого стягнути з відповідача грошові кошти, які не були їй виплачені при звільнені з роботи , а саме інфляційні витрати за несвоєчасно виплачену заробітну плату у сумі 5 904,23 грн.,середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку в сумі 52 635,89 коп., моральну шкоду у сумі 5 000 ,00 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 1 000,00 грн., а усього 64 540,12 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 13.11.2006 року вона працювала на ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченко» кухарем 5-го розряду. За час роботи на підприємстві позивачу не своєчасно виплачувалася заробітна плата, у звязку з чим вона вимушена була звільнитися з роботи. Наказом підприємства №90к від 14.02.2011 року вона була звільнена з роботи за згодою сторін по п.1 ст.39 КЗпП України з посади кухаря 6 розряду.

При звільнені позивача з роботи їй не було виплачено прикінцевий розрахунок та заборгованість по заробітній платі у розмірі 12204,00 грн. Вказана заборгованість була стягнута з відповідача судовим наказом від 23 березня 2012 року за її заявою. Згідно довідки ДП « ХПЗ ім.. ОСОБА_2 №014-194 від 17.03.2015 року загальна сума заборгованості по заробітній платі станом на 16.03.2015 року становить 9 190,42 грн.,яка до цього часу їй так і не виплачена. Тому, у зв'язку з тим, що відповідач до цього часу так не виплатив позивачу прикінцевий розрахунок, остання вимушена звернутися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник, який діє на підставі довіреності, позов підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченко» - ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності від 13.01.2015 року, в судовому засіданні позов ОСОБА_1 визнала частково, не заперечувала проти виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 18 009,49 грн. з урахуванням утримань та графіку роботи підприємства.

Представник третьої особи ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечував з тих підстав, що державною виконавчою службою вживаються усі заходи щодо стягнення заборгованості перед позивачем.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку , що заявлений ОСОБА_1 позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, як встановлено судом, що з 13.11.2006 року ОСОБА_1 працювала на ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченко» кухарем 5-го розряду. За час роботи на підприємстві позивачу не своєчасно виплачувалася заробітна плата, у звязку з чим вона вимушена була звільнитися з роботи. Наказом підприємства №90к від 14.02.2011 року вона була звільнена з роботи за згодою сторін по п.1 ст.39 КЗпП України з посади кухаря 6 розряду .

При звільнені позивача з роботи їй не було виплачено прикінцевий розрахунок та заборгованість по заробітній платі у розмірі 12204,00 грн. Вказана заборгованість була стягнута з відповідача судовим наказом від 23 березня 2012 року за її заявою. Згідно довідки ДП « ХПЗ ім.. ОСОБА_2 №014-194 від 17.03.2015 року загальна сума заборгованості по заробітній платі станом на 16.03.2015 року становить 9 190, 42 грн., яка до цього часу позивачу так і не виплачена, що не оспорювала в судовому засіданні представник відповідача( а.с.11).

. Тому, у зв'язку з тим, що відповідач до цього часу так не виплатив позивачу прикінцевий розрахунок, остання вимушена була звернутися до суду з даним позовом.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

Як зазначив в судовому засіданні представник позивача, і проти цього не заперечував представник відповідача, при звільнені ОСОБА_1 з роботи та по теперішній час їй вказана сума заборгованості по заробітній платі не виплачена.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні,що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Згідно абз.2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Згідно довідки про розмір заробітної плати ОСОБА_1, виданої відповідачем 15.07.2015 №014-548 року, заробітна плата за два місяці перед звільненням ( грудень 2010 року та січень 2011) становить 1983,26 грн.( 1056,48 +926,78) ( а. с. 12).

Відповідно розрахунку позивача, з яким погодилась та який визнала у судовому засіданні представник відповідача, її середньомісячна заробітна плата перед звільненням становила 993,13 коп.( 1983,26 : 2) .

На день предявлення позову, затримка розрахунку з березня 2011 року по липень 2015 року становить 53 місяці, а тому сума середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільнені станом на 01.07.2015 року складає 52 635,89 грн. (993,13 грн. х 53 ).

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку по день остаточного розрахунку відповідають вимогам Закону, а тому підлягають задоволенню.

Задовольняючи вимоги позивача , суд при розрахунку середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку виходив з середньомісячного розміру заробітної плати позивача, з якою погодився відповідач) та числа місяців за час затримки розрахунку, як вказано у розрахунку позивача, тому суд погоджується зі вказаним розрахунком ,наведеним у позовній заяві (а. с. 5).

При цьому суд не може погодитися в позицією представника відповідача в той частині, що при визначені розміру середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільнені береться до уваги графік роботи підприємства, оскільки даний графік був установлений на підприємстві після звільнення позивача з роботи, а дія наказів підприємства на звільненого працівника не поширюється.

Щодо до стягнення інфляційних витрат, то у цієї частині суд, відмовляючи позивачу, виходив з наступного.

Згідно Правової Позиції Верховного суду України у справі № 6-43цс14 від 21 травня 2014 року у випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у звязку з несвоєчасним виконанням рішення.

Що стосуються позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення на її користь компенсації за заподіяну моральну шкоду, то відмовляючи у задоволені позову в даній частині суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У звязку з тим, що всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду належних доказів, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд вважає необхідним у його задоволенні відмовити.

Що стосується витрат на правову допомогу, то у цієї частині суд задовольняє вимоги з наступних підставю

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

В п. 48 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано в п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї Постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження витрат на правову допомогу, до позову позивачем був доданий договір про надання правової допомоги та квитанція до прибуткового касового ордера про сплату послуг з надання правової допомоги у визначеному договором в сумі 1 000 грн.00 коп. ( а.с.14-16). Тому вказану суму суд стягує з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.7,10,11,60,61,79,84, 88, 208, 209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 116,117,237-1 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»; п.48 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, суд -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченко» ,третя особа Жовтневий відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління остиціїпро стягнення середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку та компенсації, витрат на правову допомогу та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченко» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку у сумі 52 635 (пятдесят дві тисячі шістсот тридцять пять) грн. 89 коп., витрати на правову допомогу у сумі 1000 ( одну тисячу) грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченко» на користь держави судовий збір у сумі 526 (пятсот двадцять шість) грн.35 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.О.Шиянова