УХВАЛА

іменем україни

8 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання та обслуговування за касаційною скаргою комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» на рішення апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року комунальне підприємство «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» (далі - КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що підприємство, як виробник теплової енергії, надає послуги з централізованого опалення населенню, у тому числі і відповідачці, яка проживає у квартирі АДРЕСА_1, що належить їй на праві власності. Оскільки з жовтня 2010 року відповідачка не оплачує надані послуги, утворилась заборгованість за послуги теплопостачання у розмірі 6 016 грн 22 коп., та за обслуговування тепломереж у розмірі 154 грн 36 коп., які позивач просив стягнути на його користь.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від

4 листопада 2014 року у задоволенні позову КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов

КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» заборгованість з оплати послуг із надання централізованого опалення та обслуговування внутрішньодомових мереж централізованого опалення у розмірі 4 722 грн 75 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить змінити рішення суду апеляційної інстанції, задовольнивши позов у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що підстави для стягнення заборгованості з відповідачки відсутні, оскільки належна їй квартира з липня 2009 року відключена від централізованого опалення, тому такі послуги вона не споживала.

Скасовуючи рішення районного суду та частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що відповідачка самовільно, з порушенням установленого порядку, відключилась від систем централізованого опалення, тому повинна сплатити борг за послуги з централізованого опалення та обслуговування внутрішньобудинкової мережі централізованого опалення у межах строку позовної давності, з урахуванням її заяви про застосування позовної давності.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго», як виробник теплової енергії, надає послуги з централізованого опалення населенню, у тому числі ОСОБА_3, яка проживає у квартирі АДРЕСА_1, що належить їй на праві власності. З жовтня 2010 року відповідачка не оплачує надані послуги та має заборгованість.

Обґрунтовуючи заперечення проти заяви ОСОБА_3 про застосування позовної давності, КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» посилалось на переривання перебігу позовної давності зверненням у жовтні 2011 року до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення зі ОСОБА_3 заборгованості за надані послуги з централізованого опалення.

З матеріалів справи вбачається, що 4 жовтня 2011 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області у прийняття заяви КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з централізованого опалення у розмірі 2 254 грн 46 коп. зі ОСОБА_3 відмовлено у зв'язку із наявністю спору про право (а. с. 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, на яку має право позивач.

У ч. 1 ст. 95 ЦПК України зазначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів чи витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист позивача на стягнення заборгованості за надані послуги може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 214, 303, 316 ЦПК України зазначене не врахував, доводам апеляційної скарги про переривання перебігу позовної давності оцінки не дав, не визначився з початком перебігу позовної давності, його перериванням та дійшов до передчасного висновку про те, що підлягає стягненню заборгованість у межах строку позовної давності за три роки, що передують зверненню до суду з даним позовом.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко