Справа № 308/279/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

15 квітня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої - Боднар О.В.

суддів - Кеміня М.П., Джуги С.Д.

при секретарі - Маринець Д.М.

з участю - представників ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайоннного суду від 18 лютого 2015 року справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання договору поруки припиненим, -

у с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ПАТ «ВТБ Банк» звернулося до суду з позовом до боржника за кредитним договором від 14 березня 2008 року № 0781 SK, з додатковими договорами до нього, ОСОБА_4 та поручителя за договором поруки від 14 березня 2008 року № 0781 Р, з додатковими договорами до нього, ОСОБА_3, в якому просило достроково стягнути з відповідачів, як солідарних боржників, на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 25 грудня 2013 року у розмірі 305 895,95 грн.

Заявою від 03 березня 2014 року (а.с. 73-74, 104-105) позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість станом на 03 березня 2014 року у розмірі 90 304,68 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних - 84 638,61 грн.,

- заборгованість за відсотками за користування кредитом з урахуванням 3 % річних - 3 715,96 грн. (прострочена заборгованість за процентами за період з 11 лютого 2014 року по 03 березня 2014 року - 2 907,45 грн.; поточна заборгованість за процентами за період з 08 лютого 2014 року по 28 лютого 2014 року - 803,49 грн.; 3% річних - 5,02 грн.),

- пеня - 1 950,11 грн.,

та судовий збір у розмірі 3 058,96 грн.

ОСОБА_3 у березні 2014 року подала зустрічний позов, який уточнила заявою від 06 жовтня 2014 року, в якому на підставі ч.ч.1,4 ст.559 ЦК України просила визнати припиненою поруку за договором поруки № 0781 Р від 14 березня 2008 року. Зазначала, що у зв'язку з укладенням без її згоди 13 серпня 2009 року між банком та ОСОБА_4 договору про внесення змін № 1 до кредитного договору збільшився обсяг її відповідальності як поручителя. Крім того, банк не звернувся з позовом до неї, як поручителя, протягом шести місяців з моменту виникнення заборгованості за кредитним договором, а саме з грудня 2011 року (а.с. 84-85).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 06 жовтня 2014 року зустрічний позов прийнятий та об'єднаний в одне провадження з первісним позовом (а.с. 137).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18 лютого 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ Банк» в особі відділення «Закарпатське» ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором № 0781 SK від 14 березня 2014 року в розмірі 90 304,68 грн., з яких:

84 638,61 грн. - заборгованість за кредитом;

2 907,45 грн. - прострочена заборгованість за процентами за період з 11 лютого 2014 року по 03 березня 2014 року;

803,49 грн. - поточна заборгованість за процентами за період з 08 лютого 2014 року по 28 лютого 2014 року;

5,02 грн. - 3% річних; 1 950,11 грн. - пеня, та 3 058,96 грн. - судових витрат.

У зустрічному позові про визнання припиненою поруки за договором поруки № 0781 від 14 березня 2008 року - відмовлено (а.с. 146-153).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові. Зустрічний позов задовольнити. Визнати договір поруки № 0781 Р від 14 березня 20008 року припиненим.

Зазначає, що згідно з умовами іпотечного договору було застосовано досудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу квартири. Банк, з порушенням вимог ст.38 Закону України «Про іпотеку», самостійно визначивши вартість квартири та дійшовши висновку про достатність цих коштів для задоволення вимог за кредитним договором, реалізував її.

Крім того, іпотечним договором встановлено як спосіб припинення зобов'язань реалізацію іпотекодержателем предмета іпотеки.

Суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, не надав оцінки договору купівлі-продажу квартири, яка є предметом іпотеки, не застосував положення ст.38 Закону України «Про іпотеку», які підлягали застосуванню.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд не взяв до уваги те, що оскільки банк не звернувся з позовом до поручителя у встановлений ч.4 ст.559 ЦК України строк, то порука є припиненою.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 березня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» (змінило найменування на ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 0781 SK (далі - кредитний договір), за умовами якого остання отримала кредит у сумі 39 450,00 дол.США на строк до 13 березня 2028 року, зі сплатою за користування кредитом 12 % річних для придбання однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-15).

Зазначена квартира на підставі іпотечного договору від 14 березня 2008 року, укладеного між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4, із змінами внесеними на підставі договорів про внесення змін № 1 від 13 серпня 2010 року та № 2 від 04 листопада 2011 року (а.с. 48-51), з метою виконання зобов'язань за кредитним договором була передана останньою в іпотеку банку (а.с. 43-47).

В цей же день, 14 березня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 0781 Р, відповідно до п.1 якого поручитель поручилася перед банком за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором та будь-якими додатковими угодами до нього (в т.ч. тих, що збільшують основне зобов'язання).

До кредитного договору на підставі договорів про внесення змін №1 від 13 серпня 2009 року, № 2 від 31 серпня 2010 року, № 3 від 13 вересня 2011 року, № 4 від 04 листопада 2011 року, № 5 від 09 серпня 2013 року були внесені відповідні зміни (а.с. 16-29).

Зокрема, пунктом 1 договору про внесенні змін № 4 викладено в іншій редакції пункт 1.1. кредитного договору та зазначено, що банк надає позичальнику кредитні кошти у розмірі 298 833,00 грн. на строк до 13 березня 2028 року, зі сплатою за користування кредитом 10 % річних (а.с. 27-28).

Договорами про внесення змін № 1 від 14 березня 2008 року, № 2 від 14 березня 2010 року, № 3 від 04 листопада 2011 року були внесені зміни до договору поруки (а.с. 40-42).

Листами-вимогами № 1411/1600-2 та № 1412/1600-2 від 04 вересня 2013 року, які були отримані відповідачами 09 вересня 2013 року (а.с. 59-61), банк повідомляв останніх, що станом на 04 вересня 2013 року заборгованість за кредитним договором становить 296 900,83 грн., з яких:

282 233,51 грн. - поточна заборгованість за кредитом,

668,27 грн. - прострочена заборгованість за кредитом,

2 402,73 грн. - прострочена заборгованість по відсотках,

1 859,99 грн. - нараховані відсотки по кредиту,

9 22,41 грн. - поточна заборгованість по комісії за обслуговування кредиту,

513,92 грн. - прострочена заборгованість по комісії за обслуговування кредиту та про те, що у випадку непогашення заборгованості протягом 30 календарних днів з дня отримання вимоги банком буде ініційоване примусове стягнення заборгованості в судовому порядку або у інший спосіб відповідно до законодавства України.

У січні 2014 року відповідачі звернулися до банку з наміром здійснити погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок добровільної реалізації предмета іпотеки за ціною, погодженою з потенційним покупцем ОСОБА_5, 26 000,00 дол.США, у гривневому еквіваленті на день продажу квартири (а.с. 95-97). Квартиа, яка була предметом іпотеки, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 31 січня 2014 року була продана ОСОБА_5 Ціна майна відповідно до п.2.1 договору купівлі-продажу становить 73 350,00 грн. (а.с. 128-129).

З наявної у матеріалах справи копії квитанції № 21308 від 31січня 2014 року, письмових пояснень позивача та довідки про поточний стан заборгованості та розподіл коштів за рахунок добровільної реалізації № 143/1720-2 від 06 лютого 2014 року вбачається, що ОСОБА_5 було внесено 222 300,00 грн. на погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № 0781 SK від 14 березня 2008 року у зв'язку із добровільною реалізацією майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказані кошти були спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором, проте для повного погашення заборгованості їх виявилось недостатньо. Залишок заборгованості за кредитним договором станом на 06 лютого 2014 року становив 89 379,62 грн., з яких:

84 638,61 грн. - поточна заборгованість за кредитом,

2 745,13 грн. - поточна заборгованість по відсотках за період з 08 січня 2014 року по 31 січня 2014 року,

1 888,20 грн. - пеня за невиконання зобов'язань за кредитом, нарахована з 08 січня 2014 року по 05 лютого 2014 року,

13,43 дол.США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитом, нарахована за період з 09 грудня 2009 року по 11 вересня 2014 року, що за курсом НБУ становить 107,68 грн. (а.с. 100, 115-116, 132).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, обґрунтовано дійшов висновку, що підстава припинення поруки, передбачена ч.1 ст. 559 ЦК України у зв'язку із зміною зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності відсутня, оскільки ОСОБА_3 в своїй заяві від 13 серпня 2009 року надала свою згоду на участь ОСОБА_4 в акції банку «Крок назустріч» та погодилася з усіма умовами відповідної акції, викладеними в договорі про внесенні змін до кредитного договору, який укладатиметься між позичальником та банком (а.с. 113) та в цей же день, 13 серпня 2009 року підписала договір про внесення змін № 1 до договору поруки (а.с. 40).

Проте, суд першої інстанції не надав оцінки доводам ОСОБА_3 щодо припинення договору поруки з підстави, передбаченої ч.4 ст.559 ЦК України, у зв'язку з тим, що прострочена заборгованість за кредитом (зі сплати пені) у позичальника виникла з грудня 2011 року, а із зазначеним позовом банк звернувся лише у січні 2014 року.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки п.12 договору, передбачено, що він вступає в дію з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором (постанови ВСУ від: 21 травня 2012 року у справах № 6-48цс11, № 6-68цс11; 23 травня 2012 року у справі № 6-33цс12; 18 липня 2012 року у справі № 6-678цс12).

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і пункту 4.4 кредитного договору використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши їм у вересні 2013 року листи-вимоги. Отже, банк пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, яке за таких обставин повинно було виконане протягом 30 календарних днів з дати отримання вимог відповідачами, а саме: до 09 жовтня 2013 року.

У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. Саме до такого висновку дійшов ВСУ у постанові від 21 січня 2015 року по справі № 6-190цс14, прийнятій за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених ст.355 ЦПК України, і який є обов'язковим для всіх судів України.

Оскільки з даним позовом банк звернувся у січні 2014 року, тобто в межах шестимісячного строку, підстава для визнання поруки припиненою у порядку ч.4 ст.559 ЦК України відсутня.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до вимог ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст.33 ЗУ «Про іпотеку»).

Згідно з ст.36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

-передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку»,

-право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 ЗУ «Про іпотеку».

Відповідачі з листопада 2013 року зверталися до банку із заявами про намір здійснити погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок добровільної реалізації предмета іпотеки, оскільки відповідно до ст.9 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодавець має право відчужити предмет іпотеки виключно на підставі згоди іпотекодержателя.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири, яка є предметом іпотеки від 31 січня 2014 року (а.с. 128) продавцем зазначено іпотекодавця ОСОБА_4, від імені якої діяла ОСОБА_3, покупцем - ОСОБА_5

З наведеного слідує, що квартира була реалізована іпотекодавцем та від її імені за згоди іпотекодержателя, що не відноситься до способу позасудового врегулювання, передбаченого ст.36 ЗУ «Про іпотеку», за ціною погодженою сторонами договору.

Доводи апелянта про незастосування судом першої інстанції ст.38 ЗУ «Про іпотеку» є безпідставними, оскільки дана норма регулює право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Інших доводів, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин, ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України і передбачених ст.ст. 309, 310 цього Кодексу підстав для його скасування немає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайоннного суду від 18 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Кемінь М.П. Боднар О.В.Джуга С.Д.