Справа № 184/1210/15-ц
Номер провадження 2/184/426/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2015м. Орджонікідзе

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Томаш В.І.,

при секретарі Михайловій Т.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Орджонікідзе цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 «про розподіл спільного майна подружжя та про визнання права власності на 1/2 частину квартири», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги по підставам, вказаним у позовній заяві та просить суд здійснити розподіл спільного майна подружжя, визнав за кожним з них окремо право власності на 1/2 частину квартири № 2 в житловому будинку № 8 по вул. Горького в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області загальною площею 44, 79 кв. м та житловою площею 27,28 кв. м..

Представник позивача адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача та просить їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні просила залишити позов без задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти позову позивача та його представника та просила відмовити в задоволенні їхніх позовних вимог в звязку з тим, що позивач пропустив строк звернення до суду з дійсним позовом.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що вона добре знає позивача. Їй відомо, що позивач розлучився з відповідачкою. Позивач проживає окремо зі своїм батьком. Відповідачка користується квартирою, змінила замки. Коли сторони розлучилися, майно не ділили, позивач все залишив у квартирі. Спочатку відповідачка не заперечувала проти того, щоб позивач користувався спільним майном, це було в 2013 році, а потім почала заперечувати.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що він працює разом з позивачем. Йому відомо, що ОСОБА_1 жив з відповідачкою, потім пішов до квартири свого батька та живе з ним, доглядає за батьком. Майно з відповідачкою позивач не ділив, не забирав. Позивач пішов з квартири в звязку з тим, що доглядав за батьком. В 2013 році відповідачка замінила замки на дверях.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що позивача він знає давно, раніше працювали разом в ПАТ ОГЗК, відповідача не знає, йому відомо, що батько позивача давно хворіє, в 2013 році він звертався до ОСОБА_1 взяти тару під масло, разом з ним приїхали до сараю Сашка, той пішов до своєї квартири, щоб узяти ключі від сараю та потім сказав, що його колишня дружина змінила замки на дверях квартири і він не має до неї доступу, а тому надати йому тару, які знаходиться в сараї він не має можливості.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що вона є сусідкою відповідачки. Їй відомо, що ОСОБА_1 не живе з ОСОБА_4 вже давно, вони розлучилися. При розлученні відповідачці залишилася квартира, а позивачу автомобіль. Восени 2011 року відповідачка замінила вхідні двері, щоб позивач не приходив до неї. Було один раз, що відповідачка не пускала позивача і не давала йому ключ, це було після того, як вона замінила двері. ОСОБА_1 вже давно живе з іншою жінкою в квартирі батька зі слів їх доньки.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показала, що вона працює разом з відповідачкою, знає добре позивача та відповідачку, вони куми. Сторони не живуть разом вже давно, відповідачка розлучилася з позивачем. Позивач приходив до відповідачки, спочатку мав доступ до квартири відповідачки. Позивач проживав з іншою сімєю. ОСОБА_4 в 2011 році міняла двері, щоб ОСОБА_1 не користувався квартирою. Ще давно батько позивача хворів, потребував догляду. ОСОБА_1 розвалив сімю із-за іншої жінки та пішов із сімї. При розлученні сторони майно не ділили між собою, позивач поступив по чоловічому.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що восени 2011 року він ставив двері ОСОБА_4 АДРЕСА_1.

Суд, вислухав пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що з ОСОБА_4 позивач ОСОБА_11 перебував у зареєстрованому шлюбі з 08.01.1983 року і по 30.03.2008 року. Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 18.03.2008 року їхній шлюб був розірваний. Рішення набрало законної сили 31.03.2008 року. Від цього шлюбу у сторін є одна вже повнолітня донька, яка проживає окремо від них. 28.03.1997 року, тобто під час шлюбу, сторони на ім'я відповідача за договором купівлі-продажу на спільні кошти подружжя придбали двокімнатну квартиру № 2 в житловому будинку № 8 по вул. Горького в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області загальною площею 44, 79 кв. м. та житловою площею 27,28 кв. м.. Право власності на вказану квартиру на ім'я відповідача зареєстровано КП «МБТІ» м. Нікополь 02.04.1997 року. Після розірвання шлюбу до травня 2015 року відповідачка ніколи не оспорювала прав позивача на вказану квартиру. Навпаки, коли вже після розірвання шлюбу захворів батько позивача і він змушений був проживати разом з ним в зв'язку з тим, що за станом свого здоров'я він потребує стороннього догляду, відповідачка запевнила позивача в тому, щоб він не хвилювався відносно квартири, що це його з нею спільне житло і воно нікуди від нього не дінеться. Пізніше відповідачка поставила в квартиру додаткові нові двері, але ключа від неї позивачу не надала. Однак, позивач на той час не придав вказаній обставині будь-якої уваги внаслідок того, що на той час відповідачка не оспорювала його прав на вказану квартиру. Тільки у травні 2015 року відповідачка подзвонила позивачу і запропонувала знятися з реєстрації в квартирі, посилаючись на те, що це їй потрібно для отримання субсидії на житлово-комунальні послуги. Також вона заявила позивачу про те, що, якщо він сам не вирішить питання про своє зняття з реєстрації у цій квартирі до кінця травня 2015 року, вона вирішить це питання через суд. Після вказаного звернення відповідачки позивач з метою захисту свого права власності на вказану квартиру та своїх житлових прав вирішив звернутися до суду з цим позовом внаслідок того, що з травня 2015 року відповідачка почала оспорювати його права на вказану квартиру.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час спільного проживання, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності цих осіб.

Тобто володіння квартирою, придбаною подружжям за час шлюбу на праві спільної сумісної власності презюмується.

Виходячи зі змісту ст. 60 Сімейного кодексу України та роз'яснень ВССУ і з правових висновків Верховного Суду України, суд вважає, що в зв'язку з тим, що законом вже передбачено, що кожна річ, набута чоловіком та дружиною за час спільного проживання, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності цих осіб, не потрібно додатково заявляти позовну вимогу про визнання квартири, придбаної за час шлюбу об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

В зв'язку з тим, що вказана квартира, відповідно до вказаних вище норм права є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і розірвання шлюбу не припинило прав позивача на вказану квартиру, суд вважає, що позивач має право на 1/2 її частину відповідно до ст. 70 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», - вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Таким чином, позивач має право на 1/2 частину вказаної вище квартири, але змушений звернутися до суду з цим позовом про визнання за ним права власності на неї внаслідок того, що відповідачка почала оспорювати його права на неї.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З доводами позивача та його представника, викладеними ними в позовній та в судовому засіданні суд погоджується в повному обсязі, оскільки вони відповідають дійсності та встановленим в судовому засіданні обставинам справи, передбачені вимогам цивільного та сімейного законодавства України і основуються на нормах матеріального права, а доводи відповідача та його представника щодо невизнання позовних вимог позивача спростовуються стабільними доводами та поясненнями позивача та його представника, наданими ними письмовими доказами, поясненнями свідків, допитаних збоку позивача, матеріалами справи в їх сукупності виходячи з наступного.

Щодо посилань відповідача та його представника на пропуск позивачем строку звернення до суду з дійсним позовом слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один з співвласників дізнався або зміг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до п. 19 вказаного Пленуму ВСУ само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

В судовому засіданні доведений то факт, що позивач звернувся до суду з дійсним позовом саме в межах встановленого законом строку, оскільки про порушення його законного права йому стало відомо лише в травні 2015 року.

Доказів на підтвердження того відповідач не визнавав права власності позивача, як одного із співвласників квартири за вищевказаною адресою або ставив питання про поділ даного спільного майна подружжя, з моменту розірвання шлюбу до травня 2015 року сторонами не надано.

Таким чином, суд вважає, що до і після розірвання шлюбу між сторонами, питання про поділ спірного домоволодіння не вирішувалось та позивач з реєстраційного обліку у спірній квартирі не знімався і зареєстрований у ній до теперішнього часу.

Окрім того, виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без письмової заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд дає критичну оцінку доводам відповідача та його представника, висловленим ними в судовому засіданні стосовно невизнання позовних вимог позивача, оскільки вони є голослівними, безпідставними та взагалі нічим не підтвердженими.

Відповідач оспорює той факт, що спірна квартира є спільним майном подружжя та вважає, що вона лише належить їй, а тому всіляко та безпідставно намагається уникнути від визнання за позивачем права власності на частину квартири, вважаючи себе як єдиного власника квартири, що суперечить вимогам Сімейного законодавства України та встановленим в судовому засіданні обставинам справи.

Суд дає критичну оцінку поясненням свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, допитаних збоку відповідача з приводу їх зацікавленості у винесенні рішення не на користь позивача, оскільки вони підтримують близькі відносини з відповідачем по справі, а їх твердження про те, що позивач підтримував близькі стосунки з іншою жінкою в звязку з чим припинив з відповідачем сімейні стосунки не підтверджені жодними доказами, а навпаки спростовуються доказами, наданими позивачем по справі, який тимчасово переїхав жити до свого батька в звязку з доглядом за ним, який в силу тяжких захворювань, підтверджених медичною довідкою, потребує стороннього догляду. Окрім того слід звернути увагу на те, що ініціатором розлучення між сторонами була саме відповідач по справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити та здійснити розподіл спільного майна подружжя, визнав за кожним окремо - за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири № 2 в житловому будинку № 8 по вулиці Горького в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області загальною площею 44, 79 квадратних метрів та житловою площею 27,28 квадратних метрів. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст. ст. 60, 65, 70, 71 Сімейного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209 213 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 «про розподіл спільного майна подружжя та про визнання права власності на 1/2 частину квартири» задовольнити.

Здійснити розподіл спільного майна подружжя, визнав за кожним окремо - за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири № 2 в житловому будинку № 8 по вулиці Горького в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області загальною площею 44, 79 квадратних метрів та житловою площею 27,28 квадратних метрів.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд.

Суддя Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_12