АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3037/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Клочко І.В.
Доповідач Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Кабанченко О.А., Желепа О.В.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Деснянський районний відділ ГУ ДМС України в м. Києві про усунення перешкод у здійсненні права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Деснянський районний відділ ГУ ДМС України в м. Києві про усунення перешкод у здійсненні права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою - задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні права власності, шляхом позбавлення ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_1 та зняття з реєстрації місця проживання.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності, а зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу.

Позивач та представник позивача проти апеляційної скарги заперечили.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 29.05.2013 року відповідач подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язався знятися з реєстраційного обліку, що підтверджується заявою ОСОБА_1 від 17.07.2013 року. На час дарування квартири позивач та відповідач фактично припинили шлюбно-сімейні відносини, спільно не проживали, що підтверджується заявою про розірвання шлюбу від 06.08.2013 року, а тому відповідач втратив право володіння, користування та розпорядження квартирою. Також враховуючи те, що відповідач добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляється, позивачка була змушена звернутися до суду.

05.06.2014 року ОСОБА_3 подала заяву про зміну підстави позову, в якій посилалася на те, що з квітня 2013 року по теперішній час відповідач в квартирі не проживає, не сплачує за комунальні послуги, квартирою не цікавиться, постійно проживає в квартирі за іншою адресою, а тому враховуючи положення ст. 405 ЦК України ОСОБА_4 втратив право користування жилим приміщенням.

10.12.2014 року від представника відповідача за основним позовом було подано зустрічну позовну заяву про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою.

Судом встановлено, що власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 29.05.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, є ОСОБА_3 (а.с.5), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6).

17.07.2013 року ОСОБА_1 зобов'язався знятися з реєстраційного обліку 01.09.2013 року, що підтверджується його заявою, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с.10).

Відповідно до довідки Форми №3 від 04.02.2014 року в спірній квартирі зареєстровані - ОСОБА_3 (власник), ОСОБА_7 (син), ОСОБА_8 (дочка), ОСОБА_1 колишній чоловік). (а.с.7).

Факт не проживання ОСОБА_1 в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, підтверджується складеними актами від 10.05.2013 року (а.с.153), 12.07.2013 року (а.с.152), 18.09.2013 року (а.с.151), 04.12.2013 року (а.с.154), 05.02.2014 року (а.с.155).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності, суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У разі звернення з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття особи з реєстраційного обліку судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України № 1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тобто, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою та вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про користування такою особою жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК: ст. 405 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі М 6-57-цс11.

Як вбачається з рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09.10.2013 року ОСОБА_1 в позовній заяві зазначає, що з травня 2013 року перестав постійно проживати з ОСОБА_3 Рішення набрало законної сили. (а.с.9).

Даний факт підтверджується актом від 14.05.2014 року, засвідченим начальником ЖЕК-302 (а.с.54).

Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з такого.

Відповідно до положень статей 391 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, а п. 34 вказаної Постанови роз'яснено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 319 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, і такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71,72,109,110,116 Житлового кодексу Української РСР.

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72,116,156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

В суді першої інстанції встановлено, що з травня 2013 року ОСОБА_1 не проживає в квартирі, не сплачує квартплати, квартирою не цікавиться.

Доводи апеляційної скарги про те, що з актів про непроживання відповідача у спірній квартирі не вбачається відсутності відповідача більше року, як того вимагає стаття 405 ЦК України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки доказами наданими позивачем за основним позовом, в тому числі, із актів про непроживання відповідача, вбачається не проживання відповідача у спірній квартирі з травня 2013 року, а з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом позбавлення ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням з посиланням на статті 391, 405 ЦК України позивач звернулась до суду 5 червня 2014 року. (а.с.51-53).

Незважаючи на те, що відповідачу було відомо, як вбачається з матеріалів справи про надходження до суду вказаного вище позову, відповідачем були надані суду заперечення на позовну заяву 15 серпня 2014 року (а.с.80-81), із зустрічною позовною заявою про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою відповідач (позивач по зустрічному позову) звернувся до суду лише 10 грудня 2014 року.

Звернення до Деснянського РУ ГУ МВС України із заявою про кримінальне правопорушення у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 не пускає та виганяє відповідача (позивача по зустрічному позову) із спірної квартири вчинено позивачем по зустрічному позову ОСОБА_1 лише 09.12.2014 року, тобто через півроку після звернення до суду з позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності та за день до подачі зустрічної позовної заяви до суду. (а.с.134).

З цих підстав вказану заяву про кримінальне правопорушення колегія судів не приймає як належний доказ та оцінює критично.

Твердження апеляційної скарги про те, що подарувавши квартиру позивачу відповідач має право проживати у спірній квартирі і припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє відповідача права користування спірною квартирою, колегія судів не приймає до уваги, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, а судами першої та апеляційної інстанцій з наданих доказів встановлено відсутність відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад один рік.

Крім того, в суді апеляційної інстанції представник позивача по зустрічному позову підтвердив суду, що доказів про те, що відповідач по зустрічному позову ОСОБА_3 чинила позивачу по зустрічному позову ОСОБА_1 перешкоди у проживанні або у вселенні у спірну квартиру надати суду не може. Також підтвердив, що позивач по зустрічному позову не звертався до ЖЕКу та паспортного відділу із заявами про те, що ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у користуванні спірною квартирою та підтвердив, що свідків, які б підтвердили, що ОСОБА_3 після укладення договору дарування чинила ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та проживанні у спірній квартирі, у позивача по зустрічному позову немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З підстав наведеного, колегія суддів вважає, що позивач по зустрічному позову ОСОБА_1 не надав жодних доказів відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України на підтвердження заявлених ним зустрічних позовних вимог про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення первісного позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити .

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді: