Справа № 362/1696/15 Головуючий у І інстанції Медведєв К.В.
Провадження № 22-ц/780/5140/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
УХВАЛА

Іменем України

05 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Мережко М.В., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала наступним: заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2012 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі розміром 2000 грн. щомісячно на утримання неповнолітніх доньок ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з нею. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2014 року було змінено розмір та форму нарахування аліментів - стягнуто з відповідача на утримання обох доньок аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення законної сили до повноліття старшої дитини, а потім 1/4 заробітку до повноліття меншої дитини. Зазначала, що відповідачем аліменти сплачувалися не в повному обсязі, за період з 15 травня 2012 року по 15 жовтня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 3670 грн. 25 коп. Оскільки заборгованість за аліментами виникла з вини відповідача, позивач відповідно до вимог ст. 196 СК України має право на стягнення неустойки (пені), яку й просила стягнути з відповідача у розмірі 69 144 грн. 33 коп., судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішення суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Скаргу обґрунтувала тим, що судом першої інстанції незаконно відмовлено у задоволенні позову, оскільки суд безпідставно дійшов висновку про відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Відповідач подав до суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначив, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що правові підстави для стягнення з нього на користь позивача неустойки за прострочення сплати аліментів відсутні. Вважає оскаржуване рішення суду законним, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржене рішення суду відповідає наведеним вимогам.

Згідно ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з оплати аліментів, встановлених рішенням суду, їх одержувач має право на стягнення з боржника пені у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. При цьому стягнення пені можливе лише за умови виникнення такої заборгованості з вини боржника.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Зважаючи на наведені положення та виходячи із змісту ст. 196 СК України, для ухвалення рішення про стягнення з боржника пені за невиконання обов'язку зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду, в ході розгляду справи має бути доведена наявність правових передумов для стягнення такої пені, зокрема вина боржника у виникненні заборгованості. Таким чином, серед іншого, має бути доведено той факт, що боржник взагалі знав про існування у нього такого обов'язку, встановленого рішенням суду, розмір присуджених аліментів, порядок їх нарахування та стягнення. Як вбачається з наданої державним виконавцем довідки, заборгованість зі сплати аліментів у відповідача виникла за період з травня по грудень 2012 року. В той же час матеріали даної справи не містять жодного доказу з приводу того, що відповідачу вручалося рішення (заочне) від 28.09.2012 року про стягнення з нього аліментів, як і доказів фактичного вручення йому постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження.

Як стверджує відповідач, про існування судового рішення щодо стягнення з нього аліментів на користь позивача він дізнався у січні 2013 року, і матеріали справи не містять жодного доказу, яке б спростовувало таке твердження відповідача. За таких умов позивачем не було доведено вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів. Натомість з довідки державного виконавця вбачається, що з часу, коли відповідач дізнався про існування рішення суду про стягнення аліментів, він почав їх сплачувати з одночасним погашенням заборгованості, що виникла до цього, аж до її повної сплати в березні 2015 року.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що в ході розгляду справи твердження позивача про виникнення заборгованості із сплати аліментів з вини відповідача не були доведені, відтак не можуть бути прийняті судом. З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи їх виваженими та обґрунтованими. При цьому колегія критично ставиться до посилань позивача про необхідність стягнення з відповідача пені за несплату аліментів на тій підставі, що останній знав про існування у нього дітей та обов'язку з їх утримання, однак не виконував його. З положень ст. 196 СК України вбачається, що пеня, передбачена даною нормою, може нараховуватися лише на заборгованість з аліментів, які були стягнуті за рішенням суду. За таких умов для нарахування пені боржник має знати не лише про наявність у нього обов'язку з утримання дітей, але й про судове рішення про стягнення аліментів.

За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим. Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді