УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до приватного акціонерного товариства «Рівнетурист» про виділ в натурі частини майна, що є у спільній власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 10 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому просила виділити їй в натурі належні їй на праві власності 10/100 ідеальних частин майна площею 330,4 кв. м. з будівлі ресторану літ. А№ - 3 в складі будівель туристичного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, згідно з варіантом розподілу, зазначеним у висновку будівельно-технічної експертизи, складеному 05 липня 2013 року експертом ОСОБА_7

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що домовленості про порядок користування та утримання будівлею ресторану літ. А№-3 в складі будівель туристичного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1» між нею та іншим співвласником такого майна - приватним акціонерним товариством «Рівнетурист» (далі - ПАТ «Рівнетурист»), не досягнуто, існують суперечки щодо користування таким майном та у інший спосіб позивач захистити свої майнові права не має можливості, тому просила суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав та не заперечував щодо його задоволення.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 листопада 2013 року позов задоволено.

Виділено в натурі частку ОСОБА_6, що становить 10/100 від ідеальної частки від будівлі ресторану літ. А№-3 в складі будівель туристичного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, згідно з варіантом розподілу, зазначеним у висновку будівельно-технічної експертизи від 05 липня 2013 року, виділено ОСОБА_6 в натурі приміщення цокольного поверху загальною площею 330,4 кв. м., що складаються з: № 1 площею 3,0 кв. м.; № 2 площею 23,2 кв. м., № 2-1 площею 12,8 кв. м.; № 3 площею 4,8 кв. м.; № 4 площею 4,1 кв. м.; № 5 площею 1,1 кв. м.; № 6 площею 1,1 кв. м.; № 7 площею 1,1 кв. м.; № 8 площею 1,1 кв. м.; № 9 площею 1,1 кв. м.; № 10 площею 5,0 кв. м.; № 11 площею 4,6 кв. м.; № 12 площею 65,6 кв. м.; № 13 площею 20,7 кв. м.; № 14 площею 20,2 кв. м.; № 15 площею 8,1 кв. м.; № 16 площею 40,4 кв. м.; № 16-1 площею 11,2 кв. м.; № 17 площею 48,0 кв. м.; № 17-1 площею 8,5 кв. м.; № 17-2 площею 9,3 кв. м.; № 17-3 площею 6,4 кв. м.; № 66 площею 28,8 кв. м.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 грудня 2013 року заяву ОСОБА_6 про роз'яснення рішення суду задоволено.

Роз'яснено рішення Рівненського міського суду від 08 листопада 2013 року у вказаній справі таким чином, що виділена частка від будівлі ресторану в складі будівель туристичного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться у АДРЕСА_1, ОСОБА_6, а саме: приміщення цокольного поверху загальною площею 330,4 кв. м., є виділ цих приміщень в одне ціле (єдине ціле).

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 10 липня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено, зазначені вище рішення та ухвалу суду першої інстанції скасовано і ухвалено у справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Рівненської області від 10 липня 2015 року та залишити в силі рішення та ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2005 року ОСОБА_6 є власником 10/100 часток будівлі туристичного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1» (ресторан, готель) за адресою: АДРЕСА_1. Зареєстрована за ОСОБА_6 частка складає 10/100 ідеальної частки від будівлі ресторану літ. А№-3 загальною площею 331,3 кв. м.

До позовної заяви ОСОБА_6 додано висновки будівельно-технічної експертизи щодо можливості виділу в цілу ідеальну частку, належних останній на праві власності 10/100 частин від вказаної вище будівлі ресторану літ. А№-3, проведеної приватною особою-підприємцем «експерт» ОСОБА_7

З висновків такої експертизи вбачається в тому числі, що приміщення цокольного поверху, що складають 10/100 частині від будівлі ресторану літ. А№-3, можливо виділити в цілу ідеальну частку, відокремити їх шляхом проведення визначених експертизою будівельних робіт, після чого ці приміщення не матимуть спільних приміщень з іншими співвласниками будівлі, матимуть окремі входи, тощо, та буде можливо присвоїти нову поштову адресу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався ст. ст. 356, 364, 367 ЦК України та виходив з доведеності позовних вимог і обґрунтованості його підстав, факту визнання позову представником відповідача у справі. В основу рішення суду покладено висновки доданої до позовної заяви експертизи щодо можливих варіантів виділення в натурі спірного майна із спільної часткової власності.

В апеляційному порядку рішення Рівненського міського суду від 08 листопада 2013 року та вказану вище ухвалу цього ж суду від 20 грудня 2013 року було оскаржено особою, яка не брала участі у розгляді справи, а саме ОСОБА_8, яка посилалася на те, що в рамках розгляду даної справи судом першої інстанції вирішено питання щодо її прав та інтересів оскільки вона також є співвласником приміщень, що знаходяться в будівлі туристичного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1, і при запропонованому експертом варіанті поділу спільного приміщення із частковим його переобладнанням, ОСОБА_8 буде обмежено у праві володіння та користування належною їй часткою у праві спільної часткової власності.

Апеляційний суд визнав такі доводи ОСОБА_8 доведеними та обґрунтованими. Пославшись на норми ст. 319 ЦК України, якими передбачено в тому числі рівність умов здійснення прав усіх власників та неможливість використання права власності з порушенням прав інших осіб, дійшов висновків про безпідставність позовних вимог ОСОБА_6

Також, апеляційний суд встановив, що спору між ОСОБА_6 та відповідачем у справі ПАТ «Рівнетурист» не існує, даний позов подано з метою узаконення поділу майна, що перебуває у спільній частковій власності, а тому норми ст. ст. 364, 367 ЦК України, якими передбачено можливість поділу і виділу майна із спільної часткової власності договірним способом, застосовано судом першої інстанції передчасно. Крім того, при ухваленні рішення у справі, судом першої інстанції виділено в натурі частку майна, однак не припинено права спільної часткової власності, що не переплачено законом.

З такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Частинами 1-3 ст. 319 ЦК України передбачено, що: власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

З правового аналізу ст. 364 ЦК України вбачається, що кожен учасник права спільної часткової власності має суб'єктивне цивільне право на виділ своєї частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб'єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб'єкт, природно, що право спільної власності припиняється взагалі. Проте, якщо після виділу суб'єктів-співвласників залишилося хоча б двоє, право спільної часткової власності продовжує існувати - з перерозподіленими частками та, як правило, з видозміненим складом майна, яке перебуває у спільній частковій власності.

Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, не є правом, що самостійно реалізується особою, яка бажає виділу, а має здійснюватись на підставі укладеного між усіма співвласниками договору. Такий висновок випливає з норми ч. 1 ст. 358 ЦК України, яка чітко встановлює засади здійснення права спільної часткової власності за згодою співвласників. І лише у разі виникнення між співвласниками спору справа про виділ вирішується судом.

Для визначення технічної можливості виділу частки майна у натурі необхідний висновок щодо технічної можливості виділення частки у натурі. Законодавство не містить чітких вимог ні щодо суб'єктів, уповноважених надавати такі висновки, ні щодо їхнього змісту. Висновки можуть надаватися в тому числі судово-експертними установами. Головним змістом висновків є дача відповіді на питання про можливість незалежного функціонування певного майна, що є предметом договору виділу частки. У разі виникнення між співвласниками спору, певний висновок, наданий однією із осіб, що беруть участь у справі, є доказом, який оцінюється судом у відповідності до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

У разі, якщо висновок експертної установи наданий однією із сторін у справі відповідає вимогам Закону і його визнано усіма особами, які беруть участь у справі, то суд може покласти такий висновок як доказ в основу судового рішення, що не суперечить ст. 61 ЦПК України.

В даному випадку апеляційним судом встановлено, що вказана експертиза не відповідає вимогам Закону оскільки експерт, який її проводив, не попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів.

З наведено вбачається, що у разі, якщо наданий однією із сторін у справі експертний висновок щодо предмета позову у вигляді доказу (який відповідає вимогам Закону) не визнається іншою стороною, або особами, які беруть участь у справі, то в порядку ст. 143 ЦПК України особа (особи), яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про призначення експертизи, яка призначається за ухвалою суду в порядку, передбаченому ст. 144 ЦПК України.

Враховуючи підстави позову ОСОБА_6 (обмеження її права у здійсненні спільної часткової власності з боку іншого співвласника/співвласників), а також предмет позову (виділ в натурі частки із спільної часткової власності (ст. 364 ЦК України), доводи апеляційного суду про безпідставність даного позову є помилковими, оскільки захист в судовому порядку вказаного порушеного (невизнаного, тощо) права ОСОБА_6 на виділ в натурі її частки із спільної часткової власності, передбачено як ст. ст. 15, 16 ЦК України так і ст. 364 ЦК України.

Разом з тим, висновки апеляційного суду щодо порушення рішенням суду першої інстанції прав та інтересів особи, яка не брала участі у розгляді справи, а саме іншого співвласника у праві спільної часткової власності - ОСОБА_8, є переконливими.

За правилами п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд у попередньому судовому засіданні суд має вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Склад осіб, які братимуть участь у справі, визначається з урахуванням обставин конкретного спору та суті позовних вимог. Насамперед суд повинен з'ясувати, чиї права та інтереси зачіпає спір, з'ясувати у сторін, чи є інші особи, які претендують (заявляють свої права) на предмет спору, чи знають вони про спір. При вирішенні даного питання суд має врахувати в тому числі положення ст. ст. 32-35 ЦПК України: щодо можливості участі у розгляді справи кількох позивачів або відповідачів, щодо можливості заміни неналежного відповідача, залучення співвідповідачів; можливості участі у розгляді справи третіх осіб.

При розгляді даного спору, об'єктом якого є спільна часткова власність, суд першої інстанції безпідставно не перевірив складу учасників такої власності, не з'ясував їх позиції, зокрема позиції ОСОБА_8 щодо: предмета позову; підстав позову; зібраних у справі доказів, у тому числі вказаної вище експертизи наданої позивачем як доказ, чим позбавив останню можливості скористатися процесуальними правами, у тому числі, передбаченими ст. ст. 143, 144 ЦПК України щодо призначення у справі незалежної судової експертизи стосовно спірного питання. Не надано судом належної правової оцінки і вказаній експертизі щодо її відповідності вимогам Закону, а відтак передчасно прийнято її як належний доказ у справі.

Вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій розглянуто справу у відповідності до вимог закону та ухвалено у справі судові рішення які відповідають вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України, підстави відсутні.

Слід зазначити, що при обґрунтуванні позову про виділ в натурі частки із спільної часткової власності ОСОБА_6 посилалася як на норми ст. 364 так і на норми ст. 367 ЦК України, однак, ст. 367 ЦК України врегульовано інше питання, а саме поділ майна між усіма співвласниками такого майна, а не виділ частки із нього на користь одного із співвласників. Ці обставини також залишилися поза увагою суду першої інстанції при розгляді справи, який не уточнив правових підстав позову.

З урахуванням викладеного, не можна вважати, що судами належним чином визначено характер правовідносин між сторонами у справі, а також норми матеріального права, які підлягають застосуванню до таких правовідносин. Оскаржувані в касаційному порядку судові рішення не можна визнати законними і обґрунтованими, вони підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 листопада 2013 року, ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 20 грудня 2013 року, рішення апеляційного суду Рівненської області від 10 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська