Справа № 484/3468/15-ц
Провадження № 2/484/1541/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2015 року Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області

в складі : судді - Сотської С.О.

секретаря судового засідання - Бикової О.П.

прокурора Первомайської міжрайонної прокуратури - Козлової І.О.

адвоката - Вдовиченка В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Первомайську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ; третя особа - Служба у справах дітей Первомайської міської ради Миколаївської області, орган опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив позбавити останнього батьківських прав по відношенню до нього.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідач належним чином не виконує своїх батьківських обов"язків, не спілкується з ним, не приймає участі у додаткових витратах на його навчання, не цікавиться його потребами, духовним розвитком, перешкоджає у виїзді за кордон, жорстоко поводиться з ним, застосовуючи фізичне та психічне насильство шляхом подавлення його волі, погроз.

Посилаючись на зазначені обставини, та положення ст. ст. 150, 155 , 164 СК України просив задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що від виконання своїх батьківських обов"язків він не ухиляється, його вини у недостатній участі у вихованні сина немає, оскільки колишня дружина створює штучні перешкоди у спілкуванні з сином, що впливає на сприйняття сином його як батька, останній відмовляється спілкуватися з ним, не дивлячись на його спроби налагодити стосунки, фізичне та психічне насильство ніколи до сина не застосовував.

Законний представник позивача ОСОБА_5 (мати позивача), треті особи, служба у справах дітей Первомайської міської ради, орган опіки та піклування Первомайської міської ради просили позбавити батьківських прав відповідача.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, прокурора, який просив відмовити у задоволенні позовних вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного.

Так, Декларацією прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини, найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 2,3 статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім"ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов"язки щодо совїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов"язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За правилами ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов"язаний брати участь у її вихованні.

У частині 1 ст. 164 СК України наведено перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Для задоволення позову достатньо впевнитись в одному з них.

З позовної заяви вбачається, що позивач, як на підставу для позбавлення відповідача батьківських прав посилався на положення ч. 1 п. 2,3 ст. 164 СК України (ухиленян батька від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини; жорстокого поводження з дитиною).

При цьому ухилення від виконання батьківських обов"язків передбачає систематичне невиконання обов"язку турбуватись про дітей, в чому б воно не виражалось (не годувати, не забезпечувати необхідним одягом, медичною допомогою, не задовольняти життєво важливих потреб дитини).

Жорстока поведінка щодо дитини може мати різні прояви: тілесне покарання, мордування голодом, психічне насильство, споювання алкоголем, втягування до вживання наркотичних засобів, тощо.

П. 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто право на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і грунтуються на факті спорідененості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов"язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об"єктивного з"ясування обставини справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

П. 16 зазначеної постанови перелічені випадки ухилення батьків від виконання своїх обов"язків; відсутність піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання ею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виконання батьківських обов"язків лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов"язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька й матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов"язків.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Савін проти України", яке 18 березня 2009 року набуло статус остаточного, підкреслив, що при вирішенні питання про відібрання дітей від батьків необхідно чітко встановити чим зумовлено незадовільність виховання дітей; чи є такі дії єдиним безальтернативним вирішенням цієї проблеми та чи є достатньо виправданим таке серйозне втручання в сімейне життя.

Судом встановлено, та з матеріалів справи вбачається, що позивач є сином відповідача.

Також судом встановлено, що батьки дитини перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.11.1994 року. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12.11.2012 року шлюб розірваний.

Після розірвання шлюбу син ОСОБА_6 проживає з матір"ю ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1, в квартирі яка належить колишньому подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, кожному належить по 1/2 частині квартири.

Після розлучення, ОСОБА_4, в зв"язку з складними стосунками в родині залишив квартиру і проживає разом зі своєю матір"ю за іншою адресою в місті Первомайську.

В кімнаті, яка згідно рішення Первомайського міськрайонного суду виділена в користування відповідачу проживає син, в нього є належні умови для нормального навчання та зростання.

В судовому засіданні встановлено, що під час проживання однією сім"єю батьки сприяли повноцінному розвитку дитини, піклувалися про нього. Так, влітку 2012 року була організована за кошти сім"ї поїздка сина до Англії, на концерт співачки "Мадонни" до Києва, в санаторій "Трускавець", організовувалися влітку поїздки на оздоровлення до моря, по християнським місцям (Почаєво), син двічі перебував в дитячому таборі "Артек", провідували його, завжди супроводжували власним автомобілем на конкурси в обласний центр.

Однак, після розлучення батьків особисті відносини на регулярній основі відповідача з сином не підтримувалися, навчанням останнього він не цікавився, що підтверджується довідкою загальноосвітнього навчального закладу від 02.10.2015 року за № 175, із змісту якої вбачається, що за останні три роки відповідач не відвідував батьківські збори, не цікавився успішністю навчання сина.

При цьому суд враховує обставини, за якими відповідач не займався вихованням дитини, а саме після розлучення в сім"ї склалися важкі стосунки між бувшими членами родини, які негативно впливають на стосунки батька та сина. Відповідач приймав спроби налагодити стосунки з сином. З цією метою пропонував йому поїздку разом до республіки Польша, на що отримав від сина відмову.

Дані обставини позивач не заперечував в суді.

Відповідач звертався з заявою до органу опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні.

По суті заява розглянута органом опіки та піклування не була. Не було прийнято мір для спільної бесіди сина та батьків, не був запрошений психолог для налагодження контакту. В письмовій відповіді відповідачу орган опіки та піклування повідомив, що син письмово надав заяву про відмову на даний час спілкуватися з батьком.

Згідно висновку органу опіки та піклування від 02.10.2015 року відповідач може бути позбавлений батьківських прав відносно неповнолітнього сина, оскільки батьком порушувались питання щодо поділу сумісного майна, та комп"ютера, який необхідний сину для розвитку та освіти, а також відмова батька надати дозвіл сину для поїздки в Польшу на екскурсію.

На думку суду у висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача не наведено фактичних обгрунтувань прийняття такого рішення та данних щодо свідомої винної поведінки відповідача щодо злісного та систематичного невиконання ним своїх батьківських обов"язків. Не наведено доказів, які підтверджують усунення відповідача від утримання та виховання дитини, та якими причинами це викликано.

Представник служби у справах дітей, органу опіки та піклування в суді підтвердили, що до відповідача ніяких попереджень щодо ухилення від виконання батьківських обов"язків не застосовувалося.

За місцем проживання і роботи відповідач характеризується позитивно, сплачує своєчасно аліменти на утримання сина, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, попередження про необхідність змінити ставлення до виховання сина не застосовувались.

Посилання у позовній заяві та у висновку органу опіки та піклування на відмову відповідача надати дозвіл на поїздку до Польші не можуть вважатися достатніми обставинами для позбавлення батьківських прав відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Конкретних фактів неналежного виховання сина з боку відповідача, а також фактів відсутності піклування, не створення умов для отримання освіти, навчання, що за законом може бути розцінено як свідоме ухилення від виконання батьківських обов"язків позивачем не надано і не встановлено судом.

Факти застосування до неповнолітнього сина психічного чи фізичного насильства нічим крім пояснень позивача та законного представника не підтверджено. З їх пояснень встановлено, що ці факти мали місце до розлучення батьків.

Сім"я не перебувала на обліку в службі у справах дітей, як сім"я в якій мали місце випадки насильства в сім"ї, чи як сім"я в якій мають місце складні життєві обставини.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 (сусідка сім"ї ОСОБА_4) характеризувала дану сім"ю в час їх спільного проживання тільки з позитивної сторони. Про застосування фізичного чи психічного насильства до сина зі сторони батька ніколи не чула.

За свідченнями ОСОБА_8 (заступника директора гімназії) встановлено, що відповідач не погоджувався надати дозвіл сину на поїздку до Польші. Зі слів позивача їй було відомо, що в час проживання однією сім"єю батько застосовував фізичне насильство до матері. Про протиправну поведінку відповідача відносно сина їй нічого не відомо.

Заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав, бажання налагодити стосунки з сином, допомагати йому може свідчити про його інтерес до дитини (справа "Хант проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року).

Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем достатніх підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу на осіб, які не виконують батьківських обов"язків, що є способом захисту прав та інтересів дитини, яким є позбавлення батьківських прав.

Виходячи з того, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків суд, враховуючи встановлені обставини та бажання відповідача змінити свою поведінку по відношенню до сина, налагодити стосунки з ним вважає можливим відмовити в задоволенні позову та попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконання відповідачем батьківських обов"язків.

На думку суду таке рішення надасть можливість відповідачу усунути негативні наслідки у взаємовідносинах із сином.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Первомайської міської ради Миколаївської області, орган опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_3, та у разі продовження протиправної поведінки він буде позбавлений батьківських прав.

Покласти обов"язок на органи опіки та піклування Первомайської міської ради по контролю за виконанням батьківських обов"язків ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області, всіма учасниками процесу на протязі 10 днів з моменту його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: