Ухвала

іменем україни

04 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О., Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання правочинів недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування від 23 квітня 2008 року, згідно якого вона подарувала відповідачу ОСОБА_2 Ѕ частину належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що такий правочин було вчинено під впливом тяжкої обставини й спірний договір є фіктивним.

Уточнивши у січні 2015 року позовні вимоги, ОСОБА_1 просила визнати частково недійсним договір дарування від 23 квітня 2008 року та визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 17 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зазначаючи також про фіктивність такого договору, невідповідність його чинному законодавству та такого, що порушує її права власника.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 у грудня 2014 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про виселення.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 2014 року є власником квартири АДРЕСА_1, у якій проживає ОСОБА_1, чим чинить йому перешкоди в користуванні власністю, у зв'язку з чим просив її виселити.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року вищезазначені позови об'єднанні в одне провадження.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_3 належною йому на праві власності квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення з вказаної квартири ОСОБА_6

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2015 року зазначене рішення районного суду скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування, за яким ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 належну їй на праві власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Поновлено реєстрацію права власності на зазначену частку за ОСОБА_1

Визнано недійсним в Ѕ частині договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 17 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково первісний позов, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що обдарована за оскаржуваним договором дарування, ОСОБА_2 не прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1, що свідчить про фіктивність такого договору та недійсність подальшого договору купівлі-продажу спірної квартири.

Проте з такими висновками суду повністю погодитися не можна.

Судом установлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 14 травня 1996 року належала Ѕ частина квартири АДРЕСА_1, інша частина вказаної квартири належала ОСОБА_4

23 квітня 2008 року між ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, згідно якого ОСОБА_2 19 травня 2008 року зареєструвала право власності на спірну квартиру.

17 листопада 2014 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу відчужила квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3

Згідно довідки дільниці № 23 КП «Жилкомсервіс» у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2

За нормами ч. 3 ст. 16 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень ч. 2 ст. 13 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843044/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, де зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушувати права інших осіб.

Згідно з вимогами ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною, так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Положеннями ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> встановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Статтею 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843376/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_11_06/pravo1/VS090583.html?pravo=1> реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843438/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843438/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

З урахуванням наведеного, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого ст. ст. 215 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, які дають право витребувати в набувача це майно.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-67цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_06_18/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для судів.

Отже, належним способом захисту порушеного права власності ОСОБА_1 є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

Проте зазначені положення законодавчих актів та обставини справи, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 10 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 212 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> не врахував, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірив, унаслідок чого в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та не встановив, яким чином мають бути відновлені порушені права позивача, унаслідок чого припустився помилки у застосуванні вимог матеріального права.

Крім того, зазначаючи про фіктивність оскаржуваного договору, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_1 звертаючись до суду з даним позовом, просила визнати оскаржувані правочини недійсними з підстав передбачених ст. ст. 228, 230, 233, 234, 235 ЦК України.

При цьому, суд апеляційної інстанції задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 у порушення вимог ст. 11 ЦПК України не конкретизував свого висновку щодо визнання недійсним договору дарування, з урахуванням того, що позивач подарувала за цим договором лише належну їй Ѕ частину спірної квартири, а ОСОБА_4 - іншу Ѕ частину вказаної квартири, й фактично вийшов за межі позовних вимог.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Д.О. Остапчук

І.К. Парінова

В.О. Савченко