У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом. Зазначали, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 Полтавського району Полтавської області, у якому зареєстровані та проживають сторони. Оскільки відповідач вчиняє дії, які роблять неможливим проживання з нею в одному будинку, просили задовольнити позов.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 17 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2014 року, позов задоволено. Виселено ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового будинку в с. Судіївка Полтавського району Полтавської області.

ОСОБА_5 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про виселення відповідача на підставі ст. ст. 116, 157 ЖК України, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 не дотримується норм і правил співжиття і порушує їх, робить неможливим проживання з нею в одному будинку позивачів, що призводить до бійок, допускає руйнування та псування жилого приміщення. Крім того, зазначив, що позивачі постійно, протягом тривалого часу вживали різноманітні заходи як громадського впливу, так і інші для налагодження життя та врегулювання відносин, але такі виявились безрезультатними.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, дійшов висновку, що спір вирішений правильно.

Однак з такими висновками погодитись не можна.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушення правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Такими є заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів тощо.

Задовольняючи позовні вимоги і виселяючи відповідача з житлового будинку, суд першої інстанції на підтвердження застосування заходів попередження і громадського впливу посилався на долучені до справи докази (а. с. 9 - 11, 13, 37, 40, 76, 77).

Між тим, у жодному із них немає посилання на застосування заходів попередження чи громадського впливу уповноваженим на це органом, а проведення профілактичної бесіди до таких не відноситься.

Вирішуючи спір районний суд зазначив про те, що такі заходи вживались позивачами, однак не звернув уваги, що останні не наділені повноваженнями їх застосовувати.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції ОСОБА_5 зазначала про незаконність ухваленого ним рішення та відсутність доказів застосування до неї заходів попередження і громадського впливу.

Згідно ст. ст. 303, 315 ЦПК України апеляційний суд зобов'язаний зазначити мотиви відхилення доводів апеляційної скарги.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення зазначених статтей не перевірив вказані доводи, мотивів на їх спростування не навів.

За таких обставин апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відхилення апеляційної скарги і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) та неправильне застосування норм матеріального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник