ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 754/5310/15
провадження № 2/753/8065/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2015 р. м. Київ

Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Домарєва О.В.,

при секретарі Ткачі А.Г.,

за участю позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 «Про визнання нікчемним договору та визнання права власності на частку квартири» -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, яким просив визнати дійсним нікчемний договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_2, укладений 20.04.2014 року та визнати за ним право власності на 1/2 частки зазначеної квартири з підстав, передбачених ст.ст.215,220,657 ЦК України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав повністю та на їх обґрунтування пояснював, що 15.06.2012 р згідно розписки він надав в борг відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 35 000 тисяч доларів США зі строком повернення зазначених грошових коштів 01.04.2014 року. У випадку не повернення позики відповідач зобов'язався передати йому у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 У визначений розпискою строк відповідач свої зобов'язання з повернення боргових коштів не виконав, а тому просив визнати зазначену розписку нікчемним договором та визнати за ним право власності на спірну частку зазначеної квартири.

Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з'явились, але надали заяви про розгляд справи у їхню відсутність та просили прийняти рішення згідно наданих суду доказів.

Третя особа ОСОБА_4, у судове засідання не з'явилась, заяв та клопотань суду не надала, була належним чином повідомлена про день час та місце слухання справи (а.с. 55-56).

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та документи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом двадцятої Київської державної нотаріальної контори 27.04.2000 року -відповідачу ОСОБА_3та третій особі ОСОБА_4 належить у рівних частках квартира АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

Відповідно до розписки від 15.06.2012 року відповідач ОСОБА_3 отримав від позивача ОСОБА_2 35 000 тис. доларів США, які повинен повернути не пізніше 01.04.2014 року, а у разі не повернення повинен передати у власність позивачу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 5).

20.04.2014 року відповідач ОСОБА_3 надав позивачу ОСОБА_2 розписку, згідно якої між сторонами досягнуто усіх істотних умов щодо укладення договору купівлі продажу ? частин квартири АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Згідно положень ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 1047 ЦК України - договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мініміму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка - це письмове підтвердження певної дії, яка мала місце, передання й отримання документів, товарів, грошей, матеріальних цінностей.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України - позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Дослідженням змісту розписки / а.с.4,5 / встановлено, що її зміст повністю відповідає вимогам ст.1047 ЦК України що до укладання договорів позики та позивач мав право звернення до суду за захистом порушених відповідачем прав у розумінні ст.ст.1048-1050 ЦК України.

Разом з тим, обговорюючи обгрунтованість позову в частині визнання нікчемного правочину дійсним, суд враховує, що відповідно до положень ч.2 ст.215 ЦК України - недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом / нікчемний правочин/ . У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнано дійсним.

Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним ( ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 328 ЦК України -право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно вимог ч.ч.3,4 ст. 334 ЦК України - право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 626 ЦК України- договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ст. 640 ЦК України).

Згідно положень ст. 657 ЦК України - договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі

Згідно роз'яснень п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.09 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Відповідно до роз'яснень п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Згідно ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Крім того, відповідно до положень ст. 368 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно вимог ст. 369 ЦК України, - співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 2, 3 п. 17 та ч. 1 п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі інших співвласників будь-який співвласник має право пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця протягом одного року від дня, коли він довідався або міг довідатися про вчинення правочину (частина четверта статті 362 ЦК).

Як встановлено у судовому засіданні договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 укладений 20.04.2014 року між позивачем та відповідачем був укладений в порушення вимог ст.ст. 362, 368 ЦК України без повідомлення третьої особи - співвласниці спірного житла ОСОБА_4 та виділення належної відповідачу спірної частки квартири в натурі, а також в порушення вимог ст.ст.640,657 ЦК України не був посвідчений нотаріально.

Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що позивачем не наведено суду у судовому засіданні передбачених законом підстав для визнання дійсним нікчемного договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 укладеного 20.04.2014 року між ним та відповідачем, а тому у цій частині у задоволенні позову слід відмовити,а підстави, на які посилався позивач у судовому засіданні, суд визнає такими, що протирічать сукупності наведених вимог закону, які регулюють спірні правовідносини в цій частині.

Оскільки, позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 є похідними від позовних вимог в частині визнання дійсним нікчемного договору купівлі-продажу зазначеної частки квартири - у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ч. 2 ст. 215, ч.ч. 3, 4 ст. 334, ч. 1 ст. 1054, ч. 1 ст. 1049, ст.ст. 204, 362, 355, 368, 364, 370, 369, 368, 362, 334, 328, 218, 220, 657, 626, 1047, 1048, ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 212, 213, 215, 218, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 «Про визнання нікчемним договору та визнання права власності на частку квартири» - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м.Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. В. Домарєв