Провадження № 2/643/6515/15
09.12.2015 року Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Мамалуй М.В., при секретарі Чорноморець Т.Ю., за участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері» про відшкодування матеріальної шкоди у зв'язку із порушенням прав споживача,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері» (далі - ТОВ «Делівері»).
В порушення зобов'язань, відповідач видав вантаж одержувачу без зняття заборони на видачу, що полягала в отриманні від ОСОБА_1 письмової згоди, чим були порушені умови договору та спричинені збитки позивачу. На звернення ОСОБА_1 перевізник не відповів.
У судовому засіданні позивач і представник позивача, що діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримали, із підстав зазначених у позові, проти винесення заочного рішення не заперечують. Додатково вказали, що ОСОБА_1 уклав із відповідачем договір перевезення вантажу як фізична особа, не вважає необхідним залучити у якості співвідповідачів ОСОБА_3, який був отримувачем вантажу, оскільки не мав із останнім письмової угоди, а також страхову компанію, тому що вказаний випадок не є страховим. Просять задовольнити позов у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать два отриманих поштових повідомлення.
Згідно із ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Керуючись положеннями ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача по матеріалам, які є в наявності у справі, направивши за місцем знаходження відповідача копію рішення суду для відома.
Вислухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
За правилами транспортного експедирування вантажів (багажу), затверджених наказом ТОВ «Делівері» №39 від 20 листопада 2002 року (а.с.10-12):
7.1. Експедитор приймає на себе зобов'язання щодо забезпечення повного збереження зданого до транспортного експедирування вантажу (багажу) з моменту прийняття багажу на склад від Вантажовідправника і до моменту видачі вантажу (багажу) Вантажоодержувачу.
7.2. Експедитор несе відповідальність за пошкодження або втрату вантажу (багажу) тільки в тих випадках, коли втрата або пошкодження сталася з вини Експедитора.
7.3. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу (багажу) Експедитор відповідає у разі втрати вантажу (багажу), зданого до перевезення з оголошенням його цінності, в розмірі оголошеної вартості вантажу (багажу), якщо не буде доведено, що його дійсна вартість нижче оголошеної.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" від 01.07.2004 р. № 1955-IV (далі - Закон № 1955-IV) за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Згідно із ст.11 Закону № 1955-IV експедитор зобов'язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку. Договором транспортного експедирування можуть бути передбачені й інші обов'язки експедитора.
Статтею 14 Закону № 1955-IV передбачено, що за невиконання або неналежне виконання обов'язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування. Експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.
Згідно із ст. 929 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора забезпечити одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 934 ЦК передбачено, що за порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.
Так, главою 51 ст. 610 ЦК встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків (ст. 611 ЦК).
Статтею 614 ЦК передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.
Згідно із ч.ч. 1 і 2 ст. 623 ЦК боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК).
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України cуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Таким чином, позов стосовно стягнення 3% річних та інфляційних витрат підлягають задоволенню у межах заявлених вимог.
А також витрат на правові послуги в розмірі 3500,00 грн., які підтверджені деталізованим розрахунком до договору про надання правової допомоги адвоката (а.с.42), зокрема, на представництво у 5 судових засіданнях у розмірі 1500 грн., оскільки по справі відбулося лише 2 засідання, суд вважає необхідним у порядку ст. 88 ЦПК задовольнити частково заявлені вимоги з урахуванням зазначеного, визначивши їх у розмірі 600 грн.
Пунктом 22 статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" від 01.12.1991 р. №1023-ХІІ (далі - Закон №1023-ХІІ) визначено, що споживач, це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.
Стаття 22 Закону №1023-ХІІ вказує, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.
Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі чого, судові витрати слід стягнути з відповідача.
Керуючись ст.ст. 208-209, 212-215 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері» про відшкодування матеріальної шкоди у зв'язку з порушенням прав - задовольнити частково.
В інших вимогах - відмовити.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Московський районний суд м. Харкова шляхом подання в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Копію заочного рішення направити за місцем мешкання відповідачів.

Повний текст рішення складено 14.12.2015 року.

Суддя М.В.Мамалуй