АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7841/15 Справа № 205/666/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Остапенко Н. Г. Доповідач - Романюк М.М.
18 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :
головуючого Романюк М.М.
суддів Котушенко С.П., Колодяжної Н.Є.
при секретарі Порубай М.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-і особи: публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно, -
В С Т А Н О В И Л А:
Позивач, 02 лютого 2015 року, звернулася до суду з позовом про визнання права власності та скасування арешту на квартиру, накладеного в рамках виконавчого провадження. В обґрунтування заявлених та уточнених вимог посилалася на те, що 21 вересня 2010 року між нею та відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Білоус С.В. та зареєстровано в реєстрі за №867.
02 лютого 2015 року позивач дізналась, що вищевказана квартира виставлена Ленінським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції на електронні торги по виконавчому провадженню про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованості у розмірі 19 383,85 грн., а також накладено арешт на дану квартиру.
З урахуванням того, що під час розгляду справи спірна квартира була продана з прилюдних торгів, за заявою позивача позов в частині скасування арешту залишено без розгляду. На підставі вищевикладеного, просить визнати за нею право власності на спірну квартиру.
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2015 року у задоволенні заявлених вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не набула право власності на спірну квартиру, оскільки не була проведена державна реєстрація договору купівлі - продажу.

З даним висновком судова колегія не погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 21 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Білоус С.В. та зареєстровано в реєстрі за №867.

Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Згідно ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Разом із тим, відповідно до п.1 ч.1 ст.346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (ч. 1 ст. 60 "Про виконавче провадження").

Разом з тим, договір купівлі-продажу квартири є виконаним, здійснена оплата вартості майна, яке передано покупцю, що підтверджується п.2.2 договору купівлі-продажу квартири від 21 вересня 2010 року. Позивач після придбання квартири здавала її в оренду.

Зазначений договір та норми Цивільного Кодексу України не встановлюють конкретні строки, у межах яких покупець зобов'язаний зареєструвати право власності за собою. Однак, позивач спочатку не змогла зареєструвати своє право власності на квартиру, оскільки вона є громадянкою Росії та після придбання квартири була вимушено негайно повернутися до місця свого постійного проживання у зв'язку з хворобою батька, а потім у зв'язку була позбавлена можливості зареєструвати договір у зв'язку з накладенням на квартиру арешту.

Разом з тим, виходячи з положень ст.346 ЦК України, право власності ОСОБА_3 на квартиру припинилося з моменту її відчуження й станом на час накладення на неї арешту державним виконавцем власником квартири не являлася.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про визнання права власності є такими, що ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню, оскільки позивач фактично набула право власності на спірну квартиру, - вона здійснила придбання нерухомості за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, розрахунок за цим договором здійснено в повному обсязі, користується квартирою, проте її право приватної власності не визнано та реалізація його належним чином не забезпечена.

Аналіз частини 3 та 4 ст.334 ЦК України дає підстави дійти до висновку, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає з моменту такого посвідчення, а усі права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, оскільки договір купівлі - продажу було нотаріально посвідчено, позивач набула на квартиру право власності, а той факт, що вона не провела державну реєстрацію права власності вказує лише на неможливість нею розпорядитись, тобто використати усі свої права власника в повному обсязі.

З урахуванням викладеного судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 травня 2015 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-і особи: публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.М.Романюк

Судді: С.П.Котушенко

Н.Є.Колодяжна