У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Леванчука А.О., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору удаваним та стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що в 2002 році він разом зі своєю матір'ю - ОСОБА_6, та бабусею - ОСОБА_7, виїхали на постійне мешкання до Німеччини. У квартирі АДРЕСА_1, яка належала їм на праві власності, залишився проживати його брат - ОСОБА_4, разом зі своєю сім'єю. У подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вирішили подарувати відповідачу свої частки в указаній квартирі, а він домовився про продаж йому своєї частки за 25 тис. Євро, які відповідач зобов'язався виплатити не пізніше 31 грудня 2012 року, про що є відповідна розписка від 10 липня 2008 року. При цьому з метою уникнення труднощів та витрат, пов'язаних з укладенням двох різних договорів, а саме договору дарування та договору купівлі-продажу, вони домовились оформити договір дарування на всю квартиру. Протягом 2009 - 2012 років ОСОБА_4 частками сплатив йому 23 300 Євро, які перераховувались на його банківський рахунок у Німеччині. Заборгованість у розмірі 1 700 Євро за придбану частку квартири на даний час відповідачем не сплачена.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: визнати договір дарування квартири від 10 липня 2008 року удаваним правочином в частині дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, що належала йому на праві власності, та таким, що вчинений з метою приховання договору купівлі-продажу цієї частки; визнати, що 10 липня 2008 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири; стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором купівлі-продажу 1/3 частки квартири в розмірі 1 700 Євро.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Договір дарування від 10 липня 2008 року в частині дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3 на праві власності, визнано удаваним та таким, що вчинений з метою приховання договору купівлі-продажу цієї частини. Визнано, що 10 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу 1/3 частки зазначеної квартири. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором купівлі-продажу 1/3 частки квартири в розмірі 1 700 Євро, що є еквівалентом 27 019 грн 12 коп.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами фактично був укладений договір купівлі-продажу, оскільки він був оплатним, що визнано сторонами та підтверджується відповідними банківськими документами.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що договір дарування спірної квартири від 10 липня 2008 року відповідає нормам ЦК України, також відповідає формі, містить усі істотні умови, необхідні для даного виду договорів, погоджені між сторонами. При цьому позивачем не надано допустимих доказів платності договору, не доведено того, що обидві сторони, укладаючи договір дарування, бажали приховати договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири. Крім того, не враховано наявність зобов'язання, виконання якого забезпечено спірною квартирою, яка передана в іпотеку.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на праві спільної власності в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 березня 1993 року. 5 липня 1993 року право спільної сумісної власності на вказану квартиру було зареєстровано в Одеському міському бюро технічної інвентаризації. 10 липня 2008 року між ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7 з одного боку та ОСОБА_4 з іншого боку, був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування квартири № 95 за вищевказаною адресою.

Відповідно до ч. 1 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Відомостей про те, що позивач ОСОБА_3 був повідомлений апеляційним судом про розгляд справи 20 січня 2015 року в матеріалах справі взагалі немає.

Порядок повідомлення осіб, які беруть участь в справі передбачено ст. ст. 74-76 ЦПК України, який апеляційним судом порушено.

У ч. 7 ст. 7 ЦПК України визначено, що особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, в разі відсутності таких - у порядку, встановленому ст. 419 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 проживає за межами України в Швейцарії за вказаною в позовній заяві адресою.

Таким чином, ОСОБА_3 мав бути повідомлений про час, дату та місце розгляду справи за процедурою, встановленою Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, яка була ратифікована як Україною, так і Німеччиною та Швейцарською конфедерацією.

Крім того, апеляційному суду було відомо, що на дату ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_3 не мав належним чином уповноваженого представника, оскільки строк довіреності, виданої позивачем на ім'я ОСОБА_8, сплив ще до початку апеляційного розгляду, а довіреність на ім'я ОСОБА_9 була помилково видана ОСОБА_3, а не ОСОБА_3, у зв'язку з чим представник у своєму клопотанні від 19 січня 2015 року просила суд про відкладення розгляду справи для отримання довіреності на представлення в суді інтересів ОСОБА_3

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

При цьому розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням ст. 129 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Розглянувши справу за відсутності позивача, не повідомленого про дату судового засідання, скасовуючи рішення суду та відмовляючи йому в позові, апеляційний суд належним чином його доводів щодо удаваності оспорюваного правочину та наданих на підтвердження цього доказів належним чином не перевірив та не надав їм правової оцінки.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув; не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Ураховуючи викладене, оскаржуване рішення суду апеляційного суду не може вважатись законним та підлягає скасуванню.

У силу ч. 3 ст. 335 ЦПК України не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції.

Так, у п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України визначено, що суд під час проведення попереднього судового засідання вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Отже, якщо з матеріалів справи вбачається, що склад осіб, які беруть участь у справі, має бути інший, а суд з урахуванням вищенаведеного повинен вчинити дії, які від нього вимагає положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій проведено з порушенням наведених вимог закону, оскільки до участі у справі судом не було залучено іпотекодержателя спірної квартири - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», за договором іпотеки, укладеним 28 липня 2008 року між банком та ОСОБА_4 на забезпечення виконання останнім кредитного зобов'язання.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: А.О. Леванчук

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко