Справа № 463/1032/14 Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/3625/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Фейір К.О.

з участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

третьої особи ОСОБА_8,

представника третьої особи ПАТ «Мегабанк» - Кульбій-Кухар Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_6, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Державна реєстраційна служба прав на нерухоме майно, ОСОБА_8, Публічне акціонерне товариство «Мегабанк», ОСОБА_11, ОСОБА_12, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування права власності та приведення квартири до первісного стану, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування та за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_6, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Державна реєстраційна служба прав на нерухоме майно, Публічне акціонерне товариство «Мегабанк», про визнання добросовісними набувачами квартири,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, уточненим у листопаді 2014 року, до ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_6, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Державна реєстраційна служба прав на нерухоме майно, ОСОБА_8, Публічне акціонерне товариство «Мегабанк», ОСОБА_11, ОСОБА_12, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування права власності та приведення квартири до первісного стану, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування в якому просила:

- скасувати право власності ОСОБА_10 на квартиру АДРЕСА_1;

- скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_10 на квартиру АДРЕСА_1;

- визнати договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Журомською М.В. 18 жовтня 2006 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_4, недійсним;

- скасувати право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1;

- визнати договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. 25.01.2007р., укладений між продавцем ОСОБА_4 та ОСОБА_6 недійсним;

- скасувати право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1;

- скасувати розпорядження Личаківської районної адміністрації від 10.07.2007р. № 537 «Про надання дозволу на об'єднання квартири АДРЕСА_1;

- скасувати Наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 06.12.2007р. № 1709Ж-Л «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1»;

- скасувати свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 06.12.2007р. видане Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради на ім'я ОСОБА_6;

- скасувати право власності ОСОБА_6 на АДРЕСА_1;

- повернути квартиру АДРЕСА_1 в правовий стан, в якому вказана квартира знаходилися до 16 жовтня 2006 року, відповідно до Свідоцтва про право власності № НОМЕР_2, виданого відділом приватизації Львівської міської адміністрації 22 липня 1994 року на ім'я ОСОБА_15;

- визнати на ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що її чоловік ОСОБА_16 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті відкрилась спадщина та позивачка звернулась до Шостої Львівської державної нотаріальної контори про оформлення спадщини. При розгляді особистих документів з'ясувалося, що ОСОБА_16 був спадкоємцем за заповітом, який склала його тітка ОСОБА_15, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Зі змісту заповіту вбачається, що ОСОБА_15 заповіла свою квартиру АДРЕСА_1 своєму племіннику та чоловіку позивачки ОСОБА_16 Таким чином позивачка вважає, що є спадкоємицею квартири АДРЕСА_1 після смерті свого чоловіка.

Зазначає, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2006 року задоволено позов ОСОБА_10 до КП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання права власності та зобов'язання зареєструвати право власності на квартиру АДРЕСА_1. В подальшому відповідач ОСОБА_10 на підставі вказаного рішення суду зареєструвала право власності на спірну квартиру. На підставі договору-купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 18 жовтня 2006 року Журомською М.В. відповідач ОСОБА_10продала, а відповідач ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 і зареєстрував право власності на вказану квартиру. Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. 25 січня 2007 року відповідач ОСОБА_4 продав, а відповідач ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_1. Також ОСОБА_6 придбала за договором купівлі-продажу, укладеним між нею та ОСОБА_10 та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвала право власності на вказану квартиру.

Вказує, що на підставі наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1» від 06.12.2007р. № НОМЕР_4 та Розпорядження Личаківської районної адміністрації від 10.07.2007р. №537 «Про надання дозволу на об'єднання АДРЕСА_1» вказані квартири об'єднано в одну під номером НОМЕР_3 та оформлено гр. ОСОБА_6 право приватної власності в цілому на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Позивачка зазначає, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28 жовтня 2013 року скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2006 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_10 до КП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності та зобов'язання зареєструвати право власності, тому всі вказані вище договори є недійсними, а все одержане за цими договорами майно підлягає поверненню до первісного стану.

Посилаючись на вказане, позивачка просила задовольнити її позов.

У червні 2014 року третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_6, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Державна реєстраційна служба прав на нерухоме майно, Публічне акціонерне товариство «Мегабанк», про визнання добросовісними набувачами квартири, в якому просив:

- у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування права власності та приведення квартири в первісний стан відмовити;

- визнати ОСОБА_8 та ОСОБА_6 добросовісними набувачами квартири АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги ОСОБА_8 обґрунтовує тим, що за час перебування в шлюбі ним та ОСОБА_6 було придбано квартири АДРЕСА_1. В подальшому в процесі реконструкції квартири були об'єднані в одну, дана квартира передана в іпотеку ПАТ «Мегабанк». Після реконструкції квартир НОМЕР_5 та НОМЕР_6 не існує, після об'єднання є чотирикімнатна квартира, в якій проведено реконструкцію та перепланування. Тому вважає, що спірна квартира набута ним та ОСОБА_6 на законних підставах. На підставі наведеного просив задовольнити його позов.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 березня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_6, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Державна реєстраційна служба прав на нерухоме майно, ОСОБА_8, Публічне акціонерне товариство «Мегабанк», ОСОБА_11, ОСОБА_12, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування права власності та приведення квартири до первісного стану, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_6, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Державна реєстраційна служба прав на нерухоме майно, Публічне акціонерне товариство «Мегабанк», про визнання добросовісними набувачами квартири - відмовлено.

Рішення суду оскаржили позивачка ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_4 та третя особа - Публічне акціонерне товариство «Мегабанк».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив їй у задоволенні решти позовних вимог, у зв'язку з чим вона не має можливості реалізувати своє право на спадщину відповідно до ст.ст. 1216, 1220 ЦК України. Просить рішення суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог касувати та увалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 зазначає, що на момент виникнення спору та станом на день прийняття оскаржуваного рішення суду квартири АДРЕСА_1 не існувало фізично. Право власності на вказану квартиру було припинено на підставі п. 2 ч.1 ст. 346 ЦК України, оскільки під час реконструкції така була знищена. Незважаючи на наведене, суд першої інстанції визнав за позивачкою право власності на неіснуючу квартиру. Також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував сплив строку позовної давності у справі та нічим не обґрунтував відмову у клопотанні про її застосування. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

В апеляційній скарзі третя особа - Публічне акціонерне товариство «Мегабанк» зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 18.10.2006р. ОСОБА_10, будучи власником спірного майна на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, правомірно здійснила відчуження квартири АДРЕСА_1, а подальше скасування судового рішення, на виконання якого особі було передано майно, не позбавляє права набувача майна передбачених ч.2 ст. 388 ЦК України гарантій неможливості відібрання в нього набутого майна. Також вказує, що оскаржуваним рішенням визнано право власності на неіснуючу квартиру щодо якої не можуть виникати цивільні права та обов'язки. Крім цього посилається на те, що позивачкою було пропущено строк позовної давності, заяви відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про застосування позовної давності безпідставно не були задоволені. Просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши доводи осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» не підлягають задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню: рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 частково, суд виходив з того, що відповідачі ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_6 набули право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 на законних підставах, тому усіх послідуючі дії відповідачів по її відчуженню, об'єднанню, оформленню права власності є законними, тому вимоги ОСОБА_2 щодо визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження спірної квартири, які були вчинені після першого недійсного правочину не підлягають задоволенню, майно може бути лише витребувано від добросовісного набувача з підстав передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його у даній справі з порушенням норм процесуального і матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є право власності позивачки на АДРЕСА_1 в порядку спадкування, що незаконно вибула із власності спадкодавця ОСОБА_16, який прийняв спадщину, була незаконно відчужена та об'єднана з іншою квартироюНОМЕР_3 у цьому ж будинку.

Колегією суддів встановлено, що двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 із спільними комунальними вигодами з НОМЕР_3, загальною площею 56,10 кв.м до якої належить комора в підвалі площею 5,0 кв.м., згідно свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_2 від 22 липня 1994р. належала на праві власності в порядку приватизації ОСОБА_15 (а.с. 15 т.1).

На підставі заповіту, складеного 30 серпня 1994р., посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори С.Жолубак, зареєстрованого в реєстрі № 1-5149, ОСОБА_15 заповіла належну їй на праві власності АДРЕСА_1 ОСОБА_16 (а.с. 16 т.1), з яким позивач у даній справі ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 06 грудня 1979р. (а.с. 5 зворот т.1 - штамп в паспорті ОСОБА_2.).

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

З долученої до матеріалів цивільної справи копії спадкової справи № 44 Четвертої Львівської державної нотаріальної контори заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_15, вбачається, що її спадкоємець за заповітом ОСОБА_16 в межах шестимісячного строку ІНФОРМАЦІЯ_3 звернувся із заявою в нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_15, тому відповідно до положень п.2 ч.1 та ч.2 статті 549 ЦК УРСР 1963р., чинного на час відкриття спадщини, вважається, що він прийняв спадщину та набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Статті 548, 549 ЦК України 1963р. не пов'язували збереження або втрату набутого спадкоємцем права власності на спадкове майно з фактом отримання чи нетримання ним свідоцтва про право на спадщину, оскільки свідоцтво є лише документальним підтвердженням цього права (стаття 560 ЦК УРСР).

Статтею 560 ЦК УРСР 1963р. передбачено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Згідно статті 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після відкриття спадщини.

Цивільний кодекс 1963р., який був чинний на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_15, не встановлював обмежувального строку для одержання свідоцтва про право на спадщину та п. 112 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, чинної на час прийняття спадщини ОСОБА_16, а також ст.. 1298 ЦК України та п. 210 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004р. № 20/5 чинних на час смерті ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_1., не містять обмежувального строку одержання такого свідоцтва, а Інструкцією прямо передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Отже, виходячи з вищезазначених норм законодавства ОСОБА_16 як спадкоємець, який прийняв спадщину, є власником спадкового майна - АДРЕСА_1.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 14 травня 2014р. у справі № 6-42цс14, тому відповідно до ст.. 360-7 ЦПК України є обов'язково для всіх судів України, і не погодитись з такою позицією у колегії суддів немає підстав.

З врахуванням наведеного доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що

ОСОБА_16 не прийняв спадщину, оскільки за його життя не одержав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру НОМЕР_6 та не зареєстрував своє право власності на неї і відповідно позивач ОСОБА_2 не успадкувала квартиру, не заслуговують на увагу як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Таким чином не отримання ОСОБА_16 до дня смерті свідоцтва про право на спадщину за заповітом не позбавляє його права на власності на АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

З долученої до матеріалів цивільної справи копії спадкової справи № 48/10 Шостої Львівської державної нотаріальної контори, заведеної після смерті ОСОБА_16, яка мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1., вбачається, що його дружина ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті чоловіка в порядку, передбаченому ч.3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_16 на час відкриття спадщини та одержала свідоцтво про право на спадщину за заповітом в частині садового будинку в дачному кооперативі «Дружба».

Таким чином вона прийняла спадщину і на належну ОСОБА_16 квартиру АДРЕСА_1

Згідно абзацу 2 пункту 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом з тим суди повинні розмежувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

З врахуванням наведеного колегія суддів вважає, що вказані роз'яснення стосуються ОСОБА_2 лише в частині моменту набуття нею права власності на успадковану НОМЕР_6, що не позбавляє її права на захист порушених прав в межах заявлених позовних вимог.

Колегією суддів не встановлено, що з передбачених законом підстав (ст. 346 ЦК України) право власності ОСОБА_16 на успадковану ним квартиру НОМЕР_6 до його смерті не було припинено.

Права власності на АДРЕСА_1 ОСОБА_16 був позбавлений рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2006р. у справі № 463/2-3494/06, яким був задоволений позов ОСОБА_10 (власниця кв. НОМЕР_3 і сусідка ОСОБА_15 та ОСОБА_16 по комунальній квартирі в буд. НОМЕР_7) до КП ЛОР «БТІ та ЕО» та визнано за ОСОБА_10 право власності на АДРЕСА_1 та зобов'язано зареєструвати її право власності на цю квартиру з видачею відповідних правовстановлюючих документів.

Встановлено, що про вказане судове рішення ОСОБА_16 не знав, до участі у справі залучений не був.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 28 жовтня 2013р. за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2006р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_10 про визнання за нею права власності на АДРЕСА_1 та зобов'язання провести за нею реєстрацію права власності на вказане майно з видачею правовстановлюючих документів.

Таким чином порушення спадкових прав ОСОБА_2 було підтверджено судовим рішенням апеляційної інстанції від 28 жовтня 2013р., тому при зверненні з позовом до суду у даній справі № 463/1032/14 у березні 2014 року ОСОБА_2 не пропустила строк позовної давності і доводи апеляційних скарги ОСОБА_4 та ПАТ «Мегабанк» про протилежне не заслуговують на увагу як безпідставні.

З матеріалів справи вбачається, що на 14 день після рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2006р. ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2006 року провела відчуження кв. НОМЕР_6 ОСОБА_4 (а.с.20 т.1), останній 27 січня 2007р. продав кв. НОМЕР_6 ОСОБА_6 (а.с. 22 т.1), по заяві якої було видано розпорядження Личаківської районної адміністрації від 10.07.2007р. № 537 «Про надання дозволу на об'єднання квартир АДРЕСА_1 в одну квартиру, а Наказом Управління комунальної власності від 06.12.2007р. оформлено ОСОБА_6 право власності на об'єднану квартиру НОМЕР_3.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача є вибуття такого майна поза волею власника (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України).

За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Така правова позиція висловлена у Постановах Верховного Суду України від 16 квітня 2014р. у справі № 6-146цс13, від 24 червня 2015р. у справі № 6-251цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, і не погодитись з таким висновком у колегії суддів немає підстав.

З огляду на те, що АДРЕСА_1 вибула з власності ОСОБА_16 поза його волею на підставі рішення суду, яке було скасоване у 2013р., і відповідно вибула з власності його спадкоємця ОСОБА_2 також поза її волею, остання правильно обрала спосіб захисту свого порушеного права шляхом визнання усіх договорів купівлі-продажу спірної кв. НОМЕР_6 недійсними, що відповідає вимогам п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України із скасуванням права власності та реєстрації права власності як правових наслідків визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними.

На думку колегії суддів спосіб захисту, передбачений ст. 387 ЦК України - право власника на витребування майна з чужого незаконного володіння в натурі від останнього набувача ОСОБА_6 не може бути застосований за даних конкретних обставин, оскільки майно - АДРЕСА_1, право власності на яку в порядку спадкування визнано за ОСОБА_2 судом першої інстанції, на день розгляду справи не існує у тому самому вигляді як у правовому розумінні, так і у фактичному (внаслідок об'єднання квартир НОМЕР_6 таНОМЕР_3 в одну квартиру), що повністю узгоджується з роз'ясненнями наданими у пункті 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» про те, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Зі змісту ч.2 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень ЦК України, роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» дозволяє дійти висновку про те, що обраний позивачем ОСОБА_2 спосіб захисту своїх прав, а саме повернення квартири в попередній правовий стан, який існував до порушення, не суперечить положенням ст. 16 ЦК України.

Крім того, відмовляючи у решті позовних вимог судом першої інстанції не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст.. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013р. у справі № 6-32цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів, і не погодитись з таким висновком у колегії суддів немає підстав.

У зв'язку з цим колегія суддів погоджується із вимогою позивачки ОСОБА_2 про повернення квартири НОМЕР_6 у той правовий стан, у якому вона знаходилась до прийняття судового рішення 2006р., рішення органів влади про її об'єднання та видачі свідоцтва про право власності на одну об'єднану квартиру, що за своєю суттю є способом захисту, передбаченому п.4 ч.1 ст. 16 ЦК України, а саме відновлення становища, яке існувало до порушення, та надає можливістю в повній мірі захистити порушені права ОСОБА_2

На даний час квартира НОМЕР_6 не визначена як індивідуальна, а теперішня квартира НОМЕР_3 за юридичним та технічним станом є неподільна річ, оскільки до об'єднання існувало дві квартири НОМЕР_3 та НОМЕР_6.

В подальшому після відновлення становища, яке існувало до порушення права, позивачка матиме можливість витребувати індивідуально визначене майно.

Крім того, колегія суддів враховуючи, що на час розгляду справи витребування в натурі спірної квартири НОМЕР_6 є неможливим, узгоджується з обраним позивачем ОСОБА_2 способом захисту шляхом визнання послідовно двох договорів відчуження спірної квартири недійсними, оскільки такий спосіб захисту права є ефективним і забезпечує захист права не тільки позивачки, але й усіх осіб, які набували або відчужували спірну квартиру, а саме: для відшкодування їм завданих збитків шляхом звернення до суду відповідно до ст. 661 ЦК України, та узгоджується з роз'ясненнями п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовуються.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом місцевого самоврядування має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту.

Оскільки АДРЕСА_1 незаконно вибула з власності спадкодавця ОСОБА_16, що призвело до порушення прав власності його спадкоємця ОСОБА_2, розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 10.07.2007р. № 537 «Про надання дозволу на об'єднання квартири АДРЕСА_1 (а.с. 143 т.1) та наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 06.12.2007р. № 1709Ж-Л «Про оформлення права власності на об'єднану чотирикімнатну АДРЕСА_1 загальною площею 120,4 кв.м., житловою площею 94,0 кв.м., комор в підвалі площею 5,0 кв.м. і 3,0 кв.м. (а.с. 27 т.1) підлягають скасуванню.

Такий спосіб захисту обраний позивачем ОСОБА_2, відповідає п. 10 ч.2 ст. 16 ЦК України.

Колегією суддів встановлено, що окрім квартири НОМЕР_6 ОСОБА_6 по договору купівлі-продажу від 25 січня 2007р. купила в цьому ж будинку у ОСОБА_10 належну їй на праві власності двокімнатну квартиру НОМЕР_3 загальною площею 63,2 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м з коморою в підвалі пл. 3,0 кв.м., приміщення ІІ, ІІ, ІV перебували у спільному користуванні з кв. 7-а, та на забезпечення виконання ОСОБА_8 його зобов'язань за кредитним договором № 69/2007р. від 16 травня 2007р. про одержання кредиту в розмірі 99 000 дол. США передала дві квартири НОМЕР_3 та НОМЕР_6 в іпотеку ВАТ «Мегабанк» по іпотечному договору від 16 травня 2007р. (а.с. 86-89 т.1), а на підставі змін до іпотечного договору від 24 січня 2008р. передала в іпотеку вцілому чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 90).

Колегія суддів вважає, що рішенням суду апеляційної інстанції права ПАТ «Мегабанк» не порушуються, оскільки після повернення кв. НОМЕР_6 в правовий стан, в якому вказана квартира перебувала до 16 жовтня 2006р. та визнання права власності на цю квартиру за ОСОБА_2, права банку як іпотекодержателя квартири НОМЕР_3 зберігаються, а також зберігаються права іпотеко держателя на кв. НОМЕР_6 на підставі ст. 23 Закону України «Про іпотеку», якщо в подальшому не буде встановлено протилежного.

Оскільки допущене судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права призвело до ухвалення незаконного рішення, воно залишатись в силі не може.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 березня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_6, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Державна реєстраційна служба прав на нерухоме майно, ОСОБА_8, Публічне акціонерне товариство «Мегабанк», ОСОБА_11, ОСОБА_12, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування права власності, скасування розпорядження та наказу, повернення квартири в первісний правовий стан - задовольнити частково.

Скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_10 на квартиру АДРЕСА_1, (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», № витягу 12168648, реєстраційний номер 16389706 від 16.10.2006р.).

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Журомською М.В. 18 жовтня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 250, недійсним;

Скасувати право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. 25 січня 2007р., зареєстрований в реєстрі за № 563, недійсним.

Скасувати право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1, яке вона набула згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. 25 січня 2007р.

Скасувати розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 10.07.2007р. № 537 «Про надання дозволу на об'єднання квартири АДРЕСА_1».

Скасувати Наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 06.12.2007р. № 1709Ж-Л «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1».

Скасувати свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 06.12.2007р. видане Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради на ім'я ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий 13.12.2007р. № витягу 17031146, реєстраційний номер 11761671).

Повернути квартиру АДРЕСА_1 в правовий стан, в якому вказана квартира знаходилися до 16 жовтня 2006 року, відповідно до Свідоцтва про право власності № НОМЕР_2, виданого відділом приватизації Львівської міської адміністрації 22 липня 1994 року на ім'я ОСОБА_15.

В решті рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 березня 2015 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_6, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради з кожного по 24 (двадцять чотири) грн. 36 коп. судового збору в дохід держави.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий Т.Г. Мусіна

Судді: І.В. Бермес

Р.В. Савуляк