Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 27 жовтня 2014 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») було укладено договір фінансового лізингу з додатками до нього, відповідно до якого відповідач зобов'язався придбати предмет лізингу - трактор марки ДТЗ моделі 4244Р - та передати його позивачу у строк та на умовах, передбачених договором. В свою чергу позивач зобов'язався прийняти предмет договору та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. На виконання умов договору 27 жовтня 2014 року він сплатив 30 000 грн. Проте компанією визначений умовами договору трактор йому не передано з підстав відсутності такої моделі в наявності.

Посилаючись на те, що зазначений договір містить несправедливі умови, що порушують його права, як споживача, позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 27 жовтня 2014 року з додатками до нього, а також стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на свою користь 30 000 грн у рахунок повернення сплаченого авансового платежу та комісії за організацію підготовки укладання договору.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11 березня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 27 жовтня 2014 року з додатками до нього, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон».

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6 700 грн у рахунок повернення сплати комісії за організацію укладання договору та 23 300 грн сплаченого авансового платежу, а всього на суму 30 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 червня 2015 року апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» відхилено. Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11 березня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 27 жовтня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» і ОСОБА_3 було укладено договір фінансового лізингу з додатками (а. с. 10-18), за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача майно, а саме трактор ДТЗ моделі 4244Р, а останній у свою чергу зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі й інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить - 67 000 грн, авансовий платіж - 33 500 грн, щомісячний платіж - 2 791 грн 67 коп., комісія за організацію - 6 7000 грн та комісія за передачу - 2 010 грн (а. с. 16).

27 жовтня 2014 року позивач здійснив платежі на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на загальну суму 30 000 грн, що включає в себе авансовий платіж та сплату комісії за організацію укладання договору, про що свідчать копії квитанцій (а. с. 19, 20), проте відповідач не виконав умови договору щодо передачі позивачу трактора ДТЗ моделі 4244Р.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що умови укладеного між сторонами договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, створюють істотний дисбаланс прав і обов'язків та не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та загальним принципам, зазначеним у ч. 1 ст. 808 ЦК України, тобто за умовами договору позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання умов договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених коштів.

В той же час, за договором у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача, у зв'язку з невиконанням умов договору.

Крім того, всупереч вимогам закону, договором передбачено право відповідача щодо коригування лізингових платежів та проведення індексації розміру лізингової плати залежно від конвертації гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку, збільшенням або зменшенням податків, зборів та інших обов'язкових платежів.

Разом з тим договором не передбачена відповідальність відповідача за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, предмета лізингу, його заміни, комплектності, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, за виконання вищевказаних зобов'язань за умовами договору відповідає продавець, проте відомості про продавця предмета лізингу в договорі і додатках до нього відсутні. Таким чином, договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Враховуючи викладене, суди дійшли висновку, що значна частина умов договору є несправедливими відносно позивача, як споживача та суперечать вимогам закону.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими, визначено у ч. 3 ст. 18 цього Закону.

Визнаючи недійсним оспорюваний договір на підставі встановлених у справі обставин про несправедливість умов договору за нормами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суди не врахували, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

У рішенні суду першої інстанції міститься посилання на конкретні несправедливі умови договору, визначені судом, однак не вказано, у чому саме полягає порушення принципу добросовісності сторін договору та яким чином умови договору завдають шкоди позивачеві. За таких обставин висновки суду першої інстанції, з якими погодився і апеляційний суд, щодо кваліфікації умов договору є передчасними та не обґрунтованими.

Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Разом з тим ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Між сторонами було укладено в добровільній формі цивільно-правовий договір, який оформлено в належній формі з погодженням усіх його істотних умов, у тому числі щодо прав та відповідальності сторін договору, про що свідчить заява ОСОБА_3 від 27 жовтня 2014 року, про те, що він прочитав та зрозумів умови вищезазначеного договору (а. с. 40).

Сторони є вільними в укладенні договору (ст. 627 ЦК України) і при розгляді справи суди мали ці обставини врахувати, визначаючи характер правовідносин та норми матеріального права.

На вказані обставини звертав увагу при подачі апеляційної скарги до суду представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»(а. с. 64-68).

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не врахувавши доводи апеляційної скарги, залишив без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.К. Парінова