У х в а л а

16 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Гончара В.П., Ізмайлової Т.Л.,

Карпенко С.О., Касьяна О.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання недійсними договорів дарування,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом та, уточнивши вимоги, просила визнати недійсним без застосування наслідків недійсності, договір дарування, укладений 10 липня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, на підставі якого ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_5 як дарунок житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1; визнати недійсним без застосування наслідків недійсності, договір дарування, укладений 10 липня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, на підставі якого ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_5 як дарунок земельну ділянку площею 0,138 га, розташовану по АДРЕСА_1. Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що вона з ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 22 травня 1982 року по 02 березня 2012 року. За час шлюбу ними було збудовано вищевказаний будинок з надвірними будівлями та спорудами. Позивач зазначала, що під час проведення будівельно-технічної експертизи в справі за її позовом про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном та виділ в натурі частки зі спільного сумісного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні спільним майном та вселення, поділ спільного сумісного майна подружжя їй стало відомо про те, що зазначений вище об'єкт нерухомості було здано в експлуатацію, та зареєстровано право власності на житловий будинок за ОСОБА_3

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 13 серпня 2014 року, позов задоволено.

Визнано недійсним без застосування наслідків недійсності договір дарування, укладений 10 липня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 1032, на підставі якого ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_5 як дарунок житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним без застосування наслідків недійсності, договір дарування, укладений 10 липня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_6, на підставі якого ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_5 як дарунок земельну ділянку площею 0,138 га, розташовану по АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та ухвалою апеляційного суду , ОСОБА_3 подав касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 13 серпня 2014 року залишено без змін.

22 січня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із заявою про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2014 року з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

На підтвердження підстав неоднакового застосування судами норм матеріального права, а саме: ст. ст. 22, 24 КпШС Української РСР, ст. ст. 57, 60, 61, 63, 68 СК України, ст. ст. 203, 215, 216, ч. 2 ст. 331, ч. 3 ст. 369 ЦК України, ст. ст. 81, 116 ЗК України, заявник послався та додав копії ухвал Верховного Суду України від 10 вересня 2008 року, від 10 листопада 2010 року та копії постанов Верховного Суду України від 15 лютого 2012 року та від 22 лютого 2012 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 9 постанови від 30 вересня 2011 року № 11 «Про практику застосування статей 353-360 Цивільного процесуального кодексу України», судовими рішеннями, на які заявник посилається на підтвердження підстави, передбачені пунктом 1 частини першої статті 355, можуть бути рішення: - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ; - Вищого адміністративного суду України; - Вищого господарського суду України; - Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, ухвалені як судом касаційної інстанції; - апеляційних судів загальної юрисдикції, як судів касаційної інстанції в цивільних справах, яким право на перегляд у касаційному порядку цивільних справ було надано Законом «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій України» щодо забезпечення касаційного розгляду цивільних справ» від 22 лютого 2007 року № 697-V. Зазначений перелік таких судових рішень є вичерпним. Обов'язковою є умова, щоб цими рішеннями, які набрали законної сили, вирішено спір по суті, та в них судом (судами) касаційної інстанції неоднаково застосовано одні й ті самі норми матеріального права.

Постанови Верховного Суду України від 15 лютого 2012 року та від 22 лютого 2012 року, на які заявник посилається як на підставу перегляду, не відносяться до вищевказаного вичерпного переліку судових рішень та не є рішеннями суду касаційної інстанції, якими вирішено спір по суті, тому на них не може здійснюватись посилання як на підставу перегляду в порядку, передбаченому ст. ст. 353-360 ЦПК України.

Крім того, в п. 6 вищевказаної постанови пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що заява про перегляд судових рішень у цивільних справах із підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК, може бути подана за сукупності таких умов: судом (судами) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ неоднаково застосовано одні й ті самі норми матеріального права; справи стосуються спорів, які виникли з подібних правовідносин; має місце ухвалення різних за змістом судових рішень судом (судами) касаційної інстанції. Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема: у різному тлумаченні судами змісту і сутності правових норм, що призвело до різних висновків про наявність чи відсутність суб'єктивних прав та обов'язків учасників відповідних правовідносин; у різному застосуванні правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням юридичної сили цих правових норм, а також їх дії у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню; у різному визначенні предмета регулювання правових норм, зокрема застосуванні різних правових норм для регулювання одних і тих самих правовідносин або поширенні дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосуванні цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню; у різному застосуванні правил аналогії права чи закону у подібних правовідносинах. Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Зі змісту заяви та долучених до заяви судових рішень, зокрема, копій ухвал Верховного Суду України від 10 вересня 2008 року, від 10 листопада 2010 року, не вбачається неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки вищевказані рішення судів касаційної інстанції ухвалені у справах, де предмет спору, зміст позовних вимог не є тотожними та ухвалені у справах за різних встановлених судами фактичних обставин, тому у допуску справи до провадження Верховного Суду України слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 360 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання недійсними договорів дарування, за заявою ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: В.П. Гончар

Т.Л. Ізмайлова

С.О. Карпенко

О.П. Касьян