Справа № 363/4797/14 Головуючий у І інстанції Войнаренко Л.Ф.
Провадження № 22-ц/780/2063/15 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 53 08.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

08 квітня 2015 року колегія судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.О., Таргоній Д.О.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «НЕОС БАНК» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

встановила:

в листопаді 2014 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «НЕОС БАНК» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Крім того, в січні 2015 року позивачка уточнила та збільшила свої позовні вимоги.

Позов з наступними уточненнями обґрунтований тим, що з квітня 2012 року позивачка перебувала у трудових відносинах з ПАТ «БАНК КІПРУ», правонаступником якого на сьогодні є ПАТ «НЕОС БАНК». 23.04.2012 року ОСОБА_2 було прийнято на посаду головного фахівця сектору нагляду за кредитним портфелем та резервами під кредитні ризики відділу кредитних ризиків та політики управління ризиків, а 21.05.2013 року її було переведено на посаду головного фахівця сектору адміністрування кредитів юридичних осіб відділу кредитного адміністрування.

13 жовтня 2014 року згідно з наказом №1010-к від 10.10.2014 року позивачку було звільнено з останньої посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв»язку зі скороченням штату працівників.

Звільнення з роботи позивачка вважає незаконним, а тому просила суд поновити її на роботі на посаді головного фахівця сектору адміністрування кредитів юридичних осіб Публічного акціонерного товариства «НЕОС БАНК», стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу у розмірі 15 737,59грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 грн., завданої незаконним звільненням.

Також, позивачка просила суд допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, але не більше ніж за один місяць, та стягнути з відповідача на її користь витрати, понесені нею у зв»язку з отриманням правової допомоги у справі.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 лютого 2015 року, ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, поновити її на роботі на посаді фахівця сектору адміністрування кредитів юридичних осіб ПАТ «НЕОС БАНК», стягнути з ПАТ «НЕОС БАНК», на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 15 737 грн. 59 коп.

Зазначила, що рішення незаконне, ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків обставинам справи, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги докази подані нею, що потягнуло за собою ухвалення несправедливого та незаконного рішення.

В доводах апеляційної скарги посилається на те, що вона є одинокою матір»ю, що виховує дитину без батька. Крім того позивачка має переважне право на залишення на роботі відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.42 КЗпП України, а також при звільненні відповідач їй не запропонував їй іншу роботу при наявності вільних вакансій.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.04.2012 року позивачку було прийнято на посаду головного фахівця сектору нагляду за кредитним портфелем та резервами під кредитні ризики відділу кредитних ризиків та політики управління ризиків Публічного акціонерного товариства «БАНК КІПРУ», 21.05.2013 року її було переведено на посаду головного фахівця сектору адміністрування кредитів юридичних осіб відділу кредитного адміністрування цього ж банку.

У відповідності до п.1.2. Статуту Публічного акціонерного товариства «НЕОС БАНК» (скорочене офіційне найменування ПАТ «НЕОС БАНК») відповідно до рішення Загальних зборів акціонерів від 17 квітня 2014 року (протокол №49) зазначений банк є правонаступником Публічного акціонерного товариства «БАНК КІПРУ» (а.с.65). Відповідно до штампу у трудовій книжці позивачки між записами за №20 та №21 Публічне акціонерне товариство «БАНК КІПРУ» 16.07.2014 року перейменовано на Публічне акціонерне товариство «НЕОС БАНК». Рішення загальних зборів акціонерів від 17.04.2014 року (прот.№49). Державна реєстрація змін установчих документів 16.07.2014 року.

30.05.2014 р. Спостережною Радою Публічного банку було прийнято рішення про закриття 31 відділення банку з 27.06.2014 року.

Інформація про закриття відділень банку була оприлюднена на офіційному сайті банку із повідомленням про те, що з 01.07.2014 року у зв`язку з закриттям відділень банку рахунки клієнтів переведені на обслуговування відділення банку в м. Києві, яке залишилось єдиним після закриття всіх інших відділень.

У зв»язку з закриттям відділень банку, зміною організаційної структури, значним зменшенням кількості клієнтів та зменшенням обсягу роботи, Правлінням банку на засіданні 13.08.2014 року було прийнято рішення за №31 про скорочення чисельності працівників та зміну штатного розпису. Згідно з додатком до названого рішення Правління банку у відділі кредитного адміністрування для майбутнього вивільнення передбачено 6 посад, у тому числі і посада головного фахівця сектору адміністрування кредитів юридичних осіб, яку займала ОСОБА_2

13.08.2015 року відповідач, відповідно до ст.49-2 КЗпП України та на підставі рішення Засідання Правління ПАТ «НЕОС БАНК», і штатного розпису письмово попередив ОСОБА_2 про майбутнє звільнення з займаної посади за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України після закінчення 2-х місяців з моменту вручення їй цього попередження, яке відбудеться 13 жовтня 2014 року.

19.09.2014 року позивачкою на ім»я голови правління ПАТ «НЕОС БАНК» було написано заяву з проханням відкликати повідомлення про її звільнення, оскільки вона розлучена, сама виховує та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_4, 2005 року народження, відтак є одинокою матір`ю, а відповідно до ст. 184 КЗпП України забороняється звільнення за скороченням штату одиноких матерів за наявності дитини віком до 14 років. Крім того, у вказаному листі ОСОБА_2 повідомила ПАТ «НЕОС БАНК», що як одинока мати вона має переважне право на залишення на роботі (а.с. 19).

Але, керівництво ПАТ «НЕОС БАНК» наказом №1010 від 13.10.2014 року звільнило ОСОБА_2 13.10.2014 року з займаної посади головного фахівця сектору адміністрування кредитів юридичних осіб відділу кредитного адміністрування у зв»язку зі скороченням штату працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, виплативши їй компенсацію за невикористані 19 днів щорічних відпусток та вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України.

Посилання апелянта не те, що вона є одинокою матір»ю, яка самостійно виховує дитину не можуть бути прийняті до уваги виходячи із наступного.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено, що одинока матір, це жінка, яка не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутні запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка є матір»ю малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком якого у свідоцтві про народження записаний ОСОБА_6 (а.с.14). Хлопчик навчається у Вишгородської гімназії «Інтелект», проживає вдвох з позивачкою у квартирі її батька ОСОБА_7, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

21.03.2014 року Вишгородським районним судом Київської області було задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та їх шлюб було розірвано (а.с.15).

З судового рішення Вишгородського районного суду Київської області у справі № 363/580/14-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу не вбачається існування між сторонами спору щодо утримання чи виховання їх малолітньої дитини ОСОБА_5, не дивлячись на те, що ще з вересня 2013 року сторони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства та мають різний сімейний бюджет.

Таким чином станом на 13 жовтня 2014 року, а також станом на момент розгляду справи у суді першої інстанції, підстав вважати позивачку одинокою матір»ю не було.

Суд першої інстанції вірно зауважив, що у розумінні частини 3 ст.184 КЗпП України одинока матір - це жінка, яка не перебуває у шлюбі, і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Доказів отримання у відповідному порядку статусу одинокої матері або доказів самостійного виховання та утримання дитини позивачкою суду не надано.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на ту обставину, що вона має переважне право на залишенні на роботі є необґрунтованими виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім»ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п»яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що кваліфікація всіх працівників відділу кредитного адміністрування, які підлягали вивільненню, була однаковою: всі вони мали вищу економічну освіту за кваліфікацією спеціаліста (магістра), проте за продуктивністю праці інші працівники відділу навіть мали переваги перед позивачкою, оскільки виконували більший обсяг роботи, використовуючи для цього навіть позаробочий час, на відміну від позивачки. Стаж роботи у позивачки на її посаді є найменшим серед усіх працівників відділу.

Крім того ні в своїй позовній заяві, ні в доповненнях до позовної заяви, ні в апеляційній скарзі позивачкою не зазначено, яке і перед ким із працівників вона має переважне право на залишенні на роботі.

Посилання апелянта на ту обставину, що відповідач не запропонував їй іншу роботі також не можуть бути прийняті судом до уваги виходячи із наступного.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачається, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (у даному випадку статтею 42 КЗпП України). Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Станом на 13.10.2014 року (на день звільнення ОСОБА_2.) вакантними в штатному розписі ПАТ «НЕОС БАНК» були наявні такі посади: начальник відділу інформаційної безпеки, начальник управління по роботі з персоналом, начальник відділу судового захисту інтересів банку, начальник відділу інформаційних технологій, начальник відділу з управління нерухомістю. Необхідною умовою для займання зазначених посад є наявність вищої освіти за іншою спеціальністю, ніж у позивачки, та наявність стажу роботи на керівних посадах.

Переліченим необхідним умовам позивачка не відповідає, тому в день звільнення їй ці посади також не пропонувалися.

Крім того суд першої інстанції прийшов до правильно висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, в частині відшкодування моральної шкоди з підстав передбачених ст.237-1 КЗпП України, оскільки порушення законних прав позивачки, відповідачем, при її звільненні, не встановлено.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що звільнення ОСОБА_2 з роботи за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України 13.10.2014 року було здійснено відповідачем з дотриманням вимог діючого трудового законодавства.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі про порушення норм матеріального права при його ухваленні, на переконання колегії суддів апеляційної інстанції, не знайшли свого підтвердження і повністю спростовуються дослідженими належними та допустимими доказами по справі.

За таких обставин, колегія судів, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку відмовивши в задоволенні позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційні скарги і залишити рішення суду без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді