АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 683/3295/14-ц
Провадження № 22-ц/792/633/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Костенка А.М.,

суддів: Грох Л.М., Гринчука Р.М.

при секретарі : Кошельнику В.М.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/3295/14-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на рішення Старокостянтинівського районного суду від 10 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Старокостянтинівський міськрайонний центр зайнятості про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2, звертаючись до суду з позовом, вказувала, що з 26 червня 2013 року працювала на роботі на посаді продавця непродовольчих товарів, що підтверджується укладеним між нею та ФОП ОСОБА_4 трудовим договором, зареєстрованим 26 червня 2013 року Старокостянтинівським міськрайонним центром зайнятості. 13 жовтня 2014 року її було звільнено з роботи згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, припинено дію трудового договору і знято договір з реєстрації у центрі зайнятості 14 жовтня 2013 року. При цьому, зазначала, що таке звільнення відбулось після ревізії, в результаті якої було виявлено недостачу грошових коштів. Однак, зазначала, що під час ревізії було порушено порядок її проведення, також після проведення їй не було вручено копію акту ревізії. В обґрунтування позову ОСОБА_2 також вказувала, що відповідач не мав підстав для звільнення її згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, оскільки, між ними не був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Крім того, вказувала, що її винні дії у виявленій недостачі не були підтверджені, до матеріальної відповідальності притягнута не була. Також, зазначала, що відповідач сам є порушником трудових прав працівників, оскільки з вересня 2014 року не виплатив заробітну плату. Позивач вказувала, що незаконне звільнення, порушення її прав призвели до моральних переживань та перебування у стресі. Тому, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати незаконним звільнення і припинення трудового договору, укладеного 26 червня 2013 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_2, поновити ОСОБА_2 на ________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Сагайдак І.М. провадження № 22-ц/792/633/15

Доповідач - Костенко А.М. Категорія № 53, 54, 55 роботі на посаді продавця непродовольчих товарів у ФОП ОСОБА_4 відповідно до трудового договору від 26 червня 2013 року, стягнути з ФОП ОСОБА_4 на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 3 вересня 2014 року по 13 жовтня 2014 року, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 жовтня 2014 року по день поновлення на роботі та стягнути 2000 грн. моральної шкоди, завданої незаконним звільненням та порушенням її трудових прав.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 10 лютого 2015 року вказаний

позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи - ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1091 грн. 35 коп. заборгованості по заробітній платі. В решті позову відмовлено. Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь держави 109 грн. 14 коп. судового збору. Рішення суду в частині присудження ОСОБА_2 заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, її представник ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким рішення суду в частині відмови в задоволенні позову, скасувати, ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Вказують, що суд прийшов до невірного висновку, що посада ОСОБА_2 пов'язана з безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей, які вона отримувала під звіт, що підтверджується накладними. Зазначають, що такий висновок, зокрема, обов'язки не відповідають обов'язкам працівника, визначених у трудовій угоді. Також, зазначають, що при вирішенні спору, суд не взяв до уваги, відсутність накладних за період з 9 жовтня по 11 жовтня 2014 року, у який проводилась ревізія. На думку апелянтів, при вирішенні спору не було доведено факт вчинення саме позивачкою ОСОБА_2 винний дій, які призвели до недостачі, оскільки інвентаризація та ревізія проводились щодо трьох працівників. Отже, на думку апелянтів, підстави для звільнення працівника у зв'язку із втратою довіри до нього відсутні. При цьому, суд не взяв до уваги, що сам роботодавець не провів розмежування сфери діяльності працівників, а також, в порушення вимог закону не створив умови, необхідні для забезпечення повного збереження доручених матеріальних і грошових цінностей. Також, вважають, що вирішуючи спір, суд в порушення вимог закону не перевірив наявність згоди профспілкового представника на звільнення позивачки.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Встановлено, що 26 червня 2013 року між фізичною особою ОСОБА_4, який використовує найману працю, та ОСОБА_2 було укладено безстроковий трудовий договір.

За умовами цього договору ОСОБА_2 зобов'язалась працювати на посаді продавця непродовольчих товарів, обслуговувати покупців, нести матеріальну відповідальність за збереження товарно-матеріальних цінностей і грошових коштів, дотримуватись правил техніки безпеки та пожежної безпеки, а ОСОБА_4 зобов'язався оплачувати працю ОСОБА_2

Після укладення трудового договору ОСОБА_2 працювала в кіоску АДРЕСА_1 в м. Старокостянтинів Хмельницької області, який належить та використовується ОСОБА_4 для здійснення підприємницької діяльності.

Разом з ОСОБА_2 працювали інші наймані працівники - продавці ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Вказані наймані працівники працювали кожний день позмінно.

2 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 було укладено договір про повну колективну (бригадну) відповідальність.

У вересні-жовтні 2014 року під час виконання трудових обов'язків ОСОБА_2 неодноразово отримувала по накладним товарно-матеріальні цінності для їх реалізації в кіоску № 6 м. Старокостянтинів.

За наказом № 5 приватного підприємця ОСОБА_4 від 9 жовтня 2014 року комісією в складі двох осіб, також найманих працівників, в присутності всіх продавців було проведено інвентаризацію товарно-матеріальних та грошових цінностей в кіоску АДРЕСА_1 за період з 2 вересня по 9 жовтня 2014 року.

В ході інвентаризації було виявлено нестачу коштів в сумі 35067 грн. 15 коп.

За наказом № 6 приватного підприємця ОСОБА_4 від 11 жовтня 2014 року комісією в складі двох осіб також найманих працівників, в присутності всіх продавців знову було проведено інвентаризацію товарно-матеріальних та грошових цінностей в кіоску АДРЕСА_1 в м. Старокостянтинів за період з 9 по 11 жовтня 2014 року.

В ході інвентаризації було виявлено нестачу грошових коштів в сумі 2695 грн. 30 коп.

Результати даної інвентаризації відповідачем не оспорювались.

Крім того, як вбачається з рішення суду, ОСОБА_2 в суді першої інстанції пояснила, що була присутня при проведенні інвентаризації, без будь-яких зауважень підписала акти інвентаризації, а також зазначила, що після проведення інвентаризації вона з іншими продавцями повторно самостійно провели інвентаризацію та виявили нестачу в тих же розмірах.

13 жовтня 2014 року ОСОБА_2 власноручно в присутності інших осіб написала розписку, в якій вказала, що працюючи в кіоску АДРЕСА_1 у приватного підприємця ОСОБА_4, взяла 15380 грн., які зобов'язалась повернути до 28 жовтня 2014 року, а розписку написала без будь-якого тиску.

В цей же день ОСОБА_2 власноручно написала пояснюючу, в якій вказала, що без дозволу керівництва працюючи в кіоску АДРЕСА_1 самовільно взяла з каси для своїх потреб 1100 грн.

13 жовтня 2014 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Вказані обставини підтверджуються укладеним трудовим договором, наказами про проведення інвентаризації, актами інвентаризації, розпискою, поясненнями ОСОБА_2 та іншими матеріалами справи.

Також судом встановлено, що ОСОБА_4 не виплатив ОСОБА_2 заробітну плату за вересень-жовтень 2014 року в сумі 1091 грн. 35 коп., яку суд стягнув на користь позивача. Рішення суду в цій частині в апеляційному порядку на оскаржується.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Таким чином, утрата довір'я може бути не тільки результатом скоєння певних дій, а й такого проступку, який дає підстави зробити висновок про те, що подальше залишення такого працівника на роботі з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей може призвести до утрати цих цінностей.

Згідно з п. 1 постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, яка на даний час є чинною і якою затверджено вичерпний перелік посад і робіт працівників, з якими можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність - договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може бути укладений з працівниками, що обіймають посади або виконують роботи (додаток № 1 до даної постанови), безпосередньо пов'язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпусткою), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Додаток № 1 передбачає виконання робіт, при виконанні яких з працівником укладається договір про повну матеріальну відповідальність, зокрема, роботи по продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі і профілю підприємства.

Відповідно до 18 розділу довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, випуск 65 «Торгівля та громадське харчування», затвердженого наказом Міністерства зовнішніх економічних зв'язків і торгівлі України № 918 від 30 листопада 1999 року, завданнями і обов'язками продавця непродовольчих товарів є, зокрема, підрахування грошей (чеків) та здача їх в установленому порядку, звіряння сум реалізації з показаннями касового лічильника, підготовка товару до інвентаризації.

В самому трудовому договорі прямо передбачено матеріальну відповідальність ОСОБА_2 за збереження товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів та як видно з трудового договору остання взяла на себе такі зобов'язання.

Таким чином, з врахуванням вищевказаних нормативних документів, умов трудового договору обставин справи суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що посада, на якій працювала ОСОБА_2, належить до категорії працівників, які можуть бути звільненні на підставі втрати довіри до них та, давши належну оцінку, дослідженим по справі доказам, правомірно визнав, що ОСОБА_2 вчинила дії, які дають підстави вважати про втрату довір'я до неї з боку власника.

Доводи апеляційної скарги, що в обов'язки ОСОБА_2 не входило безпосереднє обслуговування грошових, товарних цінностей, що відповідачем не доведено того, що саме позивачка вчинила ті дії, які їй поставлені в вину під час звільнення, слід відхилити.

Вказані доводи спростовуються нормативно-правовими актами, а саме постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, наказом Міністерства зовнішніх економічних зв'язків і торгівлі України № 918 від 30 листопада 1999 року, самим трудовим договором між сторонами, з яких вбачається, що робота продавця пов'язана з безпосереднім обслуговуванням грошових та товарних цінностей, адже продавець отримує грошові кошти після продажу товару, здає ці кошти у встановленому законом порядку, в даній конкретній справі безпосередньо приймала товар для реалізації, що вбачається з відповідних, наявних в справі, накладних.

З цих підстав відсутність посадової інструкції не може свідчити про те, що позивач не пов'язана з безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей.

Крім того, позивач не оскаржила акти інвентаризації, погодилась з ними, після проведення інвентаризації всі три продавці самостійно провели інвентаризацію та дійшли тих же результатів про наявність нестачі.

Факт самовільного взяття коштів з каси кіоску НОМЕР_1 в м. Старокостянтинів ОСОБА_2 в сумі 15 390 грн. та 1100 грн. підтверджується власноручно написаними нею розпискою і поясненнями.

Твердження в апеляційній скарзі, що вказані розписка і пояснення були написані під психологічним тиском з боку відповідача нічим не підтверджуються. Позивач не навела в чому саме полягав цей тиск, чому вона написала вказані письмові документи, ніяких доказів щодо своїх доводів не надала. При цьому розписка від 13 жовтня 2014 року була написана в присутності свідків, клопотання про виклик їх в суд для встановлення обставин написання розписки позивач не заявляла.

Крім того, доводи апелянта, що невідомо за в який період були взяті кошти спростовуються самим змістом цих документів. Так в розписці ОСОБА_2 вказала, що кошти в сумі 15380 грн. вона зобов'язується повернути до 28 жовтня 2014 року, що фактично підтверджує нестачу цих коштів на момент проведення інвентаризації та звільнення її з роботи, в поясненнях від 13 жовтня 2014 року ОСОБА_2 вказала, що взяла з каси кошти в сумі 1100 грн. саме в період з 2 вересня по 9 жовтня 2014 року.

Безпідставними також є доводи апелянта ОСОБА_2 про порушення відповідачем при її звільненні з роботи вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України, а саме звільнення з роботи без згоди первинної профспілкової організації.

Так відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом.

За змістом вказаної норми, згода первинної профспілкової організації на розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 статті 41 КЗпП України необхідна лише у випадку коли працівник є членом даної профспілкової організації.

Як вбачається з матеріалів справи, профспілкова організація по місцю роботи ОСОБА_2 у ФОП ОСОБА_4 не створювалась, а сама ОСОБА_2 членом будь-якої профспілкової організації не була, а тому немає підстав для застосування при вирішенні спору норм ст. 43 КЗпП України.

Не спростовують рішення суду й інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Старокостянтинівського районного суду від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : (підпис) Судді : (підписи)

З оригіналом згідно : Суддя А.М. Костенко