Справа № 367/3355/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Шестопалової Я.В.

при секретарі Оніщенко В.А.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача Лисенко Г.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Приватного Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що вона 24 грудня 2002 року була прийнята на посаду заступника головного лікаря з медичної частини Дочірнього підприємства «Санаторій Україна», Закритого Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця», який 06.01.2015 року було реорганізовано у Дочірнє підприємство «Санаторій Україна» Приватного Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця». 19.11.2014 року згідно з наказом № 218-к від 18.11.2014 року вона була призначена виконувачем обов'язків головного лікаря. Свої посадові обов'язки завжди виконувала добросовісно та професійно, неодноразово була нагороджена подяками та відзнаками про, що свідчать записи у трудовій книжці. 21 та 22 січня 205 року, у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків головним лікарем ОСОБА_4, а саме за порушення в організації харчування хворих, вона, як голова Харчової ради разом із завідуючим виробництвом ОСОБА_5 та медичною сестрою з дієтичного харчування ОСОБА_6 звернулися з заявою до голови ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» ОСОБА_7. 02.02.2015 року в усному порядку її повідомили про звільнення з займаної посади, а також ОСОБА_8 та невідомі особи безпідставно опечатали її кабінет, де знаходились історії хвороб хворих відділення реабілітації, її особисті речі та грошові кошти. Так як підставу для звільнення їй не повідомили та у зв'язку з відсутністю в її діях, під час виконання службових обов'язків, будь-яких порушень - вона відмовилася підписувати наказ про звільнення та звернулася з заявою до Прокуратури м. Ірпеня про порушення своїх прав. З наказом про звільнення з роботи її ознайомлено не було та копію наказу їй не видано. Вважала, що такі дії відповідача є порушенням вимог ст.. 47 КЗпП України, відповідно до якої, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. 17.03.2015 року вона звернулася листом із заявою до головного лікаря ДП «Санаторій Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» ОСОБА_9 про надання довідки по заборгованості із заробітної плати, наказів про прийняття та звільнення з роботи. 19.03.2015 року ДП «Санаторій Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» отримало її лист, але до теперішнього часу ніякої відповіді не отримувала. Посадові обов'язки виконувала без порушень, згідно до правил внутрішнього розпорядку, про що свідчить відсутність будь-якого колективного розгляду таких порушень. Враховуючи вищевикладене просила суд, поновити її на посаді заступника головного лікаря з медичної частини Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Приватного Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця». Крім того, зазначила, що оскільки її було звільнено без законних підстав, просила суд відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення її на роботі виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, сума якого на день подання позову до суду складає, а саме станом на 18 травня 2015 року 71 день вимушених прогулів у розмірі 20 680 грн. 88 коп., та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., оскільки відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя, що спричинило їй моральні страждання. Так, вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя. Крім того, вона являється кандидатом медичних наук, та з лютого місяця 2015 року не має можливості влаштуватися на роботу. Всі зазначені моральні страждання нанесенні їй незаконними діями відповідача можуть негативно відобразитись на стані її здоров'я. Завдана їй моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниженням честі та гідності, ігноруванням її прав, втратою, а тому з урахуванням неправомірних дій відповідача, а тому вважала цілком розумною та обґрунтованою суму завданої їй моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. та судові витрати по справі.

Під час розгляду справи по суті позивачка декілька разів збільшувала свої позовні вимоги та в останній редакції позовних вимог від 02 вересня 2015 року позивачка просила поновити її на посаді заступника головного лікаря з медичної частини Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Приватного Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця» та стягнути з Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Приватного Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (станом на 02 вересня 2015 року 146 днів вимушених прогулів) у розмірі 42 526 грн. 88 коп., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., судовий збір за відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 грн.

Позивачка ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задоволити. Пояснила, що з 2002 року вона займала посаду заступника головного лікаря з медичної частини Дочірнього підприємства «Санаторій Україна». З листопада 2014р. вона виконувала обов,язки головного лікаря, однак у зв,язку із незаконним на її думку призначенням ОСОБА_4 директором Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» а в подальшому й незаконним призначенням останньої на посаду головного лікаря вона була позбавлена можливості здійснювати належним чином свої службові повноваження, та їй чинились перешкоди у доступі до особистого кабінету. В наслідок того, що вона не визнала незаконне призначення ОСОБА_4 на посаду головного лікаря, та не виконувала її розпорядження, остання незаконно звільнила її з посади із формулюванням за грубе порушення трудових обов,язків. Щодо не виконання нею наказу про підготовку звіту за 2014 рік пояснила, що даний звіт не можливо було підготувати через те, що їй не були надані вихідні данні, а саме економічно-бухгалтерські показники, для нього, про що вона повідомила ОСОБА_4 письмовою заявою від 15.01.2015р., яку передала їй через лікаря ОСОБА_10. Також пояснила, що 02.02.2015р. її було викликано в кабінет ОСОБА_4, де юрист підприємства запропонував їй ознайомитись із наказом про її звільнення та розписатись, на що вона відмовилась, оскільки він є незаконним, після чого їй було оголошено даний наказ в голос. Більше на роботу вона не приходила, направила листа із проханням нарахувати та виплатити їй заробітну плату за період з вересня 2014 року та компенсації, які провадяться при звільненні, та надати їй накази про прийом та звільнення на роботу, на що відповіді не отримала. Вважала, що дії по її звільненню незаконні, з формулюванням звільнення вона не згодна, оскільки не вчиняла ніяких порушень.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги позивачки підтримали, підтвердили обставини, викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити у повному обсязі, оскільки звільнення позивачки було проведено із порушенням вимог закону.

Представник відповідача Лисенко Г.А. позовні вимоги не визнала у повному обсязі, підтримала подані нею письмові заперечення, в яких просила відмовити у позові, оскільки вважає необґрунтованими доводи позивача, на які вона посилається, як на підставу визнання звільнення незаконним та поновлення її на роботі, виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу та виплати моральної шкоди. Обґрунтовуючи свою позицію тим, що ОСОБА_3 відмовилася виконувати свої обов'язки з моменту призначення нового головного лікаря, ігнорувала накази та доручення безпосереднього керівника, про що 12.12.2014р. було складено акт. Так, позивачка не виконала свої обов'язки та не підготувала медичний звіт, на підставі якого проводиться акредитація санаторія, в результаті чого санаторій своєчасно не подав медичний звіт, а як наслідок не зміг подати документи на акредитацію, що призвело до отримання нижчої категорії акредитації санаторію, чим вчинила грубе порушення трудового законодавства, оскільки це призвело до тяжких наслідків для підприємства, а саме не отримання своєчасно акредитації. 02.02.2015 року позивача було ознайомлено з наказом № 41-к про її звільнення, було вручено копію цього наказу, однак позивач відмовилась підписувати та отримувати наказ, про що вона сама не заперечує, через що його було направлено поштою. Таким чином, хоча позивачці і було вручено для ознайомлення та підписання в порядку ч. 2 ст. 47 КЗпП України наказ, однак в суд вона звернулась лише 18.05.2015 року, тобто з пропуском строку встановленого нормами ст.. 233 КЗпП для такого звернення. Поважності пропуску такого строку позивачка суду не надала, також нею не надано до суду жодних доказів в підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань та обґрунтування їх розміру. За таких підстав просила відмовити у задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_11 суду пояснила, що вона працювала заступником головного бухгалтера в ДП «Санаторій «Україна»» з 2004 року по 01.02.2015 року у зв'язку із зміною керівництва підприємства бухгалтерія підприємства не працювала та була опечатаною. 06.01.2015 року вона подала заяву про звільнення за власним бажанням після чого 14.01.2015 року прийшов новий головний бухгалтер, якого вона попередила, що заступнику головного лікаря ОСОБА_3 потрібно надати усі данні для річного звіту. В її повноваження не входило підготовка даних, оскільки це входило в повноваження головного бухгалтера. Обставини та підстави звільнення ОСОБА_3 02.02.2015 року їй не відомі, оскільки 01.02.2015 року вона була звільнена за власним бажанням. Наскільки їй відомо зі слів інших працівників фінансовий звіт був оформлений 16.02.2015 року.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_12 суду пояснив, що він з березня 2003 року по 27 січня 2015 року працював на посаді заступника головного лікаря по культурно-масовій роботі Дочірнього підприємства «Санаторій Україна», в його повноваження входило складання частини фінансового звіту по своєму профілю, даний звіт вони повинні були здати ОСОБА_3 для оформлення загального звіту до 18-20 січня 2015 року. Наприкінці січня 2015 року він написав заяву про звільнення за власним бажанням та був звільнений 27.01.2015 року. До його звільнення він здав частину фінансового звіту по його профілю ОСОБА_3. На скільки йому відомо з 29 грудня 2014 року по 13 січня 2015 року бухгалтерія підприємства не працювала та була опечатана. Також йому відомо, що ОСОБА_3 не зробила медичний звіт через обстановку, яка склалась на підприємстві, також йому відомо, що ОСОБА_13 звільнилась на початку лютого 2015 року, однак обставин її звільнення йому не відомо.

Допитаний у судовому засіданні свідок заявлений відповідачкою ОСОБА_14 суду повідомив, що позивачку повідомляли про звільнення після того як був складений акт про не виконання нею наказу головного лікаря про складання медичного звіту, сам наказ позивачка відмовилася підписувати, також повідомив, що юрист підприємства неодноразово пропонував ОСОБА_3 ознайомитись з наказом про її звільнення, також повідомив те, що ОСОБА_3 було звільнено через її відмову зробити медичний звіт. Даний наказ було оголошено їй усно 02.02.2015 року у кабінеті головного лікаря. На скільки йому відомо бухгалтерія працювала на підприємстві у січні 2015 року та будь-яких перешкод в отриманні необхідних даних у ОСОБА_3 не було. Несвоєчасне складання медичного звіту заступником головного лікаря ОСОБА_3 призвело до несвоєчасної подачі документів на акредитацію підприємства, що спричинило фінансових збитків.

Суд в межах заявлених вимог заслухавши позивача, її представників, представника відповідача, свідків, дослідивши надані особами, які брали участь у справі, докази, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

24 грудня 2002 року ОСОБА_3 була прийнята на посаду заступника головного лікаря з медичної частини ДП «Санаторій «Україна»», що підтверджується наказом № 125-к від 24.12.2002 року.

Наказом ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» від 13.11.2014 року № 102 головного лікаря ДП «Санаторій «Україна»» головного лікаря ОСОБА_15 було звільнено на підставі ст.. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Встановлено, що згідно наказу в.о. голови правління Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" від 17.11.2014 року № 104-к "Про призначення директора ДП «Санаторій Україна»" ОСОБА_4 з 17 листопада 2014 року призначили на посаду директора Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» за контрактом, з правом першого підпису на всіх документах.(а.с. 67)

Згідно, наказу Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 04.12.2014 року № 110-к «Про призначення головного лікаря ДП «Санаторій Україна»» ОСОБА_4 з 05.12.2014 року призначено на посаду головного лікаря Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», за контрактом, з правом першого підпису на всіх документах.(а.с. 68)

Після призначення головним лікарем ОСОБА_4 працівники підприємства, зокрема й ОСОБА_3, ОСОБА_16, яка була головним бухгалтером, ОСОБА_17 була головним економістом відмовились від виконання своїх посадових обов'язків. Про що головним лікарем ОСОБА_4 було складено відповідний акт. (а.с. 59)

26.12.2014 року головою правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» листом № 02-1-6/1245 було повідомлено всі санаторії, в тому числі ДП «Санаторій «Україна»» про надання щорічної звітності, відповідно до графіку, за яким санаторію «Україна» необхідно було подати звітність до 27 січня 2015 року. Як встановлено судом даний лист доведено до відому ОСОБА_3. Крім того 14 січня 2015 року головним лікарем ОСОБА_4 видано наказ № 03-організаційний від 14.01.2015 року «Про представлення на ознайомлення медичного звіту за 2014 рік» згідно якого наказано заступнику головного лікаря з медичної частини ОСОБА_3 підготувати та надати, головному лікарю ОСОБА_4, для ознайомлення звіт за 2014 рік по медичній частині до 30 січня 2015 року. (а.с. 62) З даним наказом ОСОБА_3 ознайомлена, про що свідчить її підпис на наказі.

Крім того, наказом головного лікаря від 21.01.15р. № 33-організаційний заступнику головного лікаря ОСОБА_3 було винесене дисциплінарне стягнення у вигляді догани за неналежне виконання своїх посадових обов'язків та недостатній контроль за підлеглими працівниками, відсутністю на нарадах та на підставі актів. Від ознайомлення з даним наказом ОСОБА_3 відмовилась про що свідчить відповідна відмітка. (а.с. 101)

В судовому засіданні встановлено, що 02.02.2015 року провідним юрисконсультом підприємства ОСОБА_18 на ім'я головного лікаря ОСОБА_4 було надано доповідну записку від 02.02.2015 року з приводу невиконання ОСОБА_3 своїх посадових обов'язків, щодо підготовки медичної звітності для акредитації санаторію, що спричинило грубе порушення трудового законодавства про що було складено акт № 1 «Про відмову від надання пояснень». (а.с. 70)

Як вбачається з акту № 1 від 02.02.15р. «Про відмову від надання пояснень» підписаний головним лікарем ОСОБА_4, провідним юрисконсультом ОСОБА_18, провідним інженером ОСОБА_14, даний акт складений про те, що станом на 02.02.15р. заступником головного лікаря ОСОБА_3 не було виконано наказ головного лікаря № 03-організаційноий «Про представлення на ознайомлення медичного звіту за 2014 рік» та свої прямі, передбачені п.п. 1.2, 2.2.10, 2.2.15, 2.2.25, 2.2.28, 4.1.5, 4.1.7, 4.1.10, 7.2.1.1 посадової інструкції, посадові обов'язки, щодо ведення, складання та подання медичної звітності за 2014 рік до вищого керівництва та щодо підготовки документації для отримання санаторієм акредитації в МОЗ України. З приводу викладених в акті обставин ОСОБА_3 було запропоновано надати свої пояснення, від чого вона відмовилась без пояснення причин. (а.с. 69)

Відповідно до наказу від 02.02.2015 року за № 41-к «Про звільнення ОСОБА_3.», ОСОБА_3 звільнили з посади заступника головного лікаря з медичної частини з 02.02.2015 року, у зв'язку із одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків, п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та виплатити їй компенсацію за невикористані дні відпустки у кількості 19 календарних дні за період роботи з 24.12.2013р. по 02.02.2015р., підставами звільнення були: доповідна записка провідного юрисконсульта ОСОБА_18 та акт про відмову від надання пояснень.(а.с. 45)

Як встановлено в судовому засіданні 02.02.15р. позивачку було усно ознайомлено з наказом № 41-к про її звільнення, запропоновано отримати копію цього наказу під підпис, однак вона відмовилась підписувати та отримувати наказ, що не заперечувалось нею у судовому засіданні. Як вбачається з наданих представником відповідача доказів, у зв'язку з відмовою позивачки отримати копію наказу, вказаний наказ 04.02.15р. було направлено на адресу позивачки поштою. (а.с. 46-47, 137-138) Разом із тим ОСОБА_3 відмовилась від отримання поштою наказу про своє звільнення.

Наведені обставини підтверджуються поясненнями сторін, свідків, матеріалами справи.

У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі.

Згідно до ст.5-1 КЗпП України держава гарантує правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках, зокрема, одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами.

Аналізуючи зміст п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", можна дійти висновку, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України, судам необхідно з'ясовувати, чи мало місце порушення працівником своїх трудових обов'язків, перевіривши коло цих обов'язків та визначивши, які саме обов'язки з їх числа порушено працівником; у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору на підставах, визначених законом, та чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147 1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень.

За змістом ч. 2 п. 27 указаної постанови, вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Пунктом 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом, трудові обов'язки позивачки ОСОБА_3 визначаються посадовою інструкцією заступника головного лікаря відповідно до п. 1.2 Посадової інструкції заступник головного лікаря з медичної частини ОСОБА_3 підпорядковується безпосередньо головному лікарю ДП «Санаторій «Україна»».

Згідно п. 2.2.15 Посадової інструкції на заступника головного дікаря з медичної частини ОСОБА_3, зокрема, покладено обов'язок складання та надання у вищестоящі органи встановлену звітність.

Пунктами 2.2.25, 2.2.28 Посадової інструкції передбачено обов'язок заступника головного лікаря з медичної частини організувати та контролювати роботу з медичної статистики, забезпечувати правильну постановку медичного обліку, контролювати належне ведення і збереження медичної документації.

Крім того, відповідно до п.п. 4.1.5, 4.1.7, 4.1.10 Посадової інструкції заступник головного лікаря несе відповідальність за своєчасну та достовірну звітність та правильне ведення і збереження медичної документації за невиконання розпоряджень, наказів на підприємстві та вищих органах.

Пунктом 2.2.10 Посадової інструкції на заступника головного лікаря з медичної частини ОСОБА_3 було покладено обов'язок керування та організацію проведення акредитації санаторію.

Таким чином судом встановлено що до посадових обов'язків позивача входило ведення, складання та подання щорічної медичної звітності. Втім, позивачкою ОСОБА_3 не було складено та подано медичний звіт за 2014 рік, всупереч наказу головного лікаря від 14.01.15р., що є порушенням її посадових обов'язків.

Крім того, як встановлено судом щорічна медична звітність є базою для підготовки і подання документів до акредитаційної комісії при МОЗ України для отримання акредитаційного сертифікату про присвоєння категорії.

09 липня 2012 року ДП «Санаторій «Україна»» був виданий акредитацій ний сертифікат вищої категорії терміном до 27 червня 2015 року.

Відповідно до порядку акредитації закладів здоров'я, затверджену постановою КМУ від 15.07.1997 року № 765 акредитації підлягають всі заклади охорони здоров'я, в тому числі санаторно-курортні заклади, які проводяться кожні 3 роки.

Обов'язковою умовою акредитації є подання заяви та переліку документів, в тому числі й звіту про медичні кадри та звіту закладу про лікувальну роботу та фармацевтичну діяльність, за 2 місяці до закінчення попередньої акредитації.

Крім того, як вбачається із вищевказаного порядку у разі відмови в акредитації санаторій зможе подати наступну заявку лише через рік після прийняття рішення про таку відмову, а отже не зможе приймати до себе на лікування та оздоровлення населення до отримання наступного акредитаційного сертифікату.

Таким чином санаторій для забезпечення своєї діяльності мав своєчасно подати заявку на акредитацію до акредитаційної комісії з переліком документів, визначених порядком затвердженим постановою КМУ № 765, в тому числі медичну звітність за останні 3 роки.

Як вбачається з листа Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 12 серпня 2015 року № 02-1-6/726 заступника голови правління - начальника управління організації медичного забезпечення медичний звіт за 2014 рік, дані якого беруться за основу для формування документів для проходження акредитації ДП «Санаторій «Україна»» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» не здав, акредитаційний сертифікат поновлено не було.

Таким чином суд вважає, що бездіяльність позивача ОСОБА_3 та невиконання нею своїх посадових обов,язків, призвело до несвоєчасного складання медичної звітності за 2014 рік, та в подальшому призвело до не подання документів на акредитацію підприємства.

Доводи позивачки ОСОБА_3 щодо поважності причин ненадання медичного звіту головному лікарю на виконання наказу, а саме ненадання бухгалтерією підприємства економічно-бухгалтерських показників через зупинення її роботи не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються, як показаннями допитаниї свідків так і довідкою за № 257 від 16.09.15р. про роботу бухгалтерії ДП «Санаторій «Україна»» (а.с. 136), а також наказами про припинення трудового договору та про прийом на роботу, що містяться в матеріалах справи. (а.с. 103-109)

В судовому засіданні позивачка стверджувала, що повідомила про неможливість виконання наказу головного лікаря від 14.01.2015р. про надання звіту на ознайомлення службовою запискою від 15.01.2015р. (а.с. 84), разом із тим, як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_3 дану записку вона передала не особисто, а через іншого лікаря. Предстваник позивача в судовому засіданні стверджував, що будь-яких письмових пояснень ОСОБА_3 або службових записок на ім,я головного лікаря не надходило відповідачки. За таких підстав суду не було надано належних доказів передання позивачкою вказаної службової записки головному лікарю.

Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Данні вимоги закону відповідачем були виконані, що не заперечувалось сторонами по справі.

У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У відповідності до п.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачкою не було надано суду належних доказів на підтвердження того, що вона не виконала свої посадові обов,язки, та й зокрема наказ головного лікаря від 14.01.2015р. з поважних причин, та обставини на які вона посилалась, зокрема не надання їй бухгалтерією підприємства первинних даних та економічно-бухгалтерських показників для складання медичного звіту, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Разом із тим, доводи представника відповідача щодо відмови ОСОБА_3 виконувати накази та розпорядження головного лікаря та свої посадові обов,язки через особисті неприязне ні відносини із новим призначеним головним лікарем ОСОБА_4, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не заперечувались самою позивачко.

Судом встановлено, що звільнення позивачки ОСОБА_3 з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, проведено відповідачем із дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки після застосування до неї заходів дисциплінарного стягнення за не належне виконання своїх посадових обов,язків, недостатній контроль за підлеглими працівниками, та відсутність на нарадах у вигляді догани вчинила новий проступок, не виконала покладені на неї посадовою інструкцією обов,язки щодо ведення, складання та подання медичної звітності за 2014 рік, що на думку суду є грубим порушенням трудових обов'язків заступником керівника підприємства..

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 40, п. 1 ч. 1 ст. 41, 148, 149 КЗпП України та п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", ст. ст. 3, 6, 10, 11, 60, 61, 212, 214, 215, 218 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Дочірнього підприємства «Санаторій Україна», Приватного Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10- денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Я. В. Шестопалова