Провадження № 22-ц/773/370/15 Категорія: 52 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Стрільчука В.А.,

при секретарі - Концевич Я.О.,

з участю позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

прокурора Супрунюк Т.А.,

представника третьої особи - служби у справах дітей Луцької міської ради Шульгана Ф.П.,

відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2014 року позов задоволено. Ухвалено позбавити батьківських прав ОСОБА_5 щодо неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на незаконність рішення суду у зв'язку з порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Положеннями ч.1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, що їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, зокрема ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.06.1989 року по 14.05.2005 року (а. с. 5-6, 12).

Від спільного подружнього життя у сторін народився син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу між сторонами постійним місцем проживання відповідача ОСОБА_5 стала Київська область, зокрема на час розгляду справи с. Велика Снітинка, Фастівського району Київської області.

Позивач ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_5 проживає в м. Луцьку Волинської області.

Задовольняючи позовні вимоги в частині позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав щодо неповнолітнього сина, суд першої інстанції виходив із того, що надані у справі докази вказують на свідоме небажання відповідача належним чином виконувати батьківські обов'язки, піклуватись про дитину, її здоров'я та займатись її вихованням.

Зазначений висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до довідки Комунального закладу "Луцька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 25 Луцької міської ради" від 15.09.2014 р. у житті ОСОБА_5 активну участь приймає мати - ОСОБА_2, батько - ОСОБА_5 участі в житті сина не бере, його навчанням не цікавиться (а. с. 11).

Як убачається з висновку служби у справах дітей Луцької міської ради від 27.10.2014 р. (а. с. 4), батьки неповнолітнього ОСОБА_5 з моменту розлучення, а саме з 2004 року проживають окремо. Неповнолітній син проживає разом з матір'ю ОСОБА_2, яка створює йому належні матеріальні та духовні умови для розвитку та навчання. Відповідач не надає жодної матеріальної допомоги на утримання сина. З неповнолітнім ОСОБА_5 відповідач не спілкується, не приймає участі у його вихованні, не турбується про його життя та здоров'я.

Вивчивши зазначене питання та беручи до уваги інтереси дитини служба у справах дітей вважала за доцільне позбавити ОСОБА_5 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Даний висновок слід вважати обґрунтованим, оскільки при прийнятті рішення служба у справах дітей урахувала, як пояснення матері так і батька, довідки з навчального закладу, виконавчої служби про наявну заборгованість по аліментах. Також службою було взято до уваги думка неповнолітнього ОСОБА_5, який ствердно вказував про відсутність у його житті батьківського піклування, недотримання батьком даних йому обіцянок, а відтак бажання позбавити відповідача батьківських прав.

Викладені у висновку служби у справах дітей обставини, які були взяті за основу при вирішенні питання про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_5, повністю знайшли своє підтвердження при розгляді справи як в суді першої інстанції так і апеляційної інстанції.

Допитаний в судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_5 суду показав, що він не бажає спілкуватися з батьком оскільки останній не проявляв жодного інтересу до його навчання та виховання, не проводив з ним вільного часу, не цікавився ним як особистістю. Вказував, що після того як батьки розірвали шлюб, відповідач зник з його життя, перестав з ним спілкувати, не надавав жодної матеріальної допомоги у зв'язку з чим мама змушена була працювати на двох роботах, а вони зі старшим братом їй допомагати. Стверджував, що дзвінки ОСОБА_5 до нього були вкрай рідкими, а в телефонних розмовах він розповідав лише про своє життя та життя його нової родини, і зовсім не цікавився ним та його життям. Крім того, ОСОБА_5 вказував, що його вкрай обурила немотивована та безпідставна відмова батька надати дозвіл на виїзд його за кордон, який був організований навчальним закладом у якому він навчається. Неповнолітній зазначив, що у нього немає зв'язку з відповідачем, який мав би існувати між батьком та сином. Також ОСОБА_5 вказував, що батько міг пообіцяти і не виконати, що на його думку є недопустимим. Неповнолітній ОСОБА_5 у категоричній формі ствердив про своє бажання позбавити батьківських прав відповідача, з метою уникнення в подальшому будь-яких вимог (як майнового так і морального характеру) останнього до себе.

Свідки ОСОБА_1 (мама позивача), ОСОБА_9 (мама відповідача), ОСОБА_10 (сестра відповідача) вказували, що ОСОБА_5 після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 фактично самоусунувся від своїх батьківських обов'язків по відношенню до ОСОБА_5. Відповідач зовсім не цікавився життям дитини, його досягненнями та проблемами, не надавав жодної матеріальної допомоги. ОСОБА_10 вказувала, що з 2004 року відповідач з сином декілька разів зустрічався у неї вдома, однак такі зустрічі були дуже нетривалими. Проїздивши до Луцька ОСОБА_5 не привозив дитині будь-яких подарунків. Декілька разів вона надавала певні кошти дітям брата, однак останній ніколи їх не повертав. Вказувала, що дані кошти вона надавала, як тітка своїм племінникам. Також вказувала, що на її запитання щодо аліментів на утримання неповнолітнього сина, відповідач вказав, що судом визначено було щомісячно сплачувати по 300 гривень, які на його думку не можуть покращити матеріального становища сина, а тому і не доцільно їх сплачувати. Свідки, кожен зокрема, вказували, що будь-яких перешкод відповідачу у спілкуванні з неповнолітнім ОСОБА_5 ніхто не чинив.

Не спростовуючи вищенаведених показів свідків, відповідач ОСОБА_5 лише покликався на їх неправдивість.

За змістом ч.1 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_5 стверджував, що позивач перешкоджала йому зустрічатися з дітьми, а після зустрічей влаштовувала скандали, однак такі його твердження не підтвердженні належними та допустимими доказами, як того вимагає Цивільний процесуальний кодекс та спростовуються показами свідків.

Так з пояснень самого відповідача вбачається, що він протягом останніх років лише декілька разів приїздив у м. Луцьк, а отже об'єктивно ніяких перешкод у зустрічах та спілкуванні з сином у нього не було.

З приводу порушень ОСОБА_2 його прав щодо участі у вихованні дітей чи у спілкуванні з ними, відповідач не звертався до органу опіки та піклування чи до суду.

Законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України).

Однак, ОСОБА_5, проживаючи окрема від свого сина ОСОБА_5, не зміг належним чином виконувати свої батьківські обов'язки без поважних та обґрунтованих на це причин.

Причини, які на думку відповідача ускладнювали можливість брати участь у вихованні ОСОБА_5, а саме: наявність великої відстані між проживанням сина та його місцем проживання є непереконливими, оскільки при бажанні та належному ставленні до виконання своїх батьківських обов'язків ОСОБА_5 об'єктивно міг періодично зустрічатися та спілкуватися з сином, цікавитися його життям та навчанням.

В судовому засіданні відповідач не міг ствердно сказати про інтереси ОСОБА_5, його успіхи в школі, коло його друзів та інтересів. Також відповідач не міг повідомити про стан здоров'я сина та його уподобання.

Саме тривала відсутність спілкування ОСОБА_5 з неповнолітнім сином призвела до того, що ОСОБА_5 немає синівських почуттів до рідного батька.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Беручи до уваги доводи апелянта щодо не урахування судом першої інстанції того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та ненадання відповідачеві можливості виправити ситуацію і налагодити стосунки з сином, з застосуванням до нього такого превентивного заходу, як попередження про необхідність зміни свого ставлення до дітей та виконання батьківського обов'язку, колегія суддів виходить з наступного.

Позбавлення батьківських прав є дійсно крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Разом з тим це насамперед є способом захисту прав та інтересів дитини, а тому при вирішенні цього питання перш за все необхідно виходити з інтересів дитини, з'ясувати та оцінити який позитивний чи негативний наслідок для дитини матиме таке рішення.

З матеріалів справи убачається, що тривале, байдуже ставлення відповідача до фізичного та духовного виховання свого неповнолітнього сина, відсутність будь-якого спілкування з ними призвело до того, що ОСОБА_5 бажає позбавити батька прав щодо себе. Надання матеріальної допомоги на утримання дітей є лише однією із складової виконання батьківського обов'язку, і ніяким чином не може замінити участь батька у вихованні дитини, живому спілкуванні з нею, духовному та фізичному її розвитку, підготовці дитини до самостійного життя.

Попри те судом встановлено, що і матеріальної допомоги відповідач не надавав.

Як вбачається з матеріалів справи питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав було ініційовано ще в жовтні 2014 року, однак на час розгляду судом апеляційної інстанції даної справи відповідач не вчинив жодних дій щоб налагодити відносини з сином який фактично є уже дорослою людиною. Мало того, на запитання суду ОСОБА_5 не зміг пояснити яким чином він може завоювати любов сина та покращити їхні стосунки.

В суді апеляційної інстанції відповідач зосереджував свою увагу на собі, своїх проблемах, труднощах та діях позивача, які на його думку перешкоджали йому належно виконувати батьківські обов'язки, а не на проблемах, що стосуються самої дитини, її подальшого життя та морально-психологічного стану, і не навів переконливих доводів як він бачить можливість налагодження відносин з дитиною, чи таке взагалі можливо і як це відповідатиме правам та інтересам самої дитини, яка досягнувши віку 17 років висловила своє не бажання спілкуватись з ним з огляду на його неправомірні дії в минулому та тривалу його відсутність у її житті.

Оцінюючи надані сторонами докази, як кожен окремо так і у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач не піклувався про фізичний і духовний розвиток сина ОСОБА_5, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду і лікування дитини, не спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляв інтересу до її внутрішнього світу та не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, а навпаки його поведінка була для сина негативною і такою, що викликала вкрай негативні спогади для дитини та сприйняття його як небезпеку для її спокою і подальшого розвитку.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, таким що перш за все ухвалено в інтересах дитини і її подальшого життя, а тому не убачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5

Також колегія суддів зауважує, що з врахуванням доводів апеляційної скарги, які зводились лише до порушення судом першої інстанції норм процесуального права, та зокрема, розгляду справи за відсутності відповідача при відсутності даних про його належне повідомлення про час та місце судового засідання, судом апеляційної інстанції справу було розглянуто за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, надано відповідачу можливість подавати докази, повторно були допитані свідки. При цьому жодних доказів, які б спростували доводи позивача та встановлені судом першої інстанції обставини, відповідач не надав.

Крім того, ОСОБА_5 не міг пояснити свою заяву, адресовану суду першої інстанції (а. с. 20-21) в якій він вимоги щодо позбавлення батьківських прав просив вирішити на розсуд суду, маючи при цьому позовну заяву з відповідними додатками, які обґрунтовували вимоги заявлені до нього.

Відтак суд першої інстанції з врахуванням принципу диспозитивності ухвалив обґрунтоване та законне рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2014 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: