АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/17/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Чередніченко Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Пполіщук Н.В.

при секретарях: Гречка Т.В., Абдуллаєва А.В. Горбачова І.В.

за участю представника ОСОБА_3 ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_7 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року та апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2013 року

по цивільній справі: за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу;

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 23.09.2002 року, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 29.10.2003 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_10, та про визнання за ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1;

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності;

за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_10, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності;

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_11 про визнання правочину частково недійсним;

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_11 про визнання недійсним договору оренди від 1 грудня 2006 року;

за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_11 про визнання правочину недійсним.

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_7 звертаючись у до суду з позовом до відповідача - ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1. Свої вимоги мотивувала тим, що 23 вересня 2002 року між нею та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку зі скасувальною умовою, а саме: згідно з пунктом 8 вказаного договору права і обов'язки сторін припиняються у випадку, якщо продавцем до 1 січня 2003 року не буде передано покупцеві рішення Київської міської ради та інші документи, які підтверджують відведення продавцю земельної ділянки загальною площею 3000 кв.м для цілей обслуговування вказаного житлового будинку. Відповідно до пункту 6 договору право власності на придбаний жилий будинок виникає у покупця з моменту повного розрахунку, а повний розрахунок здійснюється після передачі покупцеві рішення Київської міської ради. Станом на 1 січня 2003 року продавець не виконав і не мав можливості виконати умову, передбачену п. 8 договору, відповідне рішення Київською міською радою прийнято не було, а отже відповідно до скасувальної умови права і обов'язки сторін припинилися з 01 січня 2003 року і договір купівлі - продажу підлягає розірванню.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 травня 2003 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2003 року, позов ОСОБА_7 задоволено - розірвано укладений між нею та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку від 23.09.2002 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 09 червня 2005 року вищевказані рішення суду було скасовано, справу передану на розгляд суду першої інстанції.

Між тим, після ухвалення Апеляційним судом м. Києва 7 жовтня 2003 року рішення про залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким були задоволені вимоги ОСОБА_7, остання 29 жовтня 2003 року у відповідності до договору купівлі - продажу від 29 жовтня 2003 року продала будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_5

ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним п.8 договору купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1 від 23 вересня 2002 року укладеного між ОСОБА_7 та ним так як ця умова не є скасувальною у розумінні ст. 61 ЦК в редакції 1963 року.

Також ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі продажу жилого будинку АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 від 29 жовтня 2003 року, з підстав того, що ОСОБА_7 не мала права продавати будинок третій особі.

Рішенням Оболонського районного, суду м. Києва від 22 січня 2007 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до громадянина Греції ОСОБА_13 про розірвання договору купівлі - продажу житлового будинку відмовлено.

Позов громадянина Греції ОСОБА_13 задоволений. Визнано недійсними абзац 4 пункту 5, пункт 6, пункт 8 договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, від 23 вересня 2002 року. Визнано недійсним договір купівлі - продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, від 29 жовтня 2003 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_14, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л. Д. за реєстровим номером 1726.

Визнано за громадянином Греції ОСОБА_3 право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами згідно з договором купівлі - продажу від 23.09.2002 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстровим номером 6594.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2007 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 січня 2007 року скасовано та ухвалено нове наступного змісту:

Позов ОСОБА_7 задовольнити. Розірвати договір купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Хоружик І. Г. під реєстровим номером 6594. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 149 240 гривень.

У задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 7 листопада 2007 року рішення колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2007 року скасовано, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22.01.2007 року залишено в силі

Ухвалою Оболонського районного суду від 20 травня 2009 року заяву ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду Оболонського районного суду м. Києва від 22.01.2007 року - задоволено.

Скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22.01.2007 року по справі.

Справа для розгляду по суті була скерована за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва.

За час перебування справи на розгляді у суді першої інстанції до суду зверталися:

У подальшому ОСОБА_11 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21 жовтня 2003 року між ним та ОСОБА_5 був укладений договір позики, згідно з яким відповідачу надавалися кошти у розмірі 4 000 000 гривень з метою придбання у власність об'єкту нерухомого майна - жилого будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1, житловою площею 88,5 кв. м., а також для розробки проектно-будівельної документації, виконання ремонтно-будівельних робіт, які включають капітальний ремонт, перепланування, технічне переоснащення та введення в експлуатацію завершеного будівництвом будинку. Відповідно до умов зазначеного договору позивач передав відповідачеві вказану суму позики, а відповідач у свою чергу придбав жилий будинок у власність, замовив проектно-будівельну документацію, виконав ремонтно-будівельні роботи, включаючи капітальний ремонт, перепланування, технічне переоснащення жилого будинку, внаслідок яких загальна площа будинку склала 1452,28 кв. м. Відповідно до пункту 6.1 договору позики відповідач зобов'язаний був повернути кошти у розмірі 4 000 000 гривень до 21 жовтня 2007 року, чого зроблено не було, а тому позивач просив суд визнати за ним право власності на вказаний будинок із зазначеними технічними характеристиками на підставі пункту 8.2 договору позики, згідно з яким, у випадку порушення позичальником положень статті 6 цього договору, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з усіма переплануваннями, поліпшеннями та оздобленням, переходить у власність позикодавця в рахунок виконання зобов'язання за цим договором.

З метою захисту своїх законний прав, ОСОБА_3, також звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_11 та ставив питання про визнання правочину частково недійсним. Свої вимоги мотивував тим, що 21 жовтня 2003 року між підданим Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_11 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за яким позикодавець зобов'язується надати позичальнику позику для придбання у власність та проведення капітального ремонту об'єкту нерухомого майна - жилого будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, а позичальник зобов'язується використати її за цільовим призначенням та повернути у визначений договором строк. Між тим, відповідно до пункту 8.2 цього договору, у випадку порушення позичальником положень статті 6 цього договору щодо повернення позики в установлений строк, об'єкт нерухомого майна - жилий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 І з усіма переплануваннями, поліпшенням та оздобленням, загальна площа якого після проведення ремонтних робіт повинна становити не менше 1400 кв. м., переходить у власність позикодавця в рахунок виконання зобов'язання за даним договором. З підстав того, що ОСОБА_5 не є власницею будинку оскільки договір купівлі-продажу, на підставі якого вона набула право власності на будинок, визнано судом недійсним, а тому не може розпоряджатися чужим майном. А також на те, що положення пункту и.2 договору позики щодо переходу права власності на будинок у разі неповернення позики є по суті положенням про заставу будинку, а до договорів застави нерухомого майна мас бути застосована письмова форма з подальшим нотаріальним посвідченням. То ж недотримання такої форми, тягне за собою недійсність договору з наслідками передбаченими законом, ОСОБА_3 просив визнати недійсним пункт 8.2 договору позики від 21 жовтня 2003 року.

Крім того, позивачем ОСОБА_3 було подано до суду позов до ОСОБА_5, ОСОБА_11 про визнання недійсним договору оренди від 1 грудня 2006 року. З підстав того, що 01 грудня 2006 року між ОСОБА_5 (орендодавцем) та ОСОБА_11 було укладено договір оренди будинку АДРЕСА_1. Однак, своєї згоди на передачу будинку в оренду ОСОБА_11 позивач ОСОБА_3 не надавав і проти цього категорично заперечує, що означає, що договір укладено з порушенням частини 1 ст. 810 ЦК України, оскільки наймодавцем житла може бути тільки його власник, а передача в оренду відбувалась не власником ОСОБА_3, а фактичним володільцем будинку - ОСОБА_5 Крім того, зазначав, що предметом договору найму житла за ст. 810 ЦК України може бути тільки житло, але на момент укладання оспорюваного договору оренди реконструкція будинку була не узаконена, а сам будинок - не був прийнятий в експлуатацію, а отже не мав правового статусу нерухомості - житлового будинку.

ОСОБА_3 враховуючи те, що він як власник будинку, не може користуватися та розпоряджатися належним йому майном, так як ОСОБА_5 на дверях будинку встановлені замки, ключів від яких у нього не має, в будинку проводяться ремонтні роботи, а сама відповідач за місцем її реєстрації відсутня, просив звертаючись до суду з позовом зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у здійсненні права власності на жилий будинок АДРЕСА_1 та вселити.

ОСОБА_5 зверталася з позовом до ОСОБА_11 про визнання правочину недійсним, де просила визнати недійсним укладений 21 жовтня 2003 року договір позики, мотивуючи тим, що такий договір не укладався в указаний день, даний договір не спрямований на настання правових наслідків, які ним обумовлені, гроші за цим договором не передавалися.

Вищевказані позови були об'єднані судом в одне провадження для їх спільного розгляду.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу було відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 23.09.2002 року, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 29.10.2003 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_10, та про визнання за ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 задоволено.

Визнано недійсними абз.4 п.5, п.6, п.8 договору купівля-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г. за реєстровим номером 6594.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 29 жовтня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. за реєстровим номером 1726.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами: сарай (2 поверха) під літерою «Б», басейн під літерою «В» та іншими спорудами згідно договору купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г. за реєстровим номером 6594, з моменту укладання цього договору, з усіма поліпшеннями (перебудовами, прибудовами, надбудовами), разом загальною площею 1385 кв.м.

Визнано недійсним п.8.2 договору позики між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 від 21 жовтня 2003 року.

Визнано недійсним договір оренди між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 від 1 грудня 2006 року.

Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні права власності будинком АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_5 про визнання права власності, відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_11 про визнання недійним договору позики від 21 жовтня 2003 року - відмовлено.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2013 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності, було задоволено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_11 про визнання правочину частково недійсним, задоволено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_11 про визнання недійсним договору оренди від 01.12.2006 року, задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_7 та представник ОСОБА_5- ОСОБА_8 подали апеляційні скарги. Також представником ОСОБА_5 - ОСОБА_8 було подано апеляційну скаргу на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2013 року.

ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі просила суд скасувати рішення суду в частині, що стосується відмови у задоволені її позовних вимог про розірвання договору купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору від 23 вересня 2002 року. Розірвати договір купівлі продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 від 23 вересня 2002 року. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 від 23 вересня 2002 року, відмовити.

Представник ОСОБА_5- ОСОБА_8 просила суд рішення і додаткове рішення скасувати в частині. Та постановити нове рішення, яким: позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі - продажу житлового будинку № АДРЕСА_1 від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г. - задовольнити. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 23.09.2002 року, про визнання недійсним договору купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 29.10.2003 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, та про визнання за ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, - відмовити. Відмовити у визнанні недійсним договору оренди між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 від 1 грудня 2006 року. Відмовити у зобов'язанні ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні права власності будинком № АДРЕСА_1. Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_11 про визнання недійсним договору від 21 жовтня 2003 року, - задовольнити.

Апелянти при подачі апеляційних скарг вказували на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти поданих апеляційних скарг.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просив задовольнити подану ними апеляційну скаргу, проти апеляційної скарги ОСОБА_7 заперечував з підстав її необґрунтованості та безпідставності.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_7 про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку. У судове засідання не зявивлись, поважність причин своєї неявки суду не повідомили.

Відповідач ОСОБА_11 про розгляд справи повідомлявся за місцем мешкання визначеним у матеріалах справи, а також викликався до суду у відповідності до ч. 9 ст. 74 ЦПК України через оголошення у пресі, що було опубліковано у

ОСОБА_11 не зявившись до суду будь-яких повідомлень щодо зміни місця свого перебування за час знаходження справи у апеляційному провадженні до суду в порядку положень ст. 77 ЦПК України не надав.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь суді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_7 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Так судом при розгляді справи було встановлено, що 23 вересня 2002 року між ОСОБА_7 та громадянином Греції ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно з яким ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_3 купив належний продавцю на праві приватної власності жилий будинок під АДРЕСА_1, з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами. Відповідно до пункту 8 зазначеного договору, останній укладений під скасувальною умовою, а саме: права і обов'язки сторін припиняються у випадку, якщо продавцем до 1 січня 2003 року не буде передано покупцю (в тексті договору допущена описка і дослівно вказано «продавцю») рішення Київської міської ради та інші документи, що підтверджують відведення продавцю земельної ділянки загальною площею 3000 кв. м. для цілей обслуговування вказаного будинку.

Станом на 1 січня 2003 року умова договору про передачу продавцем покупцеві рішення, зазначеного у пункті 5 договору, ОСОБА_7 виконана не була, внаслідок чого остання звернулася до суду з позовом про його розірвання.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_7 про припинення договору купівлі - продажу житлового будинку ( зміна підстав у ході розгляду справи) та задовольняючи вимоги ОСОБА_3 як за зустрічним позовом так і щодо заявлених вимог про усунення перешкод у здійсненні права власності, вселенні та визнання за ним права власності , зазначав наступне.

Так визнаючи недійсними абзац 4 пункту 5, пункт 6, пункт 8 договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, від 23 вересня 2002 року вказував, що відповідно до пункту 8 зазначеного договору він укладений під скасувальною умовою, а саме: права і обов'язки сторін припиняються у випадку, якщо продавцем до 1 січня 2003 року не буде передано покупцю (в тексті договору допущена описка і дослівно вказано «продавцю») рішення Київської міської ради та інші документи, що підтверджують відведення продавцю земельної ділянки загальною площею 3000 кв. м. для цілей обслуговування вказаного будинку.

Вище вказана умова договору, на думку суду, не відповідала вимогам ст. 61 ЦК( в редакції 1963 року на час виникнення правовідносин між сторонами). Зокрема, згідно з частинами 2,3, 4 ст. 61 угода визнається укладеною під скасувальною умовою, якщо сторони поставили припинення прав і обов'язків у залежність від обставини, щодо якої невідомо, станеться вона чи не станеться.

Якщо настанню умови недобросовісно перешкоджала сторона, якій настання умови невигідне, то вважається, що умова настала.

Якщо настанню умови недобросовісно перешкоджала сторона, якій настання умови вигідне, то вважається, що умова не настала.

Судом встановлено, що рішення Київської міської ради, що підтверджує відведення продавцю земельної ділянки загальною площею 3000 кв. м. для цілей обслуговування жилого будинку АДРЕСА_1, на дату укладання договору купівлі-продажу не існувало. Разом з тим, ст. 40 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року, який набув чинності з 1 січня 2002 року, передбачала право громадян набувати у власність або в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, а пункти 6-10 ст. 118, ст. 124, пункти 2-7 ст. 128 ЗК України встановлюють процедуру видачі органами місцевого самоврядування відповідного рішення.

За таких умов суд вважав, що позивачу ОСОБА_7 ніщо не заважало отримати та в подальшому

передати вказане рішення Київської міської ради ОСОБА_3, а тому

невиконання стороною договору одного з обумовлених договором зобов'язань не є

обставиною, щодо якої невідомо, станеться вона чи не станеться в розумінні ст.

61 ЦК Української PCP . Ст. 234 ЦК УРСР 1963 року передбачена можливість розірвання договору за позовом покупця, як санкція за допущені продавцем порушення умов договору. Однак у справі за позовом про розірвання договору купівлі-продажу будинку звернувся не покупець, а продавець.

Виходячи зі змісту договору, настання скасувальної умови невигідне покупцеві. У силу ч. 3 ст. 61 ЦК УРСР 1963 року він повинен був мати можливість недобросовісно перешкодити непередачі рішення. Однак, такої можливості покупець позбавлений, оскільки не передача рішення є наслідком суб'єктивної бездіяльності продавця.

З огляду на це суд вважав, що неприйняття органом місцевого самоврядування рішення про відведення земельної ділянки для обслуговування будинку не порушує права позивача, яка вирішила продати будинок і сама ж повинна була вчинити певні дії для того, щоб ця подія відбулася, а потім сама ж звернулася до суду з позовом про розірвання договору в той період, коли відбулося суттєве підвищення цін на нерухоме майно. А отже, положення пункту 8 договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 23 вересня 2002 року між ОСОБА_7 та громадянином Греції ОСОБА_3 суперечать частинам 2- 4 ст. 61 ЦК УРСР 1963 року, а тому підлягає визнанню судом недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, як таке, що не відповідає вимогам закону.

Оскільки положення абзацу четвертого пункту 5 та пункт 6 договору купівлі-продажу від 23.09.2002 року знаходяться у прямому логічному зв'язку з положенням пункту 8 цього ж договору, яке визнано судом недійсним, суд вважав необхідним визнати недійсними також і їх.

Положення договору, визнані судом недійсними, в силу приписів ч.1ст. 59 ЦК УРСР 1963 року вважаються такими з моменту їх укладення.

Одночасно суд вважав такими, що підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного 29 жовтня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5. Оскільки, останній було укладено в той час, коли зобов'язання сторін за попереднім договором купівлі-продажу того-ж-таки будинку від 23 вересня 2002 року не були припинені, адже спір щодо цього договору не був вирішений по суті.

Як було встановлено судом, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 травня 2003 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2003 року було задоволено позов ОСОБА_7 про розірвання договору купівлі-продажу спірного будинку від 23.09.2002 р. Проте вищевказані рішення районного суду та ухвала суду апеляційної інстанції були скасовані з передачею справи на новий розгляд у суд першої інстанції ухвалою Верховного Суду України від 9 червня 2005 року.

Отже, ОСОБА_7 вдруге здійснила продаж будинку у той час, як спір щодо розірвання попереднього договору купівлі-продажу будинку не був вирішений по суті, зобов'язання сторін щодо предмета договору не були припинені, відтак раніше укладений договір залишався чинним.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на будинок АДРЕСА_1 з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, а також на проведені поліпшення, суд вказував на те, що відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зазначаючи при цьому, що право власності у ОСОБА_3 виникло з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 23.09.2002 року, оскільки положення договору, які не відповідають вимогам законодавства, які стали перешкодою для отримання будинку у власність ОСОБА_3 в судовому порядку визнані недійсними.

Відповідно до статті 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не є наслідком недійсності інших його частин в цілому.

У той же час фактичний володілець за недійсним договором купівлі-продажу від 29 жовтня 2003 року - ОСОБА_5 - здійснила ряд самовільних перебудов у будинку.

Так, відповідно до висновку судової експертизи від 31 серпня 2012 року, встановлено, що на даний час в раніше існуючому, першочергове збудованому житловому будинку і в підсобній будівлі «Б» проведені роботи з надбудови і влаштування мансардного поверху та прибудови приміщень, деякі з яких прилягають до житлового будинку, деякі до підсобної будівлі «Б», а деякі одночасно до житлового будинку і підсобної будівлі «Б», а конструктивні елементи підсобної будівлі «Б» ввійшли в об'єм реконструйованого житлового будинку.

Реконструкція відбувалась без відведення земельної ділянки у встановленому порядку, без належним чином затвердженої проектної та іншої дозвільної документації, що підтверджується матеріалами справи. Розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації № 204 від 02 березня 2004 року, в подальшому було скасоване самою Голосіївською райдержадміністрацією у м. Києва, а саме пункт 2.1. - ОСОБА_5 було зобов'язано в установленому порядку відвести земельну ділянку до початку будівництва.

Зважаючи на наведені обставини суд вважав повністю доведеним факт

самовільного будівництва з боку ОСОБА_5 шляхом здійснення самовільних

прибудов та надбудов до спірного будинку. Виходячи з факту, що наведене будівництво було завідомо незаконним, воно не може вважатися добросовісним, а тому є недобросовісним. А відтак, ОСОБА_5 недобросовісно перебудувавши належний позивачеві ОСОБА_3 будинок, не набула права власності на здійснені у ньому невіддільні поліпшення.

Недобросовісність ОСОБА_5 в питанні перебудови свідчить про те, що вона, як фактичний володілець спірного будинку, не має права не невіддільні поліпшення будинку і вони, в силу ст. 390 ЦК України, мають перейти до законного власника будинку, тобто ОСОБА_3 - безоплатно.

Як встановлено Висновком № 167/15 від 31 серпня 2012 року, призначеної судом судової будівельно-технічної експертизи, проведеної Київським судовим експертно- мансардного консультаційним центром «Будівельник» Київського національного університету будівництва і архітектури, в процесі обстеження жилого будинку АДРЕСА_1, експертом виявлено, що на даний час в раніше існуючому житловому будинку і в підсобній будівлі «Б» проведені роботи з надбудови і влаштування поверху та прибудови приміщень: деяких до житлового будинку, деяких до підсобної будівлі «Б», а деяких одночасно до жилого будинку і підсобної будівлі «Б». Існуючий на даний час мансардний поверх, який розташований над приміщеннями першочергово збудованого жилого будинку, над приміщеннями підсобної будівлі «Б» та над приміщеннями новозведених прибудов неможливо розділити з віднесенням частини до житлового будинку та частини до підсобної будівлі «Б». Визначитись з площею прибудов, надбудов та перебудов, які здійснені в процесі виконання будівельних робіт щодо жилого будинку, експерт не зміг, оскільки збудована за першочерговим проектним рішенням підсобна будівля «Б» не була врахована в складі жилого будинку, а на даний час вона є невід'ємною частиною жилого будинку.

Отже, вказаний жилий будинок у процесі реконструкції був об'єднаний з підсобною будівлею «Б» шляхом зведення прибудов, надбудов та перебудов, які становлять його невід'ємну частину, відокремлення яких від будинку неможливе.

Як вбачається з пункту 3 договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 вересня 2002 року, об'єктом купівлі-продажу виступав житловий будинок, позначений на плані літерою «А», нежитловою площею 132,4 кв.м., житловою площею 88,50 кв. м., біля нього знаходяться такі господарчі та побутові будівлі та споруди: сарай (2 поверхи) під літерою «Б», басейн під літерою «В» та інші споруди.

На час розгляду справи судом, згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи, вказані будівлі та споруди становлять невід'ємну частину жилого будинку, тобто їх відокремлення від будинку без пошкодження останнього чи його істотного знецінення є неможливим.

А відтак з урахуванням положень ст. 187 ЦК України оскільки жилий будинок, що розташований на АДРЕСА_1, виступав об'єктом купівлі-продажу за договором від 23.09.2002 pоку, визнано власністю ОСОБА_3, то перехід прав на нього до відповідача за первісним позовом тягне за собою і перехід права на його складові частини, а саме: прибудови, надбудови та перебудови, які здійснені в процесі реконструкції.

Не погоджуючись з зазначеними висновками суду першої інстанції ОСОБА_7 вказувала в апеляційній скарзі, що судом невірно застосовано норми ч. 3 ст.61 ЦК УРСР 1963 року. Оскільки, дана норма застосовується для врегулювання ситуації, коли сторона недобросовісно перешкоджає настанню умови, а не для того, щоб забезпечити стороні таку можливість, як вважає суд. Посилання суду на те, що п.8 договору від 23.09.2002 року, суперечить ч.2 та 3 ст.61 ЦК УРСР не відповідає дійсності, суперечить змісту самого договору та нормам законодавства. Оскільки, не має підстав для визнання недійсним п.8 договору купівлі-продажу від 23.09.2002 року, то не має підстав визнавати недійсними п.5 та п.6 договору.

Не погоджуючись з зазначеними вище висновками суду першої інстанції представник апелянта ОСОБА_5 також вказував на безпідставність висновків суду. Так як на його думку продавець не відповідає за настання чи ненастання такої обставини як прийняття/ неприйняття Київською міською радою та іншими компетентними органами рішення, яке має правовстановлюючу силу. Всі залежні від себе дії продавець за договором виконана. А покупець свідомо погодився на умови оспорюваного право чину, висловив вільне волевиявлення та прийняв на себе ризик вважати такі обставини скасувальними, а також ризик ненастання обставини.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

А саме, апелянтами не було взято до уваги той факт, що підставою для повторного розгляду судом першої інстанції зазначених вище вимог ОСОБА_7 ( про розірвання договору купівлі - продажу житлового будинку) та зустрічних вимог ОСОБА_3 ( про визнання недійсним пунктів договору від 23 вересня 2002 року та визнання недійсним договору від 29 жовтня 2003 року) стало скасування рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 січня 2007 року залишеним без змін ухвалою ВСУ від 07 листопада 2007 року за нововиявленими обставинами за заявою ОСОБА_5 з підстав того, що на час постановлення рішення Оболонського районного суду м. Києві від 22 січня 2007 року вона не знала і не могла знати, що будинок АДРЕСА_1 набуде нових властивостей, а саме його загальна площа збільшиться майже у сім разі і будинок зазнає повного технічного переоснащення та буде собою являти зовсім інший ( новостворений) об'єкт нерухомості.

А відтак, при новому розгляді справи суд переглядає рішення з урахуванням встановлених нових обставин.

Як вбачається із матеріалів справи, обставини про які ОСОБА_5 вказує як на нововиявлені були відомі їй станом на 2007 рік - час винесення рішення. У той же час вони не існували на момент укладення договору купівлі - продажу від 29 жовтня 2003 року, виникли пізніше і саме внаслідок дії самої ОСОБА_5 яка після укладення зазначеного договору купівлі - продажу здійснила переобладнання, перепланування будинку внаслідок чого було збільшено його площу.

Зазначені ОСОБА_5 нововиявлені обставини не є доказами, які б спростовували висновки суду щодо підстав недійсності як окремих пунктів договору купівлі - продажу спірного будинку від 23 вересня 2002 року укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 так і договору купівлі - продажу будинку укладеного 29 жовтня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5

На думку колегії суддів вони є новими запереченнями і за наявності доказів можуть бути підставою для вирішення питання щодо відшкодування понесених витрат щодо поліпшення будинку. Однак, остання з такими вимогами до суду у ході розгляду справи не зверталася.

Також ОСОБА_7 зазначала у поданій апеляційній скарзі про те, що повторний продаж нею будинку відбувся правомірно, так як вона на час його вчинення була власником цього нерухомого майна що було підтверджено також рішенням апеляційного суду яке набрало законної сили. І жодних обмежень щодо розпорядження цим майном на час його продажу не було. Той факт, що майже через два роки вищевказані рішення та ухвали суду були скасовані Верховним Судом України, не свідчить про те, що на момент продажу будинку -29.10.2003 року вона О.В. не мала права вчиняти такий правочин.

Представником апелянта ОСОБА_5 в доповнення до зазначених вище доводів скарги ОСОБА_7 вказувалось про те, що суд безпідставно позбавив її права власності так як вона є законним власником цього будинку, а право власності є непорушним. Підстави припинення права власності встановлюються виключно законом. А відтак, підстави на які посилається суд ( ОСОБА_7 не мала права продавати вказаний будинок) є помилковими.

Колегія суддів вважає за необхідне вказуючи на правомірність висновків суду першої інстанції щодо недоведеності вимог позивача ОСОБА_7 зазначити також про наступне : у відповідності до умов договору купівлі - продажу від 23 вересня 2002 року укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, а саме п. 8 договору було передбачено, що договір купівлі - продажу укладений під скасувальною умовою, а саме: права і обов'язки сторін припиняються у випадку, якщо продавець до 01 січня 2003 року не буде передано продавцю Рішення Київської міської ради, зазначене у п. 5 цього договору.

У випадку настання скасувальної умови, зазначеної в п. 8 цього договору, продавець зобов'язаний продовж 7 днів із 01 січня 2003 року повернути 149 2140 гривень які були отримані від покупця в рахунок оплати за житловий будинок. При цьому договір підлягає розірвання угодою про розірвання договору купівлі - продажу житлового будинку, підписаною сторонами та посвідчено нотаріально або підлягає розірванню у судовому порядку.

За весь час розгляду справи у суді, ОСОБА_7 не надала до суду доказів на підтвердження того, що на час укладення договору купівлі - продажу від 29 жовтня 2003 року між нею та ОСОБА_5 вона виконала положення п. 8 зазначеного вище договору та повернула ОСОБА_3 кошти, що б свідчило про припинення цього договору, та давало б їй підстави щодо укладення нового договору купівлі - продажу.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглядаючи зазначені вище спори повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

У той же час, колегія суддів вважає, що приймаючи рішення в частині задоволення вимог позивача про визнання за ним права власності на будинок з моменту укладення договору купівлі - продажу з усіма поліпшенями ( перебудовами, прибудовами, надбудовами) разом загальною площею 1385 кв.м. у зв'язку з тим що вони є невід'ємною частиною будинку, суд першої інстанції не взяв до уваги, що він не може перебирати на себе функції державних органів щодо їх обов'язків про прийняття в експлуатацію ( нових, переобладнаних, реконструюваних) об'єктів, яким є спірний будинок на час постановлення судового рішення. За відсутності даних про те, що ОСОБА_5 як особа що проводила реконструкцію даного будинку ввела його в експлуатацію, підстав для задоволення зазначених вище вимог нема.

А відтак рішення суду від 17.06.2013 року в цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 309 ЦПК України про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання за ним права власності.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_7 про припинення договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.09.2002 року, суд виходив з того, що вони не підлягають задоволенню з огляду на те, що така вимога позивачем заявлена відповідно до статті 607 ЦК України.

Однак, ст. 607 ЦК України, на яку посилається позивач, регулює питання припинення зобов'язання, а саме - у зв'язку з неможливістю його виконання. Таким чином суд вважав, що припинити на основі цієї статті можна не договір загалом, а певні зобов'язання сторін. Позивачка ж просить припинити договір в цілому, хоча зазначена вимога не узгоджується з положеннями ст.ст. 16 та 607 ЦК України, на які вона й посилається, адже в зазначених положеннях передбачено припинення зобов'язання, однак такого способу захисту права як «припинення договору» вони не містять.

Спеціальні положення щодо договорів регулюються зокрема розділом II ЦК України - «Укладення, зміна і розірвання договору». Відповідно до частини 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Однак, зобов'язання за договором від 23.09.2002 року припинені бути не можуть у зв'язку з тим, що вони вже були припинені їх виконанням.

Відповідно до положень ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Зазначена правова норма діяла і на момент укладання договору - частина 1 ст. 216 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року), який був чинний на момент укладення договору.

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

ОСОБА_7 виконала свої зобов'язання - продала, будинок; ОСОБА_3 його придбав, набув права власності, остаточно розрахувався.

Таким чином, суд вважав, що на момент подання до суду заяви про зміну підстав та предмету позову (10 червня 2010 року) ОСОБА_7 вже вчинила продаж спірного житлового будинку ОСОБА_3, а він його купив, та здійснив остаточний розрахунок, а відтак зобов'язання, що випливали з цього договору припинилися у зв'язку з їх виконанням.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним п. 8.2 договору позики, що був укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 від 21 жовтня 2003 року, суд першої інстанції виходив з того, що зазначений вище пункт договору щодо переходу права власності на будинок у разі неповернення позики є по суті положенням про заставу, а до договорів застави нерухомого майна має бути застосована письмова форма з подальшим нотаріальним посвідченням, то ж недотримання такої форми, тягне за собою недійсність договору з наслідками передбаченими законом.

Так як ст.ст. 11 та 14 Закону України «Про заставу» ( в редакції на день укладання спірного договору позики) зазначалось, що сторонами договору застави (заставодавцем і заставодержателем) можуть бути фізичні, юридичні особи та держава. заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно. Недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність поговору з наслідками, передбаченими законодавством України.

Згідно ст. 47 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

ОСОБА_5 не будучи власником спірного будинку не мала права обтяжувати його без згоди законного власника ОСОБА_3, а тому спірний пункт є недійсним ще й внаслідок невідповідності вимогам закону, зокрема статті 11 ЗУ «Про заставу».

З урахуванням викладених вище підстав суд вважав, що до задоволення не підлягають і вимоги ОСОБА_11 до ОСОБА_5 про визнання права власності.

Задовольняючи вимоги про визнання недійсним договору оренди від 01 грудня 2006 року укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 суд виходив з того, що ОСОБА_5, не, будучи власником спірного будинку не мала права розпоряджатися ним, зокрема шляхом передачі його в найм (оренду), а тому вказана позовна вимога ОСОБА_3 є обгрунтованою, правомірною.

Вказуючи при цьому, що у відповідності до ч.І ст.812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина.

На момент укладання оспорюваного договору оренди від 01 грудня 2006 року реконструкція будинку була не узаконена, а сам будинок не було прийнято в експлуатацію, а отже він не мав правового статусу нерухомості - житлового будинку.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_11 про визнання правочину недійсним, а саме договору позики від 21 жовтня 2003 року, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, зазначаючи також при цьому, що не було надано доказів і на підтвердження безгрошовості позики.

Як встановлено у судовому засіданні, 21 жовтня 2003 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, згідно з умовами якого відповідачу надавалися кошти у розмірі 4 000 000 гривень з метою придбання у власність об'єкту нерухомого майна - жилого будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1, житловою площею 88,5 кв. м., а також для розробки проектно-будівельної документації, виконання ремонтно-будівельних робіт, які включають капітальний ремонт, перепланування, технічне переоснащення та введення в експлуатацію завершеного будівництвом будинку.

Відповідно до пункту 6.1 договору позики відповідач зобов'язаний був повернути кошти у розмірі 4 000 000 гривень до 21 жовтня 2007 року.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою представник апелянта ОСОБА_5 вказував на те, що суд фактично не розглянув заявлений позов по суті: не були допитані свідки, які безпосередньо були присутні при підписанні розписки, та не було задоволено клопотання про призначення експертного дослідження на предмет встановлення часу підписання цього договору. Важливість задоволення саме цього клопотання полягала у тому, що договір позики датований 21 жовтня 2003 року у цей день сторонами договору не укладався та не підписувався. А також не був спрямований на настання правових наслідків, що ним обумовлювалися, так як фактично ОСОБА_11 мав бажання позбавити її права власності, і ця угода була спрямована на його особисту вигоду.

Згідно до положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відтак, Апеляційним судом м. Києва з урахуванням положень ст. 10 ЦПК України було задоволено клопотання представника ОСОБА_5 про призначення по справі судово - технічної експертизи. На дослідження експертам були поставлені питання щодо часу складення та підписання договору позики.

У відповідності до висновку експертів за результатами проведення судово - технічної експертизи документів від 07.07.2015 року визначено, що :

1) підписи від імені ОСОБА_11 та від імені ОСОБА_5 у договорі позики виконані кульковою ручкою, спорядженою пастою чорного кольору.

2) у договорі позики, датованому 21.10.2003 року сторонами якого зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_11, відсутні ознаки штучного зістарювання документа.

3,4) відповісти на питання „ у який період часу був виготовлений текст документу під назвою „Договір позики" датований 21 жовтян 2003 року, сторонами якого зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_11, у тому числі чи можливо виготовлення тексту у 2008 році, та „ чи виготовлений текст документу під назвою „ Договір позики" який датований 21 жовтня 2003 року , сторонами якого зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_11 у той час, яким датовано документ, не видається можливим у зв'язку з відсутністю впровадження у судово - експертну практику України методик встановлення часу виконання друкованих текстів, нанесених з використанням друкованих пристроїв з лазерним способом друку.

5) підпис від імені ОСОБА_11 та підпис від імені ОСОБА_5 на документі під назвою „Договір позики", який датований 21 жовтня 2003 року, сторонами якого визначені ОСОБА_5 та ОСОБА_11 виконані у період часу до січня 2004 року. Виконання даних підписів у 2008 році виключається.

6) виконання підпису від імені ОСОБА_11 та підпису від імені ОСОБА_5 на документі під назвою „Договір позики", який датований 21 жовтня 2003 року, сторонами якого зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_11 у той час яким датований документ, не виключається.

Зазначене вище, на думку колегії суддів свідчить про недоведеність позивачем ОСОБА_5 у судовому засіданні заявлених вимог про визнання правочину недійсним, а саме договору позики від 21 жовтня 2003 року. Відмова суду першої інстанції у задоволенні цих вимог є правомірною.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню лише в частині задоволення вимог ОСОБА_3 щодо визнання за ним права власності на спірний будинок з постановленням в цій частині нового рішення з зазначених вище підстав.

У іншій частині рішення суду та додаткове рішення по даній справі постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційних скаргах нема.

Так як відповідно до положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційним судом перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Керуючисьст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, та постановити в цій частині нове рішення, за яким:

Позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, згідно договору купівлі-продаджу від 23.09.2002 року посвідченого приватним нотаріусом (Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г.) за реєстраційним номером 6594, з моменту його укладення.

У іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року та додаткове рішення цього ж суду, залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: