У Х В А Л А

іменем україни

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Амеліна В. І., Карпенко С. О.,

Гончара В. П., Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому, посилаючись на приписи ст. 231 ЦК України, просив визнати недійсним договір позики від 19 червня 2013 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір позики від 19 червня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факту того, що оспорюваний правочин був укладений проти справжньої волі позивача внаслідок психологічного тиску щодо нього зі сторони відповідача, тому в силу вимог ст. 231 ЦК України вказаний правочин є недійсним.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Статтею 231 ЦК України установлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинено під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного чи психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Судами встановлено, що 19 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений та нотаріально посвідчений договір позики, за яким відповідач надав позивачу у борг грошові кошти в сумі 1 532 234 грн 24 коп., що еквівалентно 187 816 доларів США, із визначенням строку повернення - один тиждень.

У той же час, обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_3 посилався на те, що коштів у ОСОБА_4 він не позичав, а оспорюваний договір позики був укладений проти його волі внаслідок застосування до нього психологічного тиску зі сторони відповідача. На підтвердження своїх вимог позивач посилався на аудіозапис розмови між ним та відповідачем, висновок експерта та покази свідків.

Відповідно до аудіозапису та транскрибації до нього між сторонами мала місце розмова щодо обставин, пов'язаних із виконанням ОСОБА_3 трудових обов'язків.

Висновком експертного дослідження Київської незалежної судово-експертної установи від 29 листопада 2013 року № 0692 встановлено, що досліджуваний звукозапис, що міститься у наданому для дослідження файлі на ім'я «3110.m4а» не містить ознак втручання в цілісність і неперервність запису, зокрема шляхом монтажу. Досліджуваний звукозапис, що міститься у наданому для дослідження файлі на ім'я «3110.m4а», ймовірно, був зафіксований 19 червня 2013 року в проміжок часу між 11.31.10 та 12.28.36 (а. с.46-48).

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, при наявності договору позики, саме позивач зобов'язаний довести, що грошові кошти за договором не передавались, чи передавались для інших цілей, але ці обставини мають бути підтверджені доказами, які відповідають вимогам ст. ст. 57-59 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЦПК України речовими доказами є також магнітні, електронні та інші носії інформації, що містять аудіовізуальну інформацію про обставини, що мають значення для справи.

Виходячи з вимог, які пред'являються до доказів, що вимагають використання технічних засобів при їх виготовленні та відтворенні, ці докази можуть бути покладені в основу судового рішення за умов, що: відоме джерело виготовлення цих матеріалів; відомий час виготовлення цих матеріалів; ці матеріали були виготовлені загальноприйнятим способом або способом, про який домовилися особи, які виготовили їх; ці матеріали до їх подання до суду зберігалися належним чином; ці матеріали можуть бути надані суду у доступному для відтворення і зберігання вигляді.

Із метою з'ясування відомостей, що містяться у матеріалах звуко- і відеозапису, а також у зв'язку з надходженням заяви про їх фальшивість судом може бути залучено спеціаліста або призначено експертизу.

Визнаючи недійсним оспорюваний правочин, суди виходили із доведеності наведених позивачем обставин. При цьому в основу своїх висновків суди поклали аудіозапис розмови між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, висновок експерта від 29 листопада 2013 року № 0692 та покази свідків.

У той же час, вирішуючи спір по суті, на порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди не дали належної оцінки запереченням відповідача про те, що аудіозапис розмови між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зроблено через кілька тижнів після укладення договору від 19 червня 2013 року і він не стосується предмета спору.

Крім того, беручи за основу рішення про визнання недійсним оспорюваного правочину на підставі ст. 231 ЦК України висновок експерта від 29 листопада 2013 року № 0692, суди не звернули уваги на те, що зазначений висновок отриманий у непередбачений ЦПК України спосіб, зокрема, за відсутності відповідної ухвали суду та даних про попередження експерта про кримінальну відповідальність.

Разом із тим зазначений висновок містить посилання на те, що аудіозапис розмови між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був зафіксований 19 червня 2013 року в проміжок часу між 11.31.10 та 12.28.36. У той же час даний доказ не містить інформації, на підставі яких саме даних експерт дійшов такого висновку.

З огляду на наведене висновки судів про наявність підстав для визнання оспорюваного договору позики недійсним є передчасними.

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. 10 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. І. Амелін

В. П. Гончар

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук