Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/6500/15 Головуючий у 1-й інстанції: Нікітенко Н.П.
Є.У.№ 334/108/15-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Запоріжжя» Запорізької обласної ради до ОСОБА_2, третя особа Державна фінансова інспекція Запорізької області про повернення безпідставно отриманих грошових коштів,

за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Запоріжжя» Запорізької обласної ради на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року Комунальне підприємство «Запоріжжя» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2, в якому просило стягнути з останньої безпідставно нараховані і виплачені суми премії і матеріальної допомоги в загальній сумі 42 340, 34 грн. На обґрунтування позову позивач посилався на те, що 08.09.2011 року Контрольно-ревізійним управлінням в Запорізькій області Державної контрольно-ревізійної служби України була проведена ревізія фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «Запоріжжя» за період з січня 2007 року по червень 2011 року, за результатами якої встановлено порушення вимог чинного законодавства директором підприємства ОСОБА_2 щодо нарахування та виплати премій та матеріальної допомоги на загальну суму 42 340, 34грн. Посилаючись на те, що в добровільному порядку ОСОБА_2 безпідставно отримані кошти не повернула, позивач просив суд стягнути їх в судовому порядку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, КП «Запоріжжя» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд виходив з того, що позивачем пропущено передбачений ст.233 ч.3 КЗпП України строк звернення до суду з вимогами про повернення безпідставно отриманих грошових коштів.

Фактичні обставини встановлені судом повно та об'єктивно, підтверджуються матеріалами справи, спір вирішено у відповідності до вимог норм трудового права,які регулюють правовідносини сторін.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебував з КП «Запоріжжя» у трудових правовідносинах з 27.11.2008 р. по 06.10.2014 р., працювала за контрактом на посаді директора, звільнена за власним бажанням - ч.1 ст.38 КЗпП (а.с.32-33, 34-37).

08.09.2011 року Контрольно-ревізійним управлінням в Запорізькій області Державної контрольно-ревізійної служби України була проведена ревізія фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «Запоріжжя» за період з січня 2007 року по червень 2011 року, за результатами якої встановлено порушення вимог чинного законодавства директором підприємства ОСОБА_2 щодо нарахування та виплати премій та матеріальної допомоги на загальну суму 42 340, 34грн. (а.с.4-26).

З метою усунення встановлених порушень Контрольно-ревізійним управлінням в Запорізькій області Державної контрольно-ревізійної служби України на адресу КП «Запоріжжя» 08.09.2011 р. було направлено вимогу про відшкодування в порядку ст.ст.127, 136 КЗпП України зайво сплачених виплат (а.с.27).

Позов про повернення зайво сплачених коштів позивач заявив до ОСОБА_2, посилаючись на ст.1212, яка регулює цивільно-правові відносини.

Стаття 1212 ЦК України, на яку посилається позивач і в позові, і в апеляційній скарзі, не регулює правовідносини сторін і не може бути заснована при вирішенні даного спору.

Правовідносини про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на нього трудових обов'язків регулюються положеннями статей 130 - 138 КЗпП України, які правильно застосовані судом першої інстанції.

Положеннями ст. 130 КЗпП України визначено загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників, відповідно до яких при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника

Згідно зі статтею 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених нормами статті 130 цього Кодексу.

Разом з тим, частиною 3 статті 233 КЗпП України визначено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації під час виконання трудових обов'язків, встановлюється один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Зважаючи на те, що факт надання відповідачем як керівником підприємства недостовірних звітів про виконання показників ефективності підприємства і прибутку, і як наслідок - зайвого нарахування і виплати преміальних коштів був встановлений контролюючим органом у вересні 2011 року, а з відповідним позовом КП звернулося до суду тільки у січні 2015 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Отже, наведені обставини підтверджують правильність висновку суду про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_2 зобов'язань по відшкодування шкоди, які передбачені статтями 130-138 КЗпП України, і спростовують доводи скарги про безпідставну відмову у позові.

Доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Запоріжжя» Запорізької обласної ради відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2015 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: