У Х В А Л А

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частину майна, вселення, зобов'язання усунути перешкоди у користуванні майном; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - публічне акціонерне товариство «Банк Восток», про поділ майна подружжя, визнання права власності та припинення права спільної сумісної власності за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 06 травня 2000 року до 30 листопада 2013 року перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1, нежитлове приміщення № 224, розташоване у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по АДРЕСА_2, та автомобіль марки Audi A6, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Посилаючись на те, що після розлучення вони не можуть добровільно поділити зазначене майно, а також на те, що він без її згоди відчужив указаний вище автомобіль, який є їхньою спільною сумісною власністю, позивачка просила визнати за нею право власності на Ѕ частину нерухомого майна, вселити її до спірної квартири, усунути перешкоди у користуванні власністю та стягнути з відповідача компенсацію вартості відчуженого автомобіля.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, в якому посилався на те, що за час їхнього шлюбу, 28 січня 2013 року, він отримав кредит у розмірі 157 800 грн., який після розірвання шлюбу повертав самостійно, тому просив відступити від рівності часток у спільній сумісній власності та визнати за ним право власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_1, на ѕ частини нежитлового приміщення № 224, розташованого у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по АДРЕСА_2. При цьому угоду про продаж автомобіля вона не оскаржила.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на: ј частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 66,4 кв. м, житловою - 39,6 кв. м; ј частину приміщення № 224, площею 55 кв. м, у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по АДРЕСА_2. В іншій частині позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на: ѕ частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 66,4 кв. м, житловою - 39,6 кв. м; ѕ частини приміщення № 224, площею 55 кв. м, у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по АДРЕСА_2. Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на зазначене нерухоме майно.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року рішення районного суду в частині визначення розміру часток при поділі нерухомого майна, відмови у позовних вимогах про стягнення грошової компенсації за частину автомобіля та вселення скасовано. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за кожним право власності на Ѕ частини: квартири АДРЕСА_1, загальною площею 66,4 кв. м, житловою - 39,6 кв. м; нежитлового приміщення № 224, площею 55 кв. м, у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 9 801 грн. 50 коп. компенсації за Ѕ частину автомобіля марки Audi A6, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 та задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що останній оформив кредит на потреби сім'ї, який після розірвання шлюбу виплачував самостійно, що є підставою для застосування ст. 70 СК України щодо відступу від засади рівності часток і визнання за ним права власності на ѕ частини нерухомого майна. Проданий автомобіль не підлягає поділу, оскільки відповідач самостійно здійснив його ремонт, вартість якого перевищує суму, яку вимагає позивачка.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру часток, апеляційний суд виходив із рівності часток сторін у нерухомому майні та із відсутності підстав для відступу від рівності часток подружжя. Крім того, стягуючи з ОСОБА_4 Ѕ частину вартості автомобіля, суд апеляційної інстанції посилався на те, що він був придбаний за час шлюбу, проте відповідач без згоди дружини реалізував його, не передавши Ѕ частину отриманих коштів ОСОБА_3

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 06 травня 2000 року до 30 листопада 2013 року ОСОБА_3 перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1, нежитлове приміщення № 224, розташоване у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по АДРЕСА_2, та автомобіль марки Audi A6, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що після розлучення вони не можуть добровільно поділити зазначене майно.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

З матеріалів справи вбачається, що 31 серпня 1999 року ОСОБА_4 зареєстровано як фізичну особу - підприємця, а 02 серпня 2005 року він придбав нежитлове приміщення № 224, розташоване у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по АДРЕСА_2.

Відповідно до положень ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав належної оцінки твердженням ОСОБА_4 про те, що зазначене вище нежитлове приміщення він використовує для здійснення підприємницької діяльності, а отримані доходи - на сім'ю.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-21цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Також у рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Таким чином, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності.

Проте апеляційний суд на викладене уваги не звернув та в порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України зазначені вище вимоги закону не врахував, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, дійшовши передчасного висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину спірного нежитлового приміщення, не врахувавши, що майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а в разі, якщо це майно набуто за спільні кошти подружжя, то воно є спільним майном подружжя, але інший з подружжя має право вимоги на частку отриманого доходу від діяльності підприємства або компенсації за рахунок іншого майна, а не вимоги права власності.

Оскільки при поділі майна подружжя поділу підлягає все набуте за час шлюбу майно, так як може виникнути питання стягнення грошової компенсації чи присудження одного майна за рахунок іншого, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в повному обсязі.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська