Справа №490/9387/13-ц 23.11.2015 23.11.2015 23.11.2015
Провадження №22-ц/784/2763/15
Справа №490/9387/13-ц
Провадження №22-ц/784/2763/15 Суддя суду першої інстанції Прохоров П.А.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Рішення

Іменем України

23 листопада 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 повторне заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2013 року, ухвалене у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») подало зазначений позов до ОСОБА_4, який обґрунтовувало наступним.

28 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та позичальником ОСОБА_4 у простій письмовій формі був укладений кредитний договір №NKIPGA00000083, за яким банк надав відповідачу грошові кошти (кредит) у вигляді непоновленої кредитної лінії у розмірі 60 370 доларів США, строком до 28 лютого 2025 року та зі сплатою 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

В порядку забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 28 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_4 також був укладений, з дотриманням нотаріальної форми посвідчення, іпотечний договір, за яким остання передала в іпотеку банку належний їй на праві власності житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 126.7 кв.м., житловою площею 105.9 кв.м.

Посилаючись на те, що відповідач порушує кредитні зобов'язання та станом на 07 вересня 2012 року має заборгованість в загальному розмірі 63 486 доларів США 16 центів, що еквівалентно 507 254 грн. 42 коп., позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу ним житлового будинку з можливістю укладення від імені відповідача договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою-покупцем, з правом отримання витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування та з наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки, а також виселити з вказаного будинку відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають в ньому, зі зняттям останніх з реєстраційного обліку та провести розподіл судових витрат у справі.

Повторним заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2013 року позовну вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково, у вимозі про виселення відмовлено, з посиланням на те, що чинним законодавством передбачено інший порядок виселення жильців у разі звернення стягнення на предмет іпотеки, що є житлом таких жильців.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та залишити позовну заяву банку без розгляду.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із таких підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав доведеним факт невиконаних грошових зобов'язань за кредитним договором боржником, розмір заборгованості та підстави відповідальності, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Так, в силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до ст.ст.203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

В силу ст.ст.3,627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті) договору, так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменований), проте породжує права та обов'язки його учасників.

За ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь - якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

Одночасно за ст.509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст.ст.525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під порушенням зобов'язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов'язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов'язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов'язання могли утримуватися від їх вчинення.

За ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст.622,625 ЦК України боржник, не звільняється від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитного договору та договору іпотеки.

Так, за ст.33 Закон України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року (з наступними змінами) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь - якій особі - покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі - продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:

? загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

? опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

? заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

? спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону;

? пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

? початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 лютого 2008 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», у простій письмовій формі на умовах зворотності, строковості, платності, забезпеченості, цивільно - правової відповідальності та цільового використання уклало з ОСОБА_4 кредитний договір №NKIPGA00000083, на виконання умов якого передало позичальнику грошові кошти в сумі 60 370 доларів США 00 центів, на наступні цілі: на споживчі цілі в сумі 50 000 доларів США 00 центів, а також на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених кредитним договором у розмірі 10 370 доларів США 00 центів, отримавши, натомість, обов'язок позичальника повернути таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення не пізніше 28 лютого 2025 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць від суми залишку заборгованості по кредиту за користування ним та комісії у розмірі, визначеному договором.

Порушення умов договору давало право постраждалій стороні на застосування передбачених сторонами видів забезпечення виконання кредитного зобов'язання та приведення в дію механізму цивільно - правової відповідальності, передбаченої цивільним законом України.

Так, порушення позичальником умов кредитного договору, давало банку право нараховувати пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 грн. (п.п.4.1 кредитного договору).

Окрім того, в силу умов кредитного договору, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому грошовому зобов'язанні, передбачених договором понад 30 календарних днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 (двісті п'ятдесят) грн.+5% від суми позову (п.п.5.4 договору).

28 лютого 2008 року сторони уклали іпотечний договір, за яким позичальник на забезпечення виконання зобов'язання, передала в іпотеку банку належний їй на праві власності житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 126.7 кв.м., житловою площею 105.9 кв.м.

Взятий на себе обов'язок позивач виконав належним чином, в той час, як відповідач свого слова не дотрималася.

Отримавши надані банком грошові кошти, вона використала їх за призначенням, проте повертати кредит та вносити плату за користування ним не забажала, внаслідок чого, станом на 07 вересня 2012 року у неї виникла заборгованість у загальному розмірі 63 486 доларів США 16 центів, що еквівалентно 507 254 грн. 42 коп., з яких:

? 56 789 доларів США 24 цента - заборгованість за тілом кредиту;

? 3 011 доларів США 31 цент - заборгованість по процентам за користування кредитом;

? 632 долара США 66 центів - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

● 31 долар США 29 центів - штраф (фіксована частина);

● 3 021 долар США 66 центів - штраф (процентна складова).

Повідомлення банку з вимогою сплатити борг позичальник проігнорувала, у зв'язку з чим той пред'явив зазначений позов, вибравши на захист своїх інтересів названий спосіб, а саме, звернення стягнення на заставлений будинок, пов'язане з виселенням відповідача з займаного житла.

На думку колегії суддів, виписані обставини - давали позивачу право привести у дію механізм дії зазначених статей і вимагати дострокового повернення взятих в кредит грошових коштів та сплати заборгованих сум, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За такого, і відповідно до ст.ст.525-526, 546, 1048 - 1050, 1054 ЦК України, Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року (з наступними змінами), на час розгляду даної цивільної справи місцевим судом іпотечний договір був дійсним і таким, що тягнув за собою передбачені ним правові наслідки, а тому вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягала частковому задоволенню, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Разом з тим, визначаючи розмір складових заборгованості, зокрема неустойки, суд першої інстанції не звернув уваги на наступні положення чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Водночас, визначаючи розмір пені в іноземній валюті, суд не врахував вимог закону та положень кредитного договору про те, що у разі укладення кредитного договору в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного Банку України на дату уплати. До того ж, умовами договору також визначено розмір штрафу у грошовій одиниці, а саме в гривні.

У зв'язку з цим, на погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №NKIPGA00000083 від 28 лютого 2008 року у розмірі 59 800 доларів США 55 центів, що еквівалентно 477 806 грн. 39 коп. та 29 448 грн. 01 коп., з яких:

- 56 789 доларів США 24 центів, що еквівалентно 453 746 грн. 02 коп. - заборгованість за тілом кредиту;

- 3 011 доларів США 31 цент, що еквівалентно 24 060 грн. 36 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 5 054 грн. 95 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

- 250 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина);

- 24 143 грн. 06 коп. - штраф (процентна складова) слід звернути стягнення на житловий будинок НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1, житловою площею 105.9 кв.м., з надвірними, господарчими та побутовими будівлями і спорудами, належний на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Яковлєвою Н.П., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу 29 вересня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №6045 та зареєстрованого в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №19, номер запису 4530 та в ЄРПВНМ за р. №1844323, шляхом продажу названого нерухомого майна ПАТ «ПриватБанк» через укладення від свого імені договору купівлі-продажу предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві, за початковою ціною не нижче 363 600 (триста шістдесят три тисячі шістсот) грн.

Що ж до вимоги позивача про надання йому права на отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, то вони задоволенню не підлягають, оскільки більшість з названих вимог знаходяться за межами наданих законом суду повноважень, і фактично спрямована на передачу виключних правомочностей власника сторонній особі, а таке за ст. 41 Конституції України є неприпустимим; а решта - охоплюється вибраним банком способом звернення стягнення - присудивши який, суд вже надав бажані банком правомочності і окремо їх підкреслювати необхідності немає.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу на те, що судом неправильно визначено суму заборгованості, оскільки не було витребувано та перевірено дані з виписки з особового рахунку відповідача, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідач не спростувала визначений позивачем розмір кредитної заборгованості. До того ж, детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором міститься на аркушах 4-6 цієї справи.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо спливу позовної давності за вимогами про стягнення неустойки.

За змістом ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (ст.303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору.

Дана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 11 лютого 2015 року при розгляді справи № 6-246цс14.

Втім, матеріали справи не містять будь - яких заяв відповідача про застосування позовної давності.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на недотримання правил підсудності не є в силу ч.3 ст.309 ЦПК України підставою для скасування правильного по суті рішення.

Інші доводи апеляційної скарги, стосовно відсутності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, не можна прийняти до уваги, оскільки таке протирічить наявним доказам у справі та наведеним вище висновкам.

Виходячи з викладеного та на підставі положень ч.1 ст.309 ЦПК України, рішення суду в частині вирішення позовної вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає зміні, з викладенням його резолютивної частини у новій редакції.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Повторне заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2013 року в частині вирішення позовної вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки змінити та викласти його резолютивну частину у наступній редакції.

На погашення заборгованості ОСОБА_4 перед Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором №NKIPGA00000083 від 28 лютого 2008 року у розмірі 59 800 (п'ятдесят дев'ять тисяч вісімсот) доларів США 55 центів та 34 752 (тридцять чотири тисячі сімсот п'ятдесят дві) грн. 96 коп., з яких:

- 56 789 (п'ятдесят шість тисяч сімсот вісімдесят дев'ять) доларів США 24 центів - заборгованість за тілом кредиту;

- 3 011 (три тисячі одинадцять) доларів США 31 цент - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 5 054 (п'ять тисяч п'ятдесят чотири) грн. 95 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

- 250 (двісті п'ятдесят) грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина);

- 24 143 (двадцять чотири тисячі сто сорок три) грн. 06 коп. - штраф (процентна складова), звернути стягнення на житловий будинок НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1, житловою площею 105.9 кв.м., з надвірними, господарчими та побутовими будівлями і спорудами, належний на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Яковлєвою Н.П., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу 29 вересня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №6045 та зареєстрованого в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №19, номер запису 4530 та в ЄРПВНМ за р. №1844323, шляхом продажу названого нерухомого майна Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» через укладення від свого імені договору купівлі-продажу предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві, за початковою ціною не нижче 363 600 (триста шістдесят три тисячі шістсот) грн. 00 коп.

У задоволені решти вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», що стосуються реєстраційної процедури, яка передує та завершує звернення стягнення на житловий будинок - відмовити.

В іншій частині судове рішення - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді