Справа №№643/1921/15-ц, 2/643/1931/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року м.Харків

Московський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого - судді Короткого І.П.

при секретарі Єгоровій К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи ОСОБА_2, інспекція з питань захисту прав споживачів у Харківській області про визнання порушеним права, визнання угод недійсними,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 26.12.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір. 03.11.2009 року між сторонами було укладено додатковий договір №1 до вказаного кредитного договору. 26.12.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. 02.03.2009 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір №1 до вказаного договору поруки. 26.12.2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки. Вказані договори поруки та іпотеки були укладені у забезпечення виконання вказаного кредитного договору. Позивач просить суд визнати порушеними права позивача як споживача та визнати недійсними вказані угоди. Свої вимоги мотивує тим, що:

- були порушені норми законодавства України під час укладання вказаних угод щодо несправедливих умов, які містяться в угодах;

- приховування банком інформації від позивача є введенням в оману.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив, що всі обставини справи зазначені у позові.

Представник відповідача проти позову заперечував та поясним, що немає підстав для визнання угод недійсними, а, крім того, наполягає на застосуванні наслідків сплаву строку позовної давності.

Треті особи в судове засідання не з'явилися.

Дослідивши докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що 26.12.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір. 03.11.2009 року між сторонами було укладено додатковий договір №1 до вказаного кредитного договору. 26.12.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. 02.03.2009 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір №1 до вказаного договору поруки. 26.12.2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки. Вказані договори поруки та іпотеки були укладені у забезпечення виконання вказаного кредитного договору.

Ці обставини підтверджуються вказаними вище договорами.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що позивач не довів суду наявності підстав для визнання зазначених договорів недійсними, оскільки не довів наявності обставин для визнання договорів недійсними, передбачених ст.ст.215-235 ЦК України.

Так, як відповідний доказ позивач надав суду науковий висновок доцента кафедри Національного юридичного університету ім.Я.Мудрого. Разом з тим, цей документ ніяким чином не свідчить про недійсність оспорюваних правочинів.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При розгляді справи № 6-80 цс 12 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно з яким за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Аналіз указаних норм дав підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, за обслуговування кредиту та за дострокове погашення кредиту, якщо вони визначені формулою зі змінними величинами, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Отже, як роз'яснив у вказаній справі Верховний Суд України, несправедливими є умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Разом з тим, у оскаржуваних договорах сторони передбачили плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотка та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб).

Ст.3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства передбачає свободу договору.

Тому погодившись на таку плаваючу процентну ставку, позивач реалізував своє право на отримання кредиту саме на таких умовах та зобов'язався сплачувати проценти за такою ставкою, а сама відсоткова ставка не є несправедливою умовою.

Крім того, твердження позивача про введення його в оману діями відповідача спростовується наданим представником відповідача інформаційним листком, з яким був ознайомлений позивач 26.12.2007 року, і який містить у собі інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту та іншу необхідну для укидання договору кредиту інформацію.

Тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині вимог про визнання порушеним права, визнання недійсними кредитного договору та додаткового договору до нього, договору іпотеки саме через недоведеність обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог.

В частині позовних вимог про визнання недійсними договору поруки та додаткового договору до договору поруки суд відмовляє в задоволенні через відсутність права вимоги у позивача визнавати ці договори недійсними.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, позивач не є стороною вказаних договору поруки та додаткового договору до договору поруки, а відсутність права на звернення до суду є підставою для відмови в його задоволені.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 27, 60, 88, 214, 215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя

03.03.2015