Ухвала іменем україни
25 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Колодійчука В.М., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Кременецької міської ради, заінтересована особа - Кременецьке бюро технічної інвентаризації, про визнання недійсною приватизацію квартири та визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності на житло, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2005 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 13 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2005 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, і остаточно просив визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 у м. Кременець Тернопільської області, видане 12 березня 1998 року Кременецьким районним бюро технічної інвентаризації Тернопільської області ОСОБА_8 і ОСОБА_6

Свої вимоги обґрунтував тим, що згідно з рішенням МК профспілки Тернопільського управління будівництва № 574 (протокол № 23 засідання виконкому Кременецької міської ради від 8 грудня 1997 року) йому надано комунальну квартиру АДРЕСА_1 що складається з однієї кімнати і кухні, жилою площею 18,5 кв. м. У цій квартирі тривалий час з ним мешкала ОСОБА_8, яка без його відома та згоди 12 березня 1998 року оформила право власності на Ѕ частки вказаної квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла. Вважає, що оформлення права власності ОСОБА_8 на частку виділеного йому житла без його відома і згоди є порушенням його майнових і житлових прав.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2005 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 13 листопада 2014 року, позов задоволено.

Визнано недійсною приватизацію квартири АДРЕСА_1 і визнано недійсним свідоцтво про право власності на цю квартиру, видане 18 березня 1993 року Кременецьким районним бюро технічної інвентаризації Тернопільської області ОСОБА_8 і ОСОБА_6

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу передати на новий судовий розгляд, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсною приватизацію спірної квартири та скасувавши свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане на ім'я ОСОБА_8 та ОСОБА_6, суд першої інстанції, виходив із того, що позивач свою згоду на приватизацію Ѕ частини квартири не надавав, а підпис на дозвільних документах не належить позивачеві, оскільки не співпадає з підписами в копії паспорта позивача та в копії пенсійного посвідчення.

Апеляційний суд залишив рішення суду апеляційної інстанції без змін, зазначивши, що оскільки ОСОБА_6 за життя приватизував спірну квартиру та продав її ОСОБА_10, отже зазначена квартира не може бути успадкована.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Як вбачається з витягу з протоколу № 23 засідання виконкому Кременецької міської ради народних депутатів від 08 грудня 1977 року було вирішено надати ОСОБА_6 однокімнатну комунальну квартиру АДРЕСА_1 у м. Кременець на склад сім'ї з двох осіб (а. с. 9).

Згідно з копією свідоцтва про право власності на житло від 28 березня 1993 року, виданого Кременецьким бюро технічної інвентаризації на підставі розпорядження від 18 березня 1993 року № 197, квартира АДРЕСА_1 у м. Кременець, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_8 - Ѕ частини та ОСОБА_6 - Ѕ частини (а. с. 7).

11 лютого 1997 року ОСОБА_8 заповіла належну їй на праві спільної часткової власності Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 у м. Кременець, ОСОБА_7 (а. с. 34)

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла (а. с. 35).

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Оскільки ОСОБА_8 померла у 1999 році, відповідно до прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до витягу зі спадкового реєстру від 19 серпня 2013 року після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 року було заведено спадкову справу (а. с. 36).

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, за ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину: якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Ні ст. 561 ЦК УРСР, ні ст. 1298 ЦК України, які передбачають право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину, не містять обмежувального строку одержання такого свідоцтва.

Суд першої інстанції у порушення наведеного не встановив хто є правонаступником після смерті ОСОБА_8, хто прийняв спадщину, чи є Кременецька міська рада Тернопільської області належним відповідачем у справі, фактичні обставини у справі в повному обсязі не встановив, що призвело до неправильного вирішення спору.

Крім того, ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 1 ст. 143 цього Кодексу визначено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» роз'яснено, що призначення експертизи в цивільних справах допускається як під час судового розгляду, так і в процесі підготовки до нього.

Як вбачається з матеріалів справи (а. с. 17-18) представником позивача було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з метою встановлення, ким було виконано підписи у приватизаційних документах - ним чи іншою особою.

Однак суд всупереч вимогам ч. 1 ст. 143 ЦК України, не призначаючи відповідну експертизу у справі, дійшов висновку про те, що підписи в документах на приватизацію спірної квартири позивачеві не належать, оскільки не співпадають із його підписами на копії паспорта та пенсійного посвідчення, застосував до спірних правовідносин положення ст. 230 ЦК України як підставу для задоволення позову, не звернувши увагу на те, що вказана стаття не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами виникли до набрання чинності ЦК України від 2004 року, а тому повинні регулюватися положеннями ЦК Української РСР 1963 року.

Як вбачається з матеріалів справи, оскільки оскаржуваним рішенням суду першої інстанції було скасовано свідоцтво про право власності від 18 березня 1993 року, видане Кременецьким районним бюро технічної інвентаризації Тернопільської області 12 березня 1998 року ОСОБА_8 і ОСОБА_6 на спірну квартиру, ОСОБА_6 16 березня 2006 року зареєстрував право власності на вищезазначену квартиру на себе про що отримав відповідне свідоцтво про право власності на житло.

11 вересня 2008 року ОСОБА_6 відчужив спірну квартиру за договором купівлі-продажу ОСОБА_10, за якою вона зареєстрована станом на 31 грудня 2012 року (а. с. 112, 114, 115).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 помер (а. с. 120).

Таким чином, суд першої інстанції при новому розгляді справи повинен встановити коло учасників процесу, залучити до участі у справі правонаступників, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво, а також осіб, чиї права будуть порушені вказаним рішенням.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

Переглядаючи рішення в апеляційному порядку, апеляційний суд у порушення вимог ст. 303 ЦПК України на зазначені положення закону та обставини справи увагу не звернув, не перевірив законність ухваленого рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги та у межах своїх повноважень не усунув допущених районним судом недоліків.

За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2005 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 13 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді: В.С. Висоцька О.В. Кафідова В.М. Колодійчук Г.В. Юровська