У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «МТД груп», акціонерного банку «Банк регіонального розвитку», третя особа - відділ державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції, про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «МТД груп» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 5 червня 2006 року між нею та акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» (далі - АБ «банк регіонального розвитку») було укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 79 400 доларів США зі сплатою 13 % річних з кінцевим строком повернення до 4 червня 2016 року. 9 вересня 2013 року між банком та товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «МТД груп» (далі - ТОВ «ЮК «МТД груп») було укладено договір про відступлення права вимоги, у тому числі і за вказаним кредитним договором. Вважала, що вказаний договір укладений з порушенням вимог ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України, оскільки кредитний договір укладений в іноземній валюті, а ТОВ «»ЮК «МТД груп», яке набуло право вимоги за цим договором, не має ліцензії на здійснення валютних операцій.

Ураховуючи наведене, позивачка просила визнати договір відступлення права вимоги від 9 вересня 2013 року в частин відступлення права вимоги за кредитним договором від 5 червня 2006 року, недійсним.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 травня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір від 9 вересня 2013 року № 54, укладений між АБ «Банк регіонального розвитку» та ТОВ «Юридична компанія «МТД груп», про відступлення права вимоги в частині, що стосується відступлення права вимоги по кредитному договору від 5 червня 2006 року, який був укладений між АБ «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_3 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Юридична компанія «МТД груп», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оспорений договір про відступлення права вимоги в частині відступлення права вимоги за кредитним договором від 5 червня 2006 року фактично є договором факторингу, а договір про відступлення права вимоги є удаваним правочином. Оскільки ТОВ «ЮК «МТД груп» не є фінансовою установою, воно не вправі було укладати такий договір.

Апеляційний суд погодився з такими висновками, зазначивши також про те, що укладення між АБ «Банк регіонального розвитку» та ТОВ «ЮК «МТД груп» саме договору факторингу підтверджується наявністю у цьому договорі умов оплатності.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 5 червня 2006 року між ОСОБА_3 та АБ «Банк регіонального розвитку» було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 79 400 доларів США зі сплатою 13 % річних з кінцевим строком повернення до 4 червня 2016 року.

9 вересня 2013 року між АБ «Банк регіонального розвитку» та ТОВ «ЮК «МТД груп» було укладено договір про відступлення права вимоги, у тому числі і за вказаним кредитним договором.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що 9 вересня 2013 року між АБ «Банк регіонального розвитку» та ТОВ «ЮК «МТД груп» було укладено саме договір факторингу, а не договір про відступлення права вимоги, з огляду на його оплатність, передбачену умовами цього договору. Отже, ТОВ «ЮК «МТД груп» не мало право на укладення такого договору, оскільки не є фінансовою установою та не має ліцензії на здійснення валютних операцій.

При цьому апеляційний суд не врахував таке.

До загальних засад цивільного законодавства відносять, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У ч. 1 ст. 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Апеляційний суд у порушення наведених норм права та вимог ст. ст. 214, 315 ЦПК України зазначене не врахував, не звернув увагу на те, що при укладенні договору про відступлення права вимоги від 9 вересня 2013 року сторони керувалися положеннями статей 512-519 ЦК України.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України зазначене не врахував, не визначився з характером спірних правовідносин, не перевірив доводів сторін як підтвердження так і на заперечення вимог належним чином не перевірив; чи є наявні передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України підстави для визнання цього договору недійсним.

Крім того, визнаючи недійсним договір факторингу, укладений 9 вересня 2013 року між АБ «Банк регіонального розвитку» та ТОВ «ЮК «МТД груп», апеляційний суд належним чином не перевірив, чи порушуються спірним договором факторингу права та законні інтереси ОСОБА_3 Встановлення зазначених обставин є необхідним для виконання вимог ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «МТД груп» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик