АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 667/8185/14-ц
Номер провадження №22-ц/791/1465/2015 Головуючий в І інстанції: Спічак О.Б.
Категорія: 27 Доповідач: Майданік В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року жовтня місяця 06 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого: Майданіка В.В.

суддів: Орловської Н.В.,

Бездрабко В.О.

при секретарі: Пляс Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, діючого в інтересах публічного акціонерного товариства "Мегабанк", на рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 31 березня 2015 року, та ОСОБА_3, діючої в інтересах ОСОБА_4, на додаткове рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 16 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, діючого в інтересах публічного акціонерного товариства "Мегабанк", до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "Мегабанк" (треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6) про визнання припиненим договору поруки, зустрічним позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства "Мегабанк" (треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_4) про визнання припиненим договору поруки, -

В С Т А Н О В И Л А:

29 вересня 2014 року ПАТ "Мегабанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки. Після доповнень до позовних вимог банк просив: стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором від 28.04.2007 року в загальній сумі 30062,95 доларів США та 34382,07грн.; стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 28.04.2007 року в загальній сумі 30062,95 доларів США та 34382,07грн.; в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме двокімнатну квартиру НОМЕР_1, загальною площею 50,1кв.м, яка знаходиться в АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_4, шляхом надання банку права її продажу за початковою вартістю, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності; надати право позивачу отримати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєструвати правовстановлюючий документ на предмет іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та надати інші повноваження, передбачені законом, що необхідні для продажу предмета іпотеки; до реалізації предмета іпотеки передати предмет іпотеки в управління позивача, надавши право останньому вживати заходів до збереження, належного використання предмета іпотеки та укладання щодо нього договорів оренди та управління; стягнути з ОСОБА_4 на користь банку штраф за порушення умов іпотечного договору в сумі 54416,25грн. Остання позовна вимога про стягнення з ОСОБА_4 штрафу була пред'явлена до суду 27.11.2014 року.

Позов обґрунтований тим, що 28.04.2007 рокуміж ОСОБА_5 та ВАТ "Мегабанк", правонаступником якого є ПАТ ?Мегабанк?, укладено кредитний договір, за яким позичальник отримав від банку кредит в сумі 30000 доларів США з терміном повернення до 27.04.2017 року під 13,5% річних. Того ж дня банк уклав окремі договори поруки з ОСОБА_6 та ОСОБА_4, які поручились перед банком за виконання ОСОБА_5 своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором. Крім того, в забезпечення виконання ОСОБА_5 своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за яким остання надала банку в іпотеку двокімнатну квартиру НОМЕР_1, загальною площею 50,1кв.м, яка знаходиться в АДРЕСА_1. Відповідачі своїх зобов'язань перед банком не виконують, що призвело до заборгованості, яка за станом на 20.11.2014 року дорівнює 30062,95 доларів США та 34382,07грн. і складається з: заборгованості по кредиту в сумі 23000 доларів США, залишку прострочених відсотків в розмірі 7062,95 доларів США, штрафу за невиконання зобов'язань в розмірі 17195,81грн. та пені за прострочення сплати процентів в розмірі 17186,26грн. Крім того, відповідачка ОСОБА_4 без дозволу банку зареєструвала за адресою предмета іпотеки двох осіб, в тому числі неповнолітню дитину, чим порушила умови п.3.1.10, 3.1.4, 4.5, 4.6 іпотечного договору, а тому має сплатити штраф в розмірі 54416,25грн., що становить 25% вартості предмету іпотеки.

04.11.2014 року ОСОБА_3, діюча в інтересах ОСОБА_4, а також ОСОБА_6 звернулись до суду із окремими зустрічними позовами про визнання припиненими договорів поруки у зв'язку з тим, що банк відповідно до додаткової угоди збільшив розмір відсотків за користування кредитом з 13,5% до 14% до кредитного договору без згоди чи повідомлення поручителів.

Рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 31 березня 2015 року, з урахуванням ухвали від 16.04.2015 року про виправлення описки, первісний позов було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 28.04.2007 року в загальній сумі 30062,95 доларів США та 34382,07грн. В іншій частині позову відмовлено. Зустрічні позови ОСОБА_3, діючої в інтересах ОСОБА_4, та ОСОБА_6, задоволено. Визнано припиненими з 16 вересня 2008 року договори поруки, укладені 28.04.2008 року між банком та ОСОБА_6 та між банком і ОСОБА_4 Вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 16 квітня 2015 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь банку штраф у розмірі 54416,25грн. за порушення умов іпотечного договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, діючий в інтересах банку, просить вказане рішення суду скасувати в частині відмови в задоволені позову банку та ухвалити нове про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі, пославшись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначив, що судом не було враховано, що мораторій на примусове відчуження житлових приміщень не може бути підставою для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки він поширюється лише на виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вважає, що суд повинен був при ухваленні рішення зазначити порядок його виконання, шляхом надання відстрочки або зупинення виконання рішення.

Інших доводів, крім порядку застосування мораторію щодо предмету іпотеки, представником банку в апеляційній скарзі не наведено. Тобто, банк не навів жодних доводів щодо незаконності судового рішення в частині визнання припиненими договорів поруки, укладених між банком та ОСОБА_6 та між банком і ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, діюча в інтересах ОСОБА_4, просить вказане додаткове рішення суду від 16 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову або змінити рішення шляхом зменшення стягнутого штрафу з 54416,25грн. до 4416,25грн., пославшись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначила, що судом не було враховано, що позивач звернувся до суду із вказаною вимогою із пропуском спеціальної позовної давності, оскільки неповнолітня ОСОБА_7 була зареєстрована у спірній квартирі 16.05.2007 року, а з акту перевірки заставленого майна від 11.07.2013 року вбачається, що будь-яких порушень банком не виявлено. Також вважає, що умови іпотечного договору не включають чіткого визначення протиправної дії іпотекодержателя як реєстрація неповнолітньої дитини. Крім того, вказала, що суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_4 є пенсіонером за віком, а стягнення штрафу призведе до ще більшого погіршення її майнового стану. Вважає, що на дані правовідносини поширюються норми Закону України "Про захист прав споживачів" щодо несправедливості умов договору в частині сплати непропорційно великої суми у разі невиконання зобов'язань за договором. Також вказала, що суд в супереч нормам ст.616 ЦК України не прийняв до уваги пояснення ОСОБА_4, яка просила суд зменшити розмір неустойки та штрафів.

У своєму запереченні представник банку просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 відхилити, а додаткове рішення суду залишити без змін.

Отже, рішення суду не оскаржується в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь банку заборгованості за кредитним договором від 28.04.2007 року в загальній сумі 30062,95 доларів США та 34382,07грн.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2, діючого в інтересах банку, підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3, діючої в інтересах ОСОБА_4, підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

28.04.2007 року між ВАТ ?Мегабанк? та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №188в/2007, за яким останній отримав кредит на споживчі цілі в іноземній валюті в сумі 30000 доларів США строком до 27.04.2017 року під 13,5% річних. Крім того, 25.06.2007 року між вказаними сторонами була укладена додаткова угода до вказаного кредитного договору №1 (а.с.5-10).

Відповідно до п.1.1. договору позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти…

За п.3.2.3 договору позичальник зобов'язаний своєчасно сплачувати нараховані проценти…

Згідно з п.7.2. договору позичальник сплачує штраф за невиконання зобов'язання щодо повернення кредиту у розмірі 10% у сумі несплаченого кредиту, а також сплачує штраф у розмірі 10% від суми несвоєчасно сплачених процентів.

Згідно з договором поруки від 28.04.2007 року, укладеного між ВАТ ?Мегабанк? та ОСОБА_6, остання зобов'язалась перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх зобов'язань за вказаним вище кредитним договором від 27.04.2007 року (а.с.16).

Того ж дня було укладено договір поруки між банком та ОСОБА_4, за яким остання поручилась перед банком за виконання ОСОБА_5 в повному обсязі усіх своїх обов'язків, що виникли з вказаного вище кредитного договору (а.с.17).

Крім того, між банком та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір від 28.04.2007 року, за яким остання надала в іпотеку банку для забезпечення виконання ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором від 27.04.2007 року двокімнатну квартиру НОМЕР_1, загальною площею 50,1кв.м, яка знаходиться в АДРЕСА_1 та належить їй (ОСОБА_4.) на праві власності; за п.1.4. договору вартість предмета іпотеки становить 217665,00грн. (а.с.13-15, 18-19).

Відповідно до додаткової угоди №2 до вказаного вище кредитного договору від 20.12.2013 року, укладеної між банком та позичальником ОСОБА_5, розмір процентів за періоди з 16.09.2008 року по 19.12.2013 року та з 20.03.2014 року по 27.04.2017 року було збільшено з 13,5% до 14% річних (а.с.11).

Відповідач ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим йому та поручителям ОСОБА_4 і ОСОБА_6 була спрямована письмова вимога банку від 24.07.2014 року про усунення порушень умов кредитного договору та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.25-26).

Відповідно до розрахунку заборгованості за станом на 20.11.2014 року загальна сума заборгованості складає 30062,95 доларів США, з яких 23000 доларів США залишок по кредиту і 7062,95 доларів США - прострочені відсотки. Крім того, розмір штрафу та пені складає 34382,07грн. (штраф - 17195,81грн.: 10735,76грн. (7062,95дол. Х 10% х 15,20011) + 6460,05грн. (4250,00дол. Х 10% х 15,20011), пеня - 17186,26грн.) (а.с.108).

Задовольняючи позов частково в частині вимоги до ОСОБА_5, суд виходив з положень ст.ст.1050, 1054 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог банку до поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на підставі ст.559 ч.1 ЦК України та задоволення їхніх позовних вимог за зустрічними позовами про припинення договорів поруки, оскільки в матеріалах справи містяться докази про збільшення обсягу відповідальності поручителів без їх повідомлення чи згоди. Крім того, апеляційна скарга представника банку, в якій ставиться питання про скасування судового рішення в частині відмови в позові та ухвалення в цій частині нового рішення, не містить будь-яких доводів щодо незаконності рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог до поручителів та припинення поруки.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.22 постанови №5 ?Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин? відповідно до ч.1 ст.559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч.1 ст.559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

В зазначених договорах поруки вказано, що поручителю відомо про всі умови кредитного договору (п.2.1.1.). Поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник у тому ж обсязі, що і позичальник (п.п.3.1, 3.2.).

Згідно п.5.2. вказаних договорів порука припиняється у разі зміни зобов'язання за кредитним договором без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Матеріали справи не містять доказів згоди обох поручителів на зміни в кредитному договорі, в результаті яких було збільшено процентну ставку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що підвищення відсоткової ставки з 13,5% до 14% річних, а отже і збільшення розміру відповідальності поручителів, відбулось без їх згоди.

Згідно із ч.1 ст.651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч.1 ст.654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч.1 ст.559 вказаного Кодексу порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Таким чином, з огляду на положення ч.1 ст.559 ЦК України слід дійти висновку про те, що встановлення нових умов щодо збільшення розміру процентної ставки шляхом визначення конкретних (збільшених) процентних ставок, що застосовуються у зв'язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни тощо, за відсутності згоди поручителя на укладення такої додаткової угоди призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього, що, як вже зазначалось, за ч.1 ст.559 ЦК України є підставою для припинення поруки.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України справа №6-70цс14 від 10.09.2014 року.

Щодо відмови в задоволенні позову банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Слід зауважити, що одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником є належним способом захисту прав позивача, що також передбачено п.п.9 і 42 постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин".

Відповідно до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку (п.1).

З матеріалів справи вбачається, що предмет іпотеки підпадає під дію вказаного вище закону, однак колегія суддів вважає, що це не є підставою для відмови в задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки норми Закону України "Про іпотеку", які передбачають право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки та порядок здійснення ним таких дій, є діючими, а мораторій є тимчасовою забороною, яка втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті.

Вказаний Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на предмет іпотеки, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України в постанові від 27.05.2015 року у справі №6-58цс15.

Законом України "Про іпотеку" визначено випадки незастосування відстрочки виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (ст.39), проте в даній справі такі випадки відсутні.

Згідно ст.33 вказаного Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (порушення обов?язків іпотекодавцем).

Договором іпотеки передбачено, що іпотекодержатель, тобто банк, має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником або іпотекодавцем своїх зобов'язань (п.5.1). При зверненні стягнення на предмет іпотеки банк має право: отримати на праві власності предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язанння; від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому законодавством (п.п.5.3.1. п.5.3.).

При цьому згідно абз.5 ч.1 ст.39 вказаного Закону рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст.38 Закону України "Про іпотеку?.

Як вбачається з позову, позивач обрав другий спосіб звернення стягнення, який передбачений ст.38 Закону України "Про іпотеку".

Приписами ст.38 Закону України "Про іпотеку? передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, порядок та процедура такого продажу.

Визначаючи початковий розмір ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, колегія суддів враховує визначену сторонами вартість житлового будинку в сумі 217665,00грн. та п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин? від 30.03.2012 року №5, який зазначає, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має містити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності-незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Згідно з ч.6 ст.38 Закону України "Про іпотеку? ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

При апеляційному розгляді справи сторони не дійшли згоди щодо ціни предмету продажу, представник ОСОБА_4 вказувала, що з часу укладення договору іпотеки вартість квартири значно збільшилася і її продаж за ціною 217665,00грн. буде порушувати права її довірительки. За клопотанням представника ОСОБА_4 у справі було призначено судову товарознавчу експертизу на предмет встановлення ринкової власності вказаної 2-кімнатної квартири НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, проведення якої було доручено експерту ОСОБА_9 За висновком №21 вказаної експертизи від 09.09.2015 року ринкова вартість зазначеної квартири складає 480808,00грн.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним зазначити в рішенні початкову ціну предмета іпотеки в розмірі 480808,00грн. Крім того, слід зазначити всі складові загального розміру заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України в постанові від 27.05.2015 року у справі №6-61цс15.

Суд на вказане уваги не звернув та помилково вважав, що вимоги банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки через мораторій задоволенню не підлягають, що призвело до порушенням норм матеріального і процесуального права, що на підстав п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в цій частині і ухвалення нового про часткове задоволення позову в цій частині.

При цьому, ухвалюючи відповідне судове рішення, слід зазначити, що на період дії Закону України №1304-VІІ від 03 червня 2014 року "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" це рішення суду не підлягає зверненню до виконання.

Колегія суддів вважає, що з огляду на те, що відповідачка ОСОБА_4 в порушення вказаних умов договору без згоди банку дала згоду на реєстрацію з 16.05.2007 року, тобто після укладення іпотечного договору, неповнолітньої онуки ОСОБА_7, то відсутні підстави для відмови в позові в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки на момент укладення іпотечного договору вказана неповнолітня дитина не мала права на вказану квартиру, крім того, власником квартири є не батьки дитини, а бабуся.

Разом з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач просив надати йому право отримати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, передати предмет іпотеки в його управління з правом укладати щодо нього договори, а також надати інші повноваження, необхідні для продажу предмета іпотеки.

Відповідно до абз.2 ч.3 ст.36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з ч.5 ст.38 вказаного Закону дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження

іпотекодавця.

Отже, вказаними нормами закону передбачено право продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені, а не від імені відповідачів - іпотекодавців, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Тобто, актами цивільного законодавства, іпотечним договором або договором про іпотечний кредит не передбачений такий спосіб захисту іпотекодержателем цивільних прав, як того просить позивач. Це не відповідає процедурі відчуження іпотекодержателем предмета іпотеки, яка встановлена Законом з метою забезпечення задоволення вимог іпотекодержателя у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання боржником. До того ж слід зауважити, що усі необхідні документи витребовувались і перевірялись нотаріусом при посвідченні договору іпотеки.

Таким чином, з огляду на положення Закону та відсутність таких прав банку в іпотечному договорі, колегія суддів вважає, що в задоволенні таких позовних вимог слід відмовити.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід задовольнити, а саме в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ПАТ "Мегабанк" за кредитним договором №188в/2007 від 28 квітня 2007 року в розмірі 30062,95 доларів США та 34382,07грн., що складається з: заборгованості по кредиту в сумі 23000 доларів США, залишку прострочених відсотків в розмірі 7062,95 доларів США, штрафу за невиконання зобов'язань в розмірі 17195,81грн. та пені за прострочення сплати процентів в розмірі 17186,26грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме двокімнатну квартиру НОМЕР_1, загальною площею 50,1кв.м, яка знаходиться в АДРЕСА_1 та належить майновому поручителю ОСОБА_4, шляхом надання банку права її продажу за початковою ціною в розмірі 480808,00грн.

На період дії Закону України №1304-VІІ від 03 червня 2014 року "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" це рішення суду не підлягає зверненню до виконання.

В задоволенні позовних вимог про надання банку права отримати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, передати предмет іпотеки в його управління з правом укладати щодо нього договори, а також надання інших повноважень, необхідних для продажу предмета іпотеки, слід відмовити.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення, то колегія суддів вважає її обґрунтованою, виходячи з такого.

Іпотечний договір в п.3.1.4 має застереження, що іпотекодавець без згоди іпотекодержателя зобов'язався не передавати предмет іпотеки, зокрема, в користування. Відповідно п.4.5 вказаного договору у разі порушення іпотекодавцем п.3.1.4 договору, він сплачує іпотекодержателю штраф у розмірі 25% від суми вартості предмета іпотеки, визначеного в п.1.4 договору (217665грн).

Відповідачка ОСОБА_4 в порушення вказаних умов договору без згоди банку дала згоду на реєстрацію неповнолітньої онуки ОСОБА_7 та відповідачку ОСОБА_6, які були зареєстровані в квартирі, що є предметом іпотеки, з 16.05.2007 року, тобто менше ніж через три неділі після укладення іпотечного договору (а.с.71, 94).

Клопотання про застосування позовної давності щодо вимоги про стягнення з ОСОБА_4 штрафу в розмірі 54416,25грн. в суді першої інстанції не заявлялось, а акт перевірки заставленого майна, на який посилається заявник, встановлює лише наявність та збереження заставленого майна, а не осіб, що мають право користуватись предметом іпотеки. Крім того, банк дізнався про порушення свого права, отримавши заперечення на позов, і в межах 1-річного строку звернувся з позовом.

Частиною 3 ст.551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 року справа №6-100цс14.

Банком не доведено розмір збитку, який йому завдано тим, що ОСОБА_4, що є іпотекодавцем, зареєструвала без дозволу банку у своїй квартирі дочку ОСОБА_6 та неповнолітню дочку останньої ОСОБА_7

При цьому колегія суддів враховує те, що реальні збитки банку невиконанням кредитного договору завдані позивальником, він відповідає за це перед банком, ОСОБА_4 відповідає перед банком як майновий поручитель в межах вартості предмета іпотеки.

Крім того, слід звернути увагу й на те, що ОСОБА_4 є пенсіонером за віком, а тому стягнення штрафу призведе до значного погіршення її майнового стану.

Установивши наявність обставин, які мають істотне значення, а також те, що розмір штрафу є відносно великим, розмір збитків, завданих банку гр-кою ОСОБА_4 реєстрацією в квартирі осіб, не встановлений, суд, не застосував до спірних правовідносин норму ч.3 ст.551 ЦК України, яка підлягала застосуванню.

Таким чином, додаткове рішення суду на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України в частині стягнення штрафу слід змінити, зменшивши суму стягнення з 54416,25грн. до 4416,25грн.

Щодо посилання представника ОСОБА_4 на незастосування судом ч.2 ст.616 ЦК України щодо зменшення розміру штрафу, колегія суддів вважає, що в даних правовідносинах вона не підлягає застосуванню, а вирішальне значення має обґрунтування заявником своєї апеляційної скарги (є пенсіонером за віком, а стягнення штрафу призведе до ще більшого погіршення її майнового стану), а не посилання на конкретну норму закону.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, ч.3 ст.551, ч.1 ст.559, ст.ст.651, 654 ЦК України, ст.ст.12, 33, 36, 38, 39 Закону України "Про іпотеку", Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, діючого в інтересах публічного акціонерного товариства "Мегабанк", задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, діючої в інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 31 березня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед публічним акціонерним товариством "Мегабанк" за кредитним договором від 28.04.2007 року №188в/2007 в розмірі 30062,95 доларів США та 34382,07грн., що складається з: заборгованості по кредиту в сумі 23000 доларів США, залишку прострочених відсотків в розмірі 7062,95 доларів США, штрафу за невиконання зобов'язань в розмірі 17195,81грн. та пені за прострочення сплати процентів в розмірі 17186,26грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру НОМЕР_1, загальною площею 50,1кв.м, яка знаходиться в АДРЕСА_1 та належить майновому поручителю ОСОБА_4, шляхом надання публічному акціонерному товариству "Мегабанк" права її продажу за початковою ціною в розмірі 480808грн.

В задоволенні позовних вимог про надання права отримати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, передати предмет іпотеки в управління з правом укладати щодо нього договори, а також надання інших повноважень, необхідних для продажу предмета іпотеки, відмовити.

В іншій частині рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 31 березня 2015 року залишити без змін.

Додаткове рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 16 квітня 2015 року змінити, зменшивши розмір штрафу, стягнутого з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства "Мегабанк",з 54416,25грн. до 4416,25грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий:

Судді: