АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
Справа № 688/1465/14-ц
Провадження № 22-ц/792/311/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Костенка А.М.,

суддів: Гринчука Р.М., Корніюк А.П.

при секретарі : Кошельнику В.М.

з участю представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 688/1465/14-ц за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Шепетівського міськрайонного суду від 17 грудня 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей : ОСОБА_4, ОСОБА_5 і до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - орган опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради, про виселення.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ "ПриватБанк", звертаючись до суду з позовом, вказувало, що рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 25 грудня 2012 року було задоволено його позов до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням суду ухвалено звернути стягнення на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу. Згідно положень чинного законодавства, після ухвалення рішення, зареєстровані у будинку особи, повинні добровільно звільнити будинок після отримання відповідної вимоги. Однак, мешканці, які зареєстровані у будинку, отримавши письму вимогу, добровільно не виселились з будинку. Тому позивач просив суд виселити ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, розташованому у АДРЕСА_1 м. Шепетівка Хмельницької області, стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 17 грудня 2014 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким задоволити позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Вказує, що суд прийшов до помилкового висновку про відмову в позові. Апелянт зазначає, що відповідачі протягом тривалого часу в добровільному порядку не виконують судове рішення, чим порушують його права. Тому, пред'явлений позов є реалізацією визначеного законом права на захист свого порушеного права.

______________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Березова І.О. провадження № 22-ц/792/311/15

Доповідач - Костенко А.М. Категорія № 44

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 309 ЦПК України визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Так відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банком було недотримано вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку», а саме невручення письмової вимоги про виселення з житлового приміщення, також банк звернувся до суду з порушенням, встановленого нормами вказаного Закону порядку виселення з осіб з предмету іпотеки.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна.

Так судом встановлено що, що 22 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № HMN0GA00002785 за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_1 кредит у сумі 112142,86 доларів США :100000 доларів США на споживчі цілі та 12142,86 доларів США на сплату страхових виплат із сплатою відсотків за користування ним у розмірі 11,04% річних з кінцевим терміном повернення 21 листопада 2017 року.

В цей же день між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки для забезпечення виконання зобов'язань позичальника, що випливають з кредитного договору № HMN0GA00002785 від 22 листопада 2007 року. Предметом іпотеки є житловий будинок, що розташований за адресою: Хмельницька область, м. Шепетівка, АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2007 року.

В зв'язку з невиконанням позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо повернення кредиту станом на 24 квітня 2012 року в позичальника виникла заборгованість перед банком в загальній сумі 179299,03 долари США.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 25 грудня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HMN0GA00002785 від 22 листопада 2007 року у розмірі 179 299,03 долари США, що еквівалентно 1432186 грн. 83 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою : Хмельницька область, м. Шепетівка, АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» від свого імені будь-якій особі покупцю відповідно до правил ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною продажу предмету іпотеки в сумі 721 428 грн. 56 коп.

Рішення набрало законної сили.

На теперішній час відповідачі ОСОБА_1., ОСОБА_3, їх неповнолітні діти ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також громадянин ОСОБА_6 проживають у будинку та відмовляються звільнити його.

На виконання вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6 кожному окремо банком 11 липня 2013 року рекомендованим листом з повідомленням було направлено письмові вимоги про звільнення добровільно житлового будинку, який є предметом іпотеки, протягом місяця з моменту отримання даного повідомлення або їх виселення буде здійснено примусово на підставі рішення суду. Однак такі повідомлення поштою були повернуті до суду по закінченню терміну зберігання.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними в справі письмовими доказами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону № 898-IV звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору (ст. 36 Закону № 898-IV), і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.

Таким чином задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що банком направлялись відповідачам письмові вимоги про звільнення добровільно житлового будинку, який є предметом іпотеки, однак повернулись до позивача по закінченню терміну зберігання, тобто банком були виконані вимоги чинного законодавства в цій частині, однак відповідні письмові повідомлення не були отримані відповідачами не з вини банку.

При цьому, вказані обставини щодо неотримання письмових вимог про виселення не мають правового значення для вирішення спору, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки - будинок здійснено на підставі рішення суду.

Не врахувавши встановлених обставин і норм чинного законодавства, суд першої інстанції помилково виходив з того, що невручення відповідачам письмової вимоги про добровільне виселення з квартири є підставою для відмови в позові банку про їх виселення.

Також при ухваленні рішення суд першої інстанції не звернув увагу і не застосував в повній мірі положення ст. 109 Житлового кодексу Української РСР щодо підстав та порядку виселення з житлового приміщення, яке було передано в іпотеку.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню норми статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року по цивільній справі № 6-39цс15, прийнятою за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, в іпотеку було передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, а за рахунок інших коштів ще до укладення кредитного договору, а сам кредит був отриманий на споживчі цілі.

В позовних вимогах позивач просив суд виселити відповідачів з предмету іпотеки, однак не зазначив постійне жиле приміщення, яке має надаватись для проживання відповідачам, а фактично просив виселити їх без надання іншого житлового приміщення.

Таким чином слід прийти до висновку, що у відповідності до вимог ч. 2 ст. 109 Житлового кодексу України відсутні правові підстави для виселення мешканців будинку без надання іншого житлового приміщення.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через не застосування судом норм матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні цього спору, а саме норм ч. 2 ст. 109 Житлового кодексу України з ухваленням нового рішення, однак при цьому про відмову в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог про виселення з житлового приміщення без надання іншого постійного жилого приміщення.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 319ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей : ОСОБА_4, ОСОБА_5 і до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - орган опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради, про виселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : (підпис) Судді : (підписи)

З оригіналом згідно : Суддя А.М. Костенко