Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/4714/14-ц Головуючий у 1-й інст. Адамович О. Й.
Категорія 21 Доповідач Заполовський В. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування частини будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 17 вересня 2015 року ,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з цим позовом.

Зазначали, що вона ОСОБА_1 та її брат ОСОБА_4 після смерті батька ОСОБА_5 успадкували за законом по 1/8 частки будинку кожний, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.06.1986 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Однак, 09 грудня 2013 року була оформлена довіреність від імені ОСОБА_4 на ОСОБА_6, згідно якої останнього було уповноважено на вчинення дій щодо реєстрації та оформлення права власності на його ім'я, а також подарувати від його імені ОСОБА_3 всю належну на праві особистої приватної власності ОСОБА_4 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

23 листопада 2013 року видана довіреність від її імені, тобто ОСОБА_1, на ім'я ОСОБА_7, якою останнього було уповноважено на вчинення дій щодо реєстрації та оформлення права власності на її ім'я, а також подарувати від її імені ОСОБА_3 належну їй частину житлового будинку АДРЕСА_1.

На підставі даних довіреностей та дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом 27.12.2013 року укладено договір дарування частини будинку, за яким ОСОБА_8 від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_7 від імені ОСОБА_1 подарували ОСОБА_3 по 1/8 частині вказаного будинку кожний.

Про ці обставини їм стало відомо після укладення договору дарування від 18.04.2014 року, згідно якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.06.1986 року 1/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Вказуючи на те, що договір дарування укладений на підставі довіреності виданої від імені особи після її смерті, без отримання дозволу органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна, права на користування яким має малолітній син ОСОБА_2 - ОСОБА_12, а також на те, що ОСОБА_9 надаючи довіреність ОСОБА_10 вважала, що довіреність видається для збирання документів необхідних для укладення договору дарування на ім'я ОСОБА_2, позивачі просили визнати договір дарування від 27.12.2013 року недійсним.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 вересня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1, посвідчений 27 грудня 2013 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Фещенко А.С., зареєстрований в реєстрі за № 1899.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Посилаючись, що фактичні обставини, які покладені в основу судового рішення, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, дане судове рішення вважає незаконним, безпідставним та необгрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зокрема зазначає, що оскаржуваний договір дарування було укладено повіреними особами, які діяли на підставі довіреностей, які були і є чинними. Позивачами не ставилося питання про визнання зазначених довіреностей недійсними, нікчемними чи припиненими.

Також вказує, що суд безпідставно всупереч ст.31 ЦПК України прийняв заяву позивача про зміну підстав позову та розглянув її.

Крім того, посилається на те, що в матеріалах справи відсутні достовірні докази про дійсну реєстрацію дитини у частині будинку, яка відчужена за оскаржуваним договором дарування. Також, позов не було заявлено в інтересах неповнолітньої дитини, орган опіки та піклування до участі в справі не залучався.

Суд не вирішив клопотання сторони відповідача про винесення окремої ухвали у зв'язку з дачею свідком ОСОБА_1 завідомо неправдивих показів, а саме що стосується факту підписання довіреності від 23.11.2013 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, підставами для визнання спірного договору недійсним, з урахуванням заяви про доповнення підстав позову, позивачі посилаються на невідповідність правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також те, що волевиявлення учасника правочину ОСОБА_1 не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

З таких же підстав судом першої інстанції ухвалено рішення про задоволення позову, з яким погоджується колегія суддів апеляційного суду з огляду на таке.

Згідно ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (передає) або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Судом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 та її брат ОСОБА_4, в порядку спадкування після смерті їх батька ОСОБА_5 набули право власності на 1/4 частину (по 1/8 частині кожний) житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується змістом свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19.06.1986 року державним нотаріусом Першої Житомирської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-2354 (т.1, а.с. 78).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується змістом копії актового запису та змістом свідоцтва про смерть (т.1, а.с. 7, 167- 168)).

ОСОБА_1, як єдиний спадкоємець (2-га черга за законом) прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті її брата ОСОБА_4, так як фактичного вступила в управління та володіння спадковим майном (частиною будинку), проживала в будинку на момент відкриття спадщини і проживає по цей час, що підтверджується змістом будинкової книги, змістом довідки № 669 від 18.04.2014 року (т.1, а.с. 82, 91- 92).

При цьому, ОСОБА_1 спадщину після смерті свого брата ОСОБА_4 не оформляла, до нотаріуса не зверталася.

09 грудня 2013 року була оформлена довіреність від імені ОСОБА_4 на ОСОБА_6, згідно якої останній уповноважувався на оформлення права власності, зокрема подарувати від імені ОСОБА_4 - ОСОБА_3 всю належну на праві особистої приватної власності частину житлового будинку АДРЕСА_1.

23 листопада 2013 року аналогічна довіреність була оформлена від ОСОБА_1 на ОСОБА_7, який уповноважувався на вчинення дій щодо реєстрації та оформлення права власності на її ім'я, а також подарувати від її імені ОСОБА_3 належну їй частину житлового будинку АДРЕСА_1.

На підставі вказаних довіреностей 27 грудня 2013 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Фещенко А.С. був посвідчений договір дарування 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Тобто, оспорюваний договір дарування був укладений від імені ОСОБА_4 через 9 років після його смерті, як і довіреність від його імені, що посвідчена нотаріально 09.12.2013 року, на підставі якої діяв ОСОБА_8

Згідно ч.4 ст. 25 ЦК України правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

При цьому, обдарований ОСОБА_3 не є родичем або знайомим ОСОБА_1, що визнано його представником в суді апеляційної інстанції.

Також, матеріалами справи доведено, що з 2007 року у спірній частині будинку АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає ОСОБА_2, інший позивач по справі, яка є дружиною сина ОСОБА_1

Разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у даному будинку проживає від народження малолітній їх внук та син - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ця обставина підтверджується письмовими доказами, а саме: змістом будинкової книги (т.1, а.с. 91- 92), змістом довідки № 669 від 18.04.2014 року (т.1, а.с. 82), змістом довідки № 878 від 10.09.2014 року (т.1, а.с. 105), змістом довідки від 11.03.2014 року (т.1, а.с. 93), змістом довідки лікаря від 19.11.2014 року (т.1, а.с. 175).

Факт проживання малолітнього ОСОБА_12 у спірному житлі також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_1 (т.1, а.с. 111-112, 156-160).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлючачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Верховний Суд України у постанові від 01.07.2015 року у справі № 6-396цс15 висловив вищенаведену правову позицію: «Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

Всупереч наведених норм права, на момент укладення та нотаріального посвідчення спірного договору був відсутній дозвіл органів опіки та піклування на дарування ОСОБА_1 належної їй 1/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 маючи дійсний намір подарувати належну їй 1/8 частину будинку ОСОБА_2, яка є дружиною її сина, а не ОСОБА_3, погодилася на запропоновану ОСОБА_7 допомогу у зборі та підготовці документів необхідних для нотаріального посвідчення договору дарування, надавши останньому для цього довіреність, яка була посвідчена 23.11.2013 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. (журнал судового засідання 19.11.2014 року, т.1, а.с. 156-160).

ОСОБА_7, скориставшись цією довіреністю та усупереч волі ОСОБА_1, оформив оскаржуваний договір дарування належної їй частини будинку на ОСОБА_3, попередньо, без законних на те підстав одержав дублікат правовстановлюючого документу - свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_1

Відсутність у ОСОБА_1 волі на дарування частини будинку ОСОБА_3 об'єктивно підтверджується фактом не надання повіреному оригіналу правовстановлюючого документу - свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою державною нотаріальною конторою 19.06.1986 року за реєстром № 3-2354, на належну їй 1/8 частину будинку, а також фактом укладання договору дарування цієї частини будинку ОСОБА_2 тощо.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих , що пов'язані з його недійсністю.

За змістом ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним , є недійсним з моменту його вчинення.

Встановивши, що: спірний договір укладений через 9 років після смерті дарувальника ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2; малолітній ОСОБА_12 від дня свого народження був зареєстрований та проживав разом з матір'ю ОСОБА_2 в спірному будинку; на момент укладення та нотаріального посвідчення спірного договору був відсутній дозвіл органів опіки та піклування на дарування ОСОБА_9 належної їй 1/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_3; волевиявлення учасника правочину ОСОБА_1 не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про невідповідність оспорюваного договору дарування нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства та задовольнив позов, визнавши оспорюваний договір дарування недійсним.

Доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі про те, що оскаржуваний договір відповідає вимогам закону, так-як укладений повіреними особами є безпідставними, оскільки матеріалами справи доведено, що довіреність від імені дарувальника (ОСОБА_4.), а також оспорюваний договір дарування були оформлені через 9 років після його смерті, а згідно ч.4 ст. 25 ЦК України правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Є безпідставними і доводи скарги про те, що не доведений факт проживання малолітнього ОСОБА_12 у спірній частині будинку, оскільки даний факт підтверджений матеріалами справи та показами свідків, допитаних судом (т.1, а.с. 111-112, 156-160, 175).

Не свідчать і про незаконність рішення суду доводи скарги про те, що суд безпідставно всупереч ст.31 ЦПК України прийняв заяву позивача про зміну підстав позову, оскільки, як свідчить заява позивача, позов був доповнений, а не змінений. Крім того, дана заява була подана фактично до початку розгляду судом справи по суті (т.1, а.с.90).

Інші доводи скарги, а саме про те, що справа розглянута без залучення судом органу опіки та піклування та що суд не вирішив клопотання сторони відповідача про винесення окремої ухвали у зв'язку з дачею свідком ОСОБА_1 завідомо неправдивих показів в частині, що стосується факту підписання довіреності від 23.11.2013 року, не спростовують правильність висновків суду, а тому до уваги не беруться апеляційним судом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що фактичні обставини, які покладені в основу судового рішення, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи колегія суддів визнає надуманими та такими, що не грунтуються на нормах матеріального та процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні, а тому рішення залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді