У х в а л а

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Белугіна Венера Леонідівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Борис Михайлович, про визнання договору дарування будинку недійсним і його скасування, витребування майна, за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про поділ майна в натурі, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні будинком і вселення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 1 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9 про визнання договору дарування будинку недійсним і його скасування, витребування майна.

В обґрунтування позову зазначав, що йому на праві власності належить садовий будинок АДРЕСА_1

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 січня 2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до нього про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

Вказане рішення суду першої інстанції було скасовано рішенням апеляційного суду Київської області від 31 березня 2014 року, яким позов ОСОБА_4 задоволено, встановлено факт проживання однією сім'єю, визнано садовий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю його та відповідача й визнано за ОСОБА_4 право власності на

Ѕ частину вказаного будинку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року рішення апеляційного суду скасовано й залишено в силі рішення суду першої інстанції.

Проте 24 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_4 уклала договір дарування Ѕ частини спірного будинку зі своєю донькою ОСОБА_5, яка в свою чергу за договором міни від 2 листопада 2014 року відчужила спірну нерухомість ОСОБА_9

Посилаючись на незаконність укладених між відповідачами договорів, ОСОБА_3 просив визнати їх недійсними та скасувати, а уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, просив на підставі ст. 388 ЦК України визнати недійсним та скасувати договір дарування Ѕ частини садового будинку АДРЕСА_1 та витребувати від ОСОБА_9 вказану частину будинку на його користь.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_9 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна в натурі, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні будинком та вселення.

Позовні вимоги мотивував тим, що у встановленому законом порядку, на підставі договору міни, він набув права власності на Ѕ частину садового будинку АДРЕСА_1, однак ОСОБА_3 не визнає його право власності та чинить перешкоди у користуванні власністю.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 травня 2015 року первісний позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування Ѕ частини садового будинку АДРЕСА_1, укладений 24 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 та

ОСОБА_5

Витребувано від ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 Ѕ частину садового будинку АДРЕСА_1

У задоволенні решти позовних вимог та зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 1 липня 2015 року

рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

6 травня 2015 року в частині визнання недійсним договору дарування скасовано та в задоволенні таких вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У іншій частини рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_9 - ОСОБА_10, просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

6 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від

1 липня 2015 року в частині задоволення первісних позовних вимог скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2127/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 27 квітня 2006 року ОСОБА_3 є власником садового будинку АДРЕСА_1, садове товариство «Золота Нива». Вказаний будинок складається із садового будинку загальною площею

321,2 кв. м з надвірними будівлями і спорудами.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 січня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до нього про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та про поділ майна відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 31 березня 2014 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано й позов ОСОБА_4 задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з травня 2004 року до жовтня 2012 року.

Визнано садовий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину вказаного будинку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року рішення апеляційного суду Київської області від 31 березня 2014 року скасовано й залишено в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

28 січня 2014 року.

Отже відповідач ОСОБА_4 не набула права власності на Ѕ частину спірного будинку.

Проте 24 жовтня 2014 року ОСОБА_4 за договором дарування подарувала Ѕ частину садового будинку АДРЕСА_1 садове товариство «Золота Нива», ОСОБА_5

ОСОБА_5 2 листопада 2014 року уклала із ОСОБА_9 договір міни, згідно з яким передала відповідачу Ѕ частину спірного будинку в обмін на автомобіль марки SAMSUNG, модель SQ 5, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Згідно з вимогами ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як із позовом про визнання відповідної угоди недійсною, так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Положеннями ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> встановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Статтею 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Таким чином, установивши, що власником спірного будинку є позивач ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_4 на час укладення договору дарування частини вказаного будинку не набула в установленому порядку право власності на нього, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання такого договору дарування недійсним.

Однак у цій частині рішення суду першої інстанції було помилково скасовано.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843376/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_11_06/pravo1/VS090583.html?pravo=1> реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1

ст. 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого

2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача

(ст. ст. 387 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843438/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені ст. ст. 387 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843438/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала

права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

З урахуванням наведеного, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого ст. ст. 215 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, які дають право витребувати в набувача це майно.

Отже, належним способом захисту порушеного права власності ОСОБА_3 є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

Виходячи із встановлених у справі обставин, урахувавши вказані вище положення закону, суди як першої так і апеляційної інстанції дійшли вірного й обґрунтованого висновку про те, що позивача поза його волею було позбавлено права власності на частину будинку, а відтак - наявні підстави для застосування положень ч. 1 ст. 388 ЦК України та витребування зазначеного майна на його користь із незаконного володіння ОСОБА_9

Висновки судів в частині витребування майна є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі представника ОСОБА_9 -

ОСОБА_10, доводи на увагу не заслуговують і висновків судів у цій частині не спростовують.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 щодо витребування майна з незаконного володіння, яким було залишено без змін рішення суду першої інстанції в цій частині, відповідає вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості, а відтак - рішення апеляційного суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

У частині вирішення вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

У іншій частині ухвалені у справі судові рішення не оскаржуються, а тому не є предметом касаційного перегляду.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 1 липня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Белугіна Венера Леонідівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Борис Михайлович, про визнання договору дарування будинку недійсним скасувати, в цій частині в силі залишити рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 травня 2015 року.

У частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про витребування майна рішення апеляційного суду Київської області від 1 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук