Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №0805/4009/12 Головуючий у 1-й інстанції: Мануйлова Н.Ю.
Провадження №22-ц/778/1834/15 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.

суддів: Полякова О.З.

Панкеєва О.В.

при секретарі: Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5. ОСОБА_6, ОСОБА_7, ПрАТ "Петромихайлівське", Петро-Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, третя особа - ОСОБА_8 про захист права на користування житлом та захист права на користування і розпорядження земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИЛА :

В серпні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ПрАТ "Петромихайлівське", Петро-Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, третя особа - ОСОБА_8 про захист права на користування житлом та захист права на користування і розпорядження земельною ділянкою.

В обґрунтування позову зазначав, що що на підставі наказу № 260 31.10.1996 року прийнятого колгоспом "Петромихайлівський", родина ОСОБА_5 приватизувала житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1. На підставі вищевказаного наказу ОСОБА_5, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності від 10.12.1997 року.

Так, на час приватизації, він був зареєстрований у спірному житловому будинку, тому ПрАТ "Петромихайлівське" не мав права вирішувати питання про приватизацію будинку, без його участі та згоди.

На час приватизації житлового будинку, земельна ділянка під спірним житловим будинком вже була приватизована родиною ОСОБА_3, а отже приватизація будинку без згоди власників земельної ділянки є незаконною.

Крім того, на час приватизації спірного будинку він був неповнолітнім, тому за ним зберігалось право на проживання у будинку.

Вважає наказ та свідоцтво про право власності недійсним, оскільки вони прийняті з порушенням норм житлового та земельного законодавства.

Враховуючи вищевикладене просив суд визнати недійсним та скасувати наказ №260 від 31.10.1996 року, на підставі якого ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності від 10.12.1997 року, на житловий будинок АДРЕСА_1; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 10.12.1997 року, на житловий будинок АДРЕСА_1; скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок.

В березні 2014 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись до суду і з зустрічним позовом до Петро-Михайлівської сільської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_10 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 січня 2015 року зустрічний позов залишено без розгляду на підставі п. 5 ч.1 ст. 207 ЦПК України.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції і обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. п. 3,4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права .

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи на підставі наказу № 260 від 31.10.1996 року , прийнятого колгоспом "Петромихайлівський", родина ОСОБА_5 приватизувала житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1. На підставі вищевказаного наказу ОСОБА_5, ОСОБА_9 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_7 видане свідоцтво від 10.12.1197 року, зареєстроване в БТІ 26.03.1998 року , про право власності на спірний житловий будинок.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири / будинку /, житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

З матеріалів справи випливає, що в спірному будинку ,який до приватизації належав ВАТ " Петромихайлівське ",проживала мати позивача - ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Після смерті матері позивач із сестрою проживали з ОСОБА_10 та знаходилися на її утриманні.

Відповідно до ст.17 ЦК УРСР місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає.

Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції в порушення вимог закону, не прийняв як належний доказ по справі у підтвердження факту проживання родини ОСОБА_3 у спірному будинку: довідку від 25 квітня 1997 року №279 про те, що позивач, його сестра та їх батько залишаються прописаними у спірному житловому будинку станом на 25 квітня 1997 року; лист місцевої ради від 05 березня 2014 року №02-01-25/87, згідно якого в погосподарську книгу був внесений запис про родину ОСОБА_3 яка проживає у спірному будинку з 01 січня 1987 року, а виключений тільки 19 квітня 1997 року, тобто вже після прийняття оскаржуваного наказу від 31 жовтня 1996 року.

Окрім цього, на час приватизації житлового будинку позивач, його сестра ОСОБА_8 та баба ОСОБА_10 були співвласниками присадибної ділянки під спірним будинком, що підтверджується Державним актом на землю серії НОМЕР_1 від 25.10.1996 року і своєї згоди на втрату частини земельної ділянки під приватизованим іншими особами житловим будинком, вони не давали (ст.14 Конституції України, ч.8-9 ст.8 ЦПК України).

Згідно ч.І ст.51 Закону України "Про власність", який був чинним на виникнення спірних правовідносин, було визначено, що громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Таким чином ,на час приватизації, у якій позивач не прийняв участі, він був неповнолітнім, за яким зберігалося право на проживання та приватизацію спірного житлового будинку, тимчасово відсутнім, що проживав після смерті матері у баби / п.3 ч.3 ст.71 ЖК України ч.2 ст.8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду"/ , і це свідчить , що при приватизації вказаного будинку допущене порушення вимог ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", оскільки на той момент, згідно довідки сільради № 279 від 25.04.1997 (копія а.с. 8), він був зареєстрований у спірному будинку, у встановленому законом порядку таким, що втратив право на проживання у будинку не визнавався, проте своєї згоди на приватизацію не давав.

Разом з тим, відповідно до вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.4 ст.261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Позивач ОСОБА_3 досяг повноліття у 1999 році, є співвласником земельної ділянки, на якої розташований спірний будинок з 1996 року.

Окрім цього 14.07.2009 року позивач ОСОБА_3 звертався з нотаріально посвідченою заявою до відповідачів відносно вирішення питання щодо укладання договору оренди земельної ділянки./т.1 а.с.172/

Таким чином звернення з позовом до суду 02.08.2012 року свідчить про те, що позивачем в будь - якому випадку пропущено строк позовної давності, для захисту своїх прав та інтересів , у відповідності до вимог ст.ст.15.16 ЦК України.

За вимогами ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем ОСОБА_6 заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності. / т.1 а.с. 171/

Згідно до уточненої позовної заяви /т.2 а.с.119-122/ будь - яких конкретно визначених позовних вимог відносно земельної ділянки позивачем до суду не заявлено, і тому суд позбавлений можливості прийняти будь - яке рішення з цього приводу.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та матеріалам справи ,доказам по справі дана неналежна оцінка і тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог за спливом позовної давності .

Керуючись ст.ст.307,309,317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 -задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 січня 2015 року по цій справі - скасувати та ухвалити нове рішення за яким :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5. ОСОБА_6, ОСОБА_7, ПрАТ "Петромихайлівське", Петро-Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, третя особа - ОСОБА_8 про захист права на користування житлом та захист права на користування і розпорядження земельною ділянкою - відмовити з інших правових підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: