Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Міросєді А.І. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 233/5166/14
03 березня 2015 року Справа № 22ц/778/425/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді: Подліянова Г.С., Дашковська А.В.

секретар - Мельник З.П.

при участі: прокурора - адвоката -

____________________________________________________________________________________________

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11.11.2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власності шляхом виселення, стверджуючи на тому, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1. У лютому 2012 року він дозволив відповідачам (доньці та зятю) як родичам, тимчасово посилитися до зазначеного житлового приміщення без визначення строку проживання. Натепер, між ними існують негаразди, які унеможливлюють сумісне проживання й це не забезпечує його право отримання від власності всіх корисних властивостей.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11.11.2014 року позовні вимоги відхилені.

В апеляційній скарзі позивач просив скасувати судове рішення як не обґрунтоване, оскільки, на його думку, суд не правильно встановив обставини справи та неправильно застосував норми матеріального закону.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палаті з цивільних справ апеляційного суду дійшла до висновку, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення в зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є батьком відповідача ОСОБА_2, яка перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3.

Також, із матеріалів справи видно, що позивач є одноособовим власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.12).

За спірною адресою зареєстрований лише заявник.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (ст.41 Конституції України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1,2 ст.319 ЦК України).

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст.383 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16,386,391 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Причому, ця стаття ЦК розміщена у главі 32 Кодексу, яка називається "Право користування чужим майном" (це право ст.401 ЦК називає - сервітутом).

Таким чином, натепер цивільне законодавство передбачає, що члени сім'ї власника користуються жилим приміщенням на підставі сервітуту. Як наслідок, це означає, що щодо аналізу цього права, зокрема, підстав його виникнення та припинення, застосовуються усі положення Кодексу щодо сервітуту.

Згідно зі ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

При встановленні права членів сім'ї власника квартири користуватися жилим приміщенням, належним власнику, законодавство виходить з того, що такий сервітут пов'язується з неможливістю ведення спільного господарства членами однієї сім'ї без їх спільного проживання. Це вбачається, зокрема, зі:

- ст. 64, 156 ЖК України, відповідно до яких до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки; членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство, а також

- ч.2 ст.3 СК України, згідно з якою сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Таким чином, однією з підстав виникнення у членів сім'ї власника права на користування жилим приміщенням поряд з наявністю між ними сімейних відносин є й їх спільне проживання. У разі якщо члени сім'ї власника з якихось правомірних підстав не проживають спільно, вони не набувають права на користування жилим приміщенням власника (сервітуту).

Такий висновок безпосередньо підтверджується й змістом ч.1 ст.405 ЦК, яка прямо вказує на наявність права користування житлом лише у членів сім'ї власника, які проживають разом з ним.

Згідно з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Як підсумок, виходячи з буквального тлумачення ч.1 ст.405 ЦК України, право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом виникає за наявності водночас таких умов:

1) особа повинна бути членом сім'ї власника житла;

2) член сім'ї власника житла повинен проживати разом із ним.

Щодо останньої умови, то очевидно, особа повинна проживати разом із власником житла постійно.

За відсутності хоча б однієї обставини право користування житловим приміщенням не виникає.

Отже, якщо спільне проживання членів сім'ї власника житлового приміщення із власником цього житлового приміщення як підстава для встановлення такого сервітуту припиняє своє існування то відповідно до п.4 ч.1 ст.406 ЦК припиняється й самий сервітут.

За поясненнями позивача він не визнає родину доньки своєю сім"єю. Між ними не встановлювалась домовленість про користування спірним житлом. Наголошував про неможливість нормального співжиття з родиною доньки в силу психологічних особливостей. Відповідачі за комунальні послуги не сплачували.

Вказані обставини не спростовані.

Також, окремо, суд наголошує, що особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, лише за умови якщо вони вселилися в жиле приміщення з дотримання встановленого порядку при їх вселенні.

Право користування житлом власника у членів його сім'ї виникає лише за умови, що іншого житла, придатного для проживання, у них немає.

Вагомим є те, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання за іншою адресою в квартирі, яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, а отже окремо зберігають за собою право користування у цьому житловому приміщенні (а.с.14,16, 20,21,23,24).

Під час судового засіданні згаданий факт був підтверджений.

В спірному жилому приміщенні відповідачі мешкають без оплати користування приміщеннями, що є ознакою "тимчасовості".

Сукупність викладеного, по-перше, надає підстави для висновку, що відповідачі мають самостійне право на інше житлове приміщення, а отже хоч і є близькими родичами, які проживають разом в будинку власника, проте не є членами його сім"ї, по-друге, за спірними правовідносинами вони мають статус тимчасових мешканців у спірному житловому будинку.

Відповідно до вимог ч.2,3 ст.818 ЦК України, тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання.

Згідно ст.99 ЖК України, піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім"ї, а також тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмови вони підлягають виселенню в судовому порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Зазначені вище обставини та норми законодавства суд першої інстанції залишив поза увагою.

Доводи скарги та зміст оскаржуваного рішення дають підстави для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального та процесуального права, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.307,309,313,314316,317 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11.11.2014 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішення судової колегії може бути оскаржене безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: