У х в а л а

іменем україни

08 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Нижньосірогозького районного суду Херсонської області від 30 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 17 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, уточненим в процесі розгляду справи, та просило стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 25 145 грн 78 коп. за кредитним договором від 16 грудня 2006 року.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 16 грудня 2006 року ОСОБА_3 отримала кредит у сумі 1 872 грн 20 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 16 грудня 2007 року, оформлений відповідною заявою відповідачки, в якій зазначено про її ознайомлення із умовами кредитування.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором станом на 19 березня 2014 року утворилася загальна заборгованість у розмірі 25 145 грн 78 коп., яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача.

Рішенням Нижньосірогозького районного суду Херсонської області від 30 липня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 17 грудня 2014 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Нижньосірогозького районного суду Херсонської області від 30 липня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свої доводи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв'язку з пропуском строку позовної давності, керуючись ч. 2 ст. 258, ч. 4 ст. 267 ЦК України та враховуючи, що збільшення спеціальної позовної давності за домовленістю сторін законом не передбачено, виходили з того, що останній платіж відповідачкою було здійснено у грудні 2007 року, а з позовом банк звернувся до суду лише 03 квітня 2014 року. При цьому суди дійшли висновку, що позивач не надав доказів щодо обізнаності та згоди відповідачки про зарахування грошових коштів на рахунок погашення кредитної заборгованості, а автоматичне списання банком грошових коштів з картки для виплат по заробітній платі без погодження з відповідачкою, не є підставами для переривання перебігу позовної давності.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі заяви від 16 грудня 2006 року ОСОБА_3 отримала кредит у сумі 1 872 грн 20 коп. на строк 12 місяців включно, зі сплатою 12 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Звертаючись до суду з позовною заявою, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов'язань за вказаним кредитним договором станом на 19 березня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 35 695 грн 22 коп.

В процесі розгляду справи встановлено, що 13 січня 2010 року Іванівським районним судом Херсонської області було видано судовий наказ про стягнення з відповідачки заборгованості за вказаним кредитним договором в сумі 10 047 грн 09 коп., у зв'язку з чим позивач уточнив позовні вимоги та остаточно просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 25 145 грн 78 коп., з якої: заборгованість за процентами за користування кредитом - 5 519 грн 33 коп.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 17 952 грн 84 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 1 173 грн 61 коп.

Таким чином судовим наказом від 13 січня 2010 року з ОСОБА_3 була стягнута вся сума заборгованості за тілом кредиту.

Відповідачка, яка змінила у 2012 році прізвище з «ОСОБА_3» на «ОСОБА_3» у зв'язку з реєстрацією шлюбу, подала до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 39-41, 42).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Разом з тим частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 3 статті 264 ЦК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка" (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Крім того, у заяві позичальника (а. с. 7) домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Виходячи із системного аналізу наведених норм права та викладених обставин справи колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, врахували відповідну заяву відповідачки про застосування строків позовної давності та дійшли правильного висновку, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення пені та штрафів з пропуском спеціального строку позовної давності, і автоматичне списання банком грошових сум у вересні 2011 року з картки відповідачки для виплат по заробітній платі не є підставою для переривання цього строку, оскільки з цим позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду у квітні 2014 року.

Нарахування відсотків за користування кредитом, неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено, у зв'язку з чим невиконання відповідачем грошового зобов'язання перед банком після закінчення дії договору дає підстави для застосування до боржника, що прострочив виконання такого зобов'язання, негативних наслідків, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не продовження нарахування відсотків за користування кредитними коштами, проте з такими вимогами позивач не звертався.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Нижньосірогозького районного суду Херсонської області від 30 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська