УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,Карпенко С.О., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення процентів від суми позики і річних від простроченої суми боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу апеляційного суду Донецької області від 05 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_7 16 875,19 грн процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ, 5 711,53 грн 3 % річних за прострочення виконання зобов'язання.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що 24 серпня 2004 року надала відповідачці у борг 2 200 доларів США, що еквівалентно 20421,06 грн, з терміном повернення до 24 жовтня 2004 року, який було продовжено до 15 листопада 2004 року, та надала відповідні розписки.

Однак ОСОБА_7 не виконала взятих на себе зобов'язань та повернула борг тільки 13 березня 2014 року, постійно даючи обіцянки їх виконати.

17 червня 2014 року рішенням Волноваського районного суду Донецької області, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 05 серпня 2014 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 16 875,19 грн процентів за користування коштами, 612 грн 63 коп. 3 % річних.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі відповідачка просить скасувати ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідачка взяла у борг у позивачки грошові кошти, які зобов'язалася повернути до 15 листопада 2004 року, однак не виконала взяті на себе зобов'язання у цей строк, а повернула борг тільки 13 березня 2014 року.

Протягом усього часу користування коштами обіцяла повернути їх, чим визнавала суму боргу, що свідчить про переривання перебігу строку позовної давності та є підставою для стягнення процентів за користування коштами за весь час та 3 % річних від простроченої суми.

Проте з таким судовим рішенням суду апеляційної інстанції погодитись не можна, оскілки воно ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Судами встановлено, що 24 серпня 2004 року ОСОБА_6 надала, а ОСОБА_7 отримала від неї у позику 2 200 доларів США, про що видала розписку, і зобов'язалась їх повернути до 24 жовтня 2004 року.

Потім сторони погодили продовжити дію договору позики до 15 листопада 2004 року, про що видана розписка, і відповідачка зобов'язалася сплатити ще 200 доларів США боргу.

Однак взятих на себе зобов'язань не виконала та повернула борг тільки 13 березня 2014 року, про що була складена відповідна розписка.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності, яка встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Постановляючи ухвалу про залишення рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303 ЦПК України не перевірив його законності та обґрунтованості та висновків суду про дотримання позивачкою строків позовної давності на звернення до суду з позовом, оскільки цей строк переривався визнанням відповідачкою боргу протягом всього строку користування грошима, тому проценти підлягають стягненню за весь цей час.

Не виконав вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, не встановив, з якого часу почався перебіг строку позовної давності та коли він закінчився і чи виникали протягом цього часу обставини, які б його переривали, тоді як строк дії договору було встановлено до 15 листопада 2004 року, а відповідачка сплатила суму боргу тільки у 2014 році, не надав належної оцінки цим обставинам.

Не врахував, що обставини, які переривають перебіг строку позовної давності, можуть виникнути в будь-який момент до його закінчення, а відтак не з'ясував, чи вчиняла відповідачка в межах цього строку дії, які б свідчили про визнання нею свого боргу.

А пославшись на те, що саме визнання нею боргу протягом всього строку користування грошима є дією, яка перервала перебіг строку позовної давності, не перевірив та не встановив, чим це підтверджується, погодився з висновками суду першої інстанції про дотримання цих строків та часткове задоволення позову.

Разом із тим не врахував положення ч. 1 ст. 266 ЦК України про те, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що вона спливла і додаткової, не з'ясував, чи сплинув строк позовної давності до вимог про стягнення суми позики, а відтак чи дотримано цей строк до вимог про стягнення процентів за користування коштами, не надав цим обставинам відповідної оцінки.

Не перевірив, чи подавала відповідачка заяву про застосування строку позовної давності, як передбачено ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, до ухвалення рішення судом першої інстанції і чи є підстави для його застосування, постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права.

Невиконання судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування ухваленого судового рішення та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити, ухвалу апеляційного суду Донецької області від 05 серпня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити, ухвалу апеляційного суду Донецької області від 05 серпня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян
Судді:Т.П. Дербенцева С.О. Карпенко Д.О. Остапчук В.О. Савченко