Ухвала

іменем україни

01 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 за участю заінтересованих осіб: державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Потій А.М., Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, ОСОБА_3 на дії державного виконавця та скасування розрахунку заборгованості по аліментам, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця та скасування розрахунку заборгованості.

Зазначав, що 17 вересня 2013 року та 06 березня 2014 року державним виконавцем проведено розрахунок його заборгованості по сплаті аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання сина.

Посилаючись на невідповідність таких розрахунків вимогам діючого законодавства, ОСОБА_1 просив скаргу задовольнити та визнати дії державного виконавця неправомірними й зобов'язати останнього скасувати вказані розрахунки.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2014 року, скаргу задоволено. Визнано дії державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі - Московського ВДВС Харківського МУЮ) Потій А.М. неправомірними. Зобов'язано начальника Московського ВДВС Харківського МУЮ скасувати розрахунки заборгованості ОСОБА_1 по сплаті аліментів від 17 вересня 2013 року та від 06 березня 2014 року, підписані державним виконавцем Московського ВДВС Харківського МУЮ) Потій А.М.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить постановлені ухвали суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та постановити ухвалу про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1

Касаційна скарга підлягає відхиленню, з таких підстав.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 18 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

При цьому суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37 - 38 Закону про виконавче провадження, проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом шляхом його скорочення (частина третя статті 39 Закону про виконавче провадження).

Судом установлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 червня 2008 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 22 квітня 2008 року й до досягнення дитиною повноліття.

На виконання вказаного рішення видано два виконавчі листи, на підставі яких відкрито виконавче провадження № 15576636.

Перший виконавчий лист постановою державного виконавця Московського ВДВС Харківського МУЮ направлено за місцем роботи ОСОБА_1, до філіалу № 2 Харківського обласного бюро судово-медичних експертиз, де він належним чином виконується, на підставі другого виконавчого листа проводиться стягнення аліментів з доходів, отриманих від підприємницької діяльності.

Згідно проведених 17 вересня 2013 року та 06 березня 2014 року державним виконавцем Московського ВДВС Харківського МУЮ Потій А.М. розрахунків, заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів на утримання сина станом на 01 вересня 2013 року складає 72 410 грн 72 коп., а станом на 01 січня 2014 року - 69 758 грн 78 коп.

Вказані розрахунки заборгованості вчинені державним виконавцем на підставі довідки ДПІ у Московському районі м. Харкова від 14 травня 2013 року № 1710/3/1717, у якій зазначено обсяг виручки від реалізації товарів, робіт, послуг та надано розрахунок сплати єдиного податку.

Відповідно до ч. 4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом.

Статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено визначення розміру заборгованості з аліментів виходячи з фактичного заробітку (доходів), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилося, або одержуваного ним на момент визначення заборгованості у твердій грошовій сумі або у відсотковому відношенні.

Згідно п. п. 7.3.1, 7.4.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 р. N 74/5, правила стягнення з заробітної плати боржника поширюються і на випадки звернення стягнення на доходи, отримані фізичною особою, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Відрахування із заробітної плати та інших видів доходів боржника вираховується із суми, що залишається після отримання податків, що також прописано в ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» та п.п.16 п.1, п.13 постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб».

Відповідно до ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 13-92 «Про прибутковий податок з громадян» оподатковуваним доходом, одержаним протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між валовим доходом (виручки в грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року №1269 «Про затвердження Порядку ведення книги обліку доходів і витрат» та Наказом Державної податкової інспекції від 29 жовтня 1999 року № 599 «Про затвердження Свідоцтва про сплату єдиного податку та Порядку його видачі», встановлено, що для визначення результатів власної підприємницької діяльності на підставі хронологічного відображення здійснених господарських і фінансових операцій платник єдиного податку веде Книгу обліку доходів і витрат згідно із додатком № 10 до Інструкції про прибутковий податок з громадян, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 21 квітня 1993 за № 12 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09 червня 1993 за № 64.

Згідно з положеннями ст.13 Закону України «Про прибутковий податок з громадян», ст. 13 розділу ІV Наказу Головної державної податкової інспекції від 21 квітня 1993 року № 12 «Про затвердження Інструкції «Про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю», оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

Отже, сума виручки від здійснення підприємницької діяльності не є фактичним заробітком (доходом) платника аліментів, з якого має бути визначений розмір аліментів та проведено нарахування заборгованості, що виникла. Розмір доходу вказаний без урахування витрат понесених під час здійснення підприємницької діяльності, проведення обов'язкових платежів, тощо. Більше того, зазначені відомості виконавцем мали бути витребувані від платника аліментів, проте, як свідчать матеріали справи, офіційно таке здійснено не було.

Задовольняючи скаргу та визнаючи неправомірними дії державного виконавця по складанню розрахунків заборгованості аліментів у ОСОБА_1 і зобов'язуючи начальника Московського ВДВС Харківського МУЮ їх скасувати, суди попередніх інстанцій дійшли вірного й обґрунтованого висновку про те, що державний виконавець, проводячи такі розрахунки безпідставно ототожнив значення доходу та обсягу виручки отриманих заявником від підприємницької діяльності, що свідчить про неправильність розрахунків заборгованості.

Зазначені висновки судів відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права.

При цьому судами обох інстанцій дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 також не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваних ухвал у суду немає, оскільки висновки судів про наявність підстав для задоволення скарги зроблені вірно.

Керуючись ст. 336, 337, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко