Справа № 464/6756/15 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/783/7413/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Павлишина О.Ф., Тропак О.В.

секретаря Куцика І.Б.

з участю позивача ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» про поновлення на роботі,-

встановила:

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» про поновлення на роботі відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, з оскаржуваним рішенням не погоджується та вважає, що його звільнення проведено без законної підстави.

В апеляційній скарзі покликається на те, що в матеріалах справи є два варіанти наказу № 75-ос від 13 травня 2015 року, в одному наказі як підставу для зміни в штатний розпис зазначено «у зв»язку із оптимізацією штатної структури на вимогу концерну «Військессетменеджмент», а в іншому зазначено «у зв»язку із скороченням посади заступника директора з правових питань».

На думку апелянта, такими діями відповідачем порушено порядок внесення змін у розпорядчий документ, передбачений Типовою інструкцією з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді Міністрів АРК, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 1242 від 30.11.2011 року.

Також, поза увагою суду залишилось те, що відповідач не надав йому вчасно копій первинних документів, чим позбавив його права оспорити наказ в першому його варіанті.

30.06.2015 року звернувся із заявою у Сихівський РВ МВСУ про вчинення директором ОСОБА_3 кримінального правопорушення, відомості внесені у ЄРДР, досудове слідство продовжується.

Вважає, що звільнення як потерпілого в кримінальному провадженні на підставі наказу від 14 липня 2015 року № 152-ос, проведено без законної підстави.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 вересня 2015 року та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання доводів апеляційної скарги, а також пояснення представників відповідача на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення скарги відсутні, виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наявні матеріали справи, дослідженні судом докази, судова колегія приходить переконання, що оскаржуване рішення відповідає наведеним вище вимогам процесуального закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що роботодавцем дотримані вимоги ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України щодо повідомлення працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

Крім цього, суд вказав, що відповідач підставно не пропонував позивачу вакантних посад головних інженерів, оскільки ОСОБА_2 не відповідав таким за своєю спеціальністю, кваліфікацією та досвідом роботи, а тому вважав, що звільнення позивача з посади заступника директора з правових питань Державного підприємства "Львівський військовий лісокомбінат" проведено з дотриманням встановленого законом порядку.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів відповідно до ст.303 ЦПК України виходить із наступного.

Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, щокожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У ст. 2 КЗпП України передбачено, що право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімально розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 16 квітня 2014 року працював в ДП «Львівський військовий лісокомбінат» на посаді заступника директора з правових питань та режиму, вказана посада 02.09.2014 року перейменована на посаду заступника директора з правових питань.

Наказом директора ДП «Львівський військовий лісокомбінат» № 75-ОС від 13.05.2015р. до штатного розпису ДП «Львівський військовий лісокомбінат» внесено зміни, виведено з штатного розпису посаду заступника директора з правових питань, яку обіймав позивач.

Пунктом 2 даного наказу передбачено попередження позивача ОСОБА_2 про його звільнення відповідно до вимог ст. 40 п. 1 КЗпП України у зв»язку із скороченням чисельності або штату працівників (а.с. 29).

Позивач ОСОБА_2 відмовився від підпису про ознайомлення з наказом № 75-ОС від 13.05.2015 року, про що складено Акт від 14.05.2015 року працівниками підприємства (а.с. 30).

Наказом директора ДП «Львівський військовий лісокомбінат» № 152-ОС від 14.07.2015 року ОСОБА_2 звільнений з посади заступника директора з правових питань у зв»язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, про ознайомлення із наказом позивач особисто розписався на наказі (а.с. 31).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до роз»яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи був попереджений він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Під змінами в організації виробництва і праці слід мати на увазі, зокрема, ліквідацію, реорганізацію або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Судом встановлено, що у ДП «Львівський військовий лісокомбінат» мало місце скорочення штату працівників, зокрема із штатного розпису по ДП «Львівський військовий лісокомбінат», який введено в дію з 15.07.2015 року, виведено посаду заступника директора з правових питань.

Вказані дії директора підприємства відповідають положенням п. 6.1., п. 7.4. Статуту ДП «Львівський військовий лісокомбінат», оскільки керівник підприємства має право самостійно визначати організаційну структуру підприємства, встановлювати чисельність працівників та штатний розпис (а.с. 38-54).

В свою чергу, порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що роботодавцем дотримані вимоги ч.1 ст. 49-2 КЗпП України щодо повідомлення працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, що позивач фактично не заперечує.

Разом з тим, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівнику іншу вакантну посаду, що є у штатному розписі, на зайняття якої може претендувати даний працівник враховуючи його спеціальність та кваліфікацію (ст. 49-2 КЗпП України).

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота. Що ж стосується вимог працівника про надання йому наявної роботи вищого рівня, ніж він виконував, таке має вирішуватись роботодавцем відповідно до загальних положень про комплектування кадрів і просування по службі.

З матеріалів справи встановлено, що позивач у 1977 році закінчив Хабаровський інститут інженерів залізнодорожнього транспорту, отримав спеціальність «водопостачання і каналізація», йому присвоєно кваліфікацію інженер-будівельник (а.с. 15, диплом серія В-1 №452675).

Крім цього, у 1977 році позивач закінчив Хабаровський громадський інститут патентознавства, йому присвоєно кваліфікацію «патентовод» (а.с. 15-18).

На час звільнення позивача в ДП «Львівський військовий лісокомбінат» були наявні дві вакантні посади, а саме головного інженера ДП «Львівський військовий лісокомбінат» та головного інженера Волинського військового лісгоспу, який є структурним підрозділом підприємства.

Разом з цим, у Посадових інструкціях головного інженера Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» та головного інженера структурного підрозділу Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат», кваліфікаційними вимогами до даних посад передбачено: вища професійна освіта (лісотехнічна, лісогосподарська), стаж роботи зі спеціальності на керівних посадах відповідно до профілю підприємства галузі не менше 5 років (а.с. 56-59, 68-71).

Відтак, позивач не відповідав вимогам, які ставляться до наявних вакантних посад за спеціальністю, кваліфікацією та досвідом роботи, що спростовує доводи позивача в цій частині.

Що стосується інших доводів апелянта про наявність двох варіантів наказу № 75-ос від 13 травня 2015 року, колегія суддів звертає увагу на те, що на а.с. 29 є належним чином завірена копія наказу № 75-ос від 13.05.2015 року, у якому як підставу для винесення наказу зазначено «у зв»язку із скороченням посади заступника директора з правових питань», при цьому на зазначену підставу покликається сторона відповідача у запереченні на позовну заяву та апеляційну скаргу.

Натомість, копія наказу № 75-ос від 13.05.2015 року, у якому як підставу для зміни в штатний розпис зазначено «у зв»язку із оптимізацією штатної структури на вимогу концерну «Військессетменеджмент» (а.с. 4), належним чином не завірена, відтак, не може вважатися належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України.

Крім цього, позивач 30.06.2015 року звернувся у Сихівський РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області із заявою про внесення по даному факту відомостей у ЄРДР, проте на даний час досудове розслідування не завершено, факт підробки наказу в останній редакції у встановленому порядку не доведено.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 вересня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: О.Ф. Павлишин

О.В. Тропак