Справа № 1325/1093/12 Головуючий у 1 інстанції: Строна Т.Г.
Провадження № 22-ц/783/257/15 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі: Бадівській О.О.

за участю: ОСОБА_2, представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 02 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Турківська міська рада Львівської області про розподіл будинку в натурі, визначення порядку користування земельною ділянкою та демонтаж самочинного будівництва,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернулась до суду із вищенаведеним позовом. В обґрунтування позову посилається на те, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Власниками другої половини будинку є ОСОБА_6 та ОСОБА_4. Даний житловий будинок фактично розділений на дві частини із окремими входами. Його можна поділити за згодою інших співвласників, але вони такої згоди не дають, витрат по укладанню та посвідченню такого договору нести не бажають. Попереднім власником житлового будинку була ОСОБА_7, її спадкодавиця. Рішенням виконкому Турківської міської ради № 34 від 20.10.1958 року ОСОБА_7 виділено земельну ділянку під будівництво будинку площею 600 кв.м. Між ОСОБА_7 та комунальним відділом Турківської ради депутатів трудящих укладено договір про право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою. Просила суд поділити в натурі житловий будинок АДРЕСА_1, визнавши за нею право власності на приміщення під номерами 11 площею 8,1 кв.м., 1-1 площею 13,6 кв.м. та 1-2 площею 15,6 кв.м. із стягненням з ОСОБА_4 грошової компенсації за відхилення від ідеальної частки, розрахованої експертом; встановити порядок користування присадибною земельною ділянкою площею 600 кв.м. та зобов'язати ОСОБА_4 демонтувати господарську споруду, позначену в схемі розташування земельних ділянок як "гараж", оскільки він розміщений на території її присадибної земельної ділянки. Вказує, що ні вона, ні попередній власник згоди на будівництво гаражу не давали. Більше того, гараж розміщений на земельній ділянці, право користування якою вона прагне набути в результаті визначення порядку користування земельною ділянкою із боку частини житлового будинку, якою вона користується. Розташування гаражу суперечить будівельним нормам та правилам, і порушує її права як співвласника будинку.

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 02 липня 2014 року позов задоволено частково. Розподілено житловий будинок АДРЕСА_1, власниками якого по 1/2 в ідеальних частинах є ОСОБА_2 та ОСОБА_4, таким чином:

Першому співвласнику 1/2 ідеальної частини, ОСОБА_2, залишити у власності такі приміщення: житлову кімнату під літ. 1-2 площею 15,6 кв.м.; кухню під літ. 1-1 площею 13,5 м.кв.; житлову кімнату під літ. 2-3 площею 11,9 кв. м.; веранду під літ. 1 площею 6,1 кв.м., а всього загальною площею приміщень 41,0 кв. м., що в грошовому еквіваленті складає 50 800 гривень.

Другому співвласнику 1/2 ідеальної частини, ОСОБА_4, залишити у власності такі приміщення: кухню під літ. 2-1 площею 14,1 м.кв.; житлову кімнату під літ. 2-2 площею 14,8 м.кв., веранду літ.II площею 18,7 кв.м., а всього загальною площею приміщень 28,9 кв.м., що в грошовому еквіваленті складає 46 961 гривня 60 коп.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 1919 гривень в рахунок компенсації за відхилення від ідеальних частин при проведеному реальному розподілі житлового будинку.

Визначено такий порядок користування земельною ділянкою біля житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 0,0962 га:

ОСОБА_2 залишено в користування земельну ділянку з такими розмірами по периметру: 3,32мп; 1,16 мп; 6,83мп; 8,82 мп; 13,80мп; 5,71мп; 3,28мп; 2,18мп; 4,61мп; 3,91мп; 2,60мп; 3,94мп; 9,75мп; 7,14мп; по житловому будинку; 8,81мп - всього площею 0,0481 га.

ОСОБА_4 залишити в користування земельну ділянку з такими розмірами по периметру: 8,81мп; по житловому будинку; 1,19мп; 7,14мп; 9,75мп; 6,30мп; 6,58мп; 8,20мп; 7,17мп; 3,09мп; 16,50мп; 7,41мп; 7,59мп; 4,12мп; 3,48мп, - загальною площею 0,0481 га.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 компенсацію половини її судових витрат в сумі 2 689 гривень.

Додатковим рішенням Турківського районного суду Львівської області від 31 липня 2014 року стягнуто із ОСОБА_2 судовий збір в сумі 274 грн. 21 коп. Стягнуто із ОСОБА_4 судовий збір в сумі 488 грн. 81 коп.

РішенняТурківського районного суду Львівської області від 02 липня 2014 року оскаржила ОСОБА_4 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим в частині поділу будинку в натурі, прийнятим без повного та всебічного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, а тому суд повинен був постановити ухвалу про залишення без руху. Вказує, що експертом безпідставно включено в загальну площу будинку, що підлягає розподілу, веранду загальною площею 17 кв.м. з боку своєї частини будинку, оскільки вона за свої кошти в 1984 р. здійснила самовільну добудову цієї веранди. Вважає, що розподіливши належну їй на праві власності кімнату (під літ. 1-3 в техн. пасп. від 04.11.2011р. та відповідно під літ. 2-3 в таблицях експертизи) в житловому будинку АДРЕСА_1, суд першої інстанції протиправно позбавив її права власності на неї.

Просить ухвалити рішення, яким змінити рішення Турківського районного суду Львівської області від 02 липня 2014 року, скасувавши його в частині залишення у власності першому співвласнику 1/2 ідеальної частини ОСОБА_2 житлової кімнати під літерою 2-3, площею 11,9 кв.м.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Їхні ідеальні частки у праві спільної часткової власності є рівними і становлять 1/2. Сторони мають право на надання їм у володіння і користування половини житлового будинку АДРЕСА_1.

Також сторони користуються земельними ділянками біля житлового будинку площею 0,0962 га та площею 0,027 га, власником яких на даний час є Турківська міська рада Львівської області. Проти визначення порядку користування земельною ділянкою площею 0,0962 га Турківська міська ради не заперечує і претензій до користування сторонами цією земельною ділянкою, незважаючи на те, що її площа збільшилася із 0,06 га, яка була надана під забудову, до 0,0962 га, якою сторони користуються на даний час. Також виконкому міської ради відомо, що ніхто інший претензій до землекористування сторін в цій частині із жителів міста Турки не має. Турківською міською радою сторонам надано дозвіл на інвентаризацію цієї земельної ділянки, яка на даний час не проведена.

Земельна ділянка площею 0,027 га по периметру 18,04мп; 7,59мп; 7,41мп; 18,89мп; 7,03мп; 7,21мп - згідно із висновком № 3712/3713/3714 судової інженерно-технічної експертизи від 28.02.2014 року (а.с. 77,78), яка розташована нижче гаражу відповідачки ОСОБА_4, перебуває на даний час у власності Турківської міської ради і її рішенням від від 05.12.1996 року ця земельна ділянка передана у власність відповідачці ОСОБА_4

Рішення виконавчого комітету Турківської міської ради Львівської області №81 від 18.05.2010р. вирішено присвоїти 1/2 частині будинковолодіння ОСОБА_2 адресний номер АДРЕСА_1 (а.с. 167).

Згідно акту санітарної станції м. Турка МОЗ УРСР про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 24 грудня 1956р. постановлено пред'явлене до здачі будинковолодіння гр. ОСОБА_10, що знаходиться по АДРЕСА_1 визнано прийнятим (а.с. 14-16).

Відповідно до технічного паспорта будинковолодіння АДРЕСА_1 станом на 1961 рік, будинок складається з веранди під номером І площею 11.9 кв.м., кухні 1.1. - 13.53 кв.м., кімнати 1.2 - 15.65 кв.м., кухні 2.1. - 13.39 кв.м. та кімнати 2.2. - 14.77 кв.м.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року спадкове майно, яке складається з 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1. Будинок складається з трьох кімнат, двох кухонь. Житлова площа складає - 42,3 кв.м. Загальна площа будинку - 94,7 кв.м. До будинку відносяться такі господарські будівлі: криниця - «Кр», огорожа - «1» (а.с. 31).

Договором дарування від 14.04.1984р., зареєстрованого в реєстрі за № 410 встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 подарували ОСОБА_4 по 1/4 дерев'явного житлового будинку, що складає в цілому 1/2 жилого будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 600 кв.м. Жила площа 1/2 жилого будинку становить - 15.2 кв.м. (а.с. 40-41)

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просить поділити в натурі житловий будинок АДРЕСА_1 визнавши за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, що складається із приміщень позначених в технічному паспорті під номерами ІІ площею 8,1 кв.м., 1-1 площею 13,6 кв.м. та 1-2 площею 15,6 кв.м. із стягненням з ОСОБА_4 грошової компенсації за відхилення від ідеальної частки (компенсації вартості її частки), розрахованої експертом (а.с. 3-6).

Згідно висновку №3712/3713/3714 Львівського НДІСЕ на розгляд запропоновано два варіанти поділу житлового будинку АДРЕСА_1, згідно ідеальних часток співвласників.

Однак колегія суддів вважає, що експертом помилково включено веранду під літ. І площею 6.1 кв.м., кімнату під літ.2-3 площею 11,9 кв.м. та веранду під літ. ІІ площею 18,7 кв.м., оскільки вони не були у власності у попередніх власників та такі приміщення є самочинно збудовані і не здані в експлуатацію, а тому не можуть об'єктом для поділу в установленому законом порядку.

Вищенаведена правова позиція викладена також у Постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року по справі № 6-130цс13.

Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 "Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них".

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією № 55.

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції № 55 передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Так, враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1.Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації № 146).

Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Колегія суддів вважає, що аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна.

Таким чином, за змістом статей 357, 376, розділу 3.4. Методичних рекомендацій №146, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об'єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

Колегія суддів встановивши факт самочинної перебудови об'єкта нерухомості, а саме добудови веранди та зміни площі, після одержання сторонами у власність нерухомого майна, вважає, що суд першої інстанції безпідставно поділив житловий будинок із самочинними добудовами.

Постановляючи рішення в частині розподілу житлового будинку, районний суд не врахував того, що не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані об'єкти нерухомого майна. Дана правова позиція викладена також у Постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року по справі № 6-130цс13, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Згідно вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки рішення районного суду в частині задоволення вимог щодо користування земельною ділянкою не оскаржується, а тому колегія суддів вважає, що відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України в цій частині рішення апеляційним судом не перевіряється.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір суд першої інстанції не врахував вищезазначені позиції Верховного Суду України та провів поділ будинку з відповідними переобладнаннями та переплануваннями, не перевіривши наявність дозволу виконавчого комітету місцевої ради на проведення зазначених переобладнань.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин справи.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, що є підставою для скасування рішення суду в частині реального поділу житлового будинку АДРЕСА_1 та в цій частині позовних вимог відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 02 липня 2014 року скасувати в частині реального поділу житлового будинку АДРЕСА_1 та в цій частині позовних вимог - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.Л. Шумська