У х в а л а

ІМенем УКраїни

1 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором доручення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що 5 червня 2010 року передав ОСОБА_4 54 600 грн на придбання будівельних матеріалів для будівництва тимчасового житлового будинку, про що відповідачем була складена розписка. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, 12 серпня 2010 року йому було направлено вимогу про повернення коштів, яку останній не виконав. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 листопада 2014 року рішення першої інстанції змінено в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Змінюючи рішення суду першої інстанції у частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не обумовив, коли саме відповідач повинен придбати будівельні матеріали, які саме матеріали, їх кількість, якість та інше. Крім того, позивачем не надано доказів того, що відповідач відмовився від виконання зобов'язань за договором. Тому у останнього не виник обов'язок повернути позивачу передані грошові кошти і останній не має права вимагати їх повернення.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 5 червня 2010 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 54600 грн для виконання доручення з купівлі будівельних матеріалів для будівництва тимчасового житлового будинку, про що відповідачем була написана розписка. Станом на 12 серпня 2010 року відповідач не виконав домовленість і позивач направив вимогу про повернення коштів.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно з правилами ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1008 ЦК України договір доручення припиняється на загальних підставах у разі відмови довірителя або повіреного від договору.

Вирішуючи спір, на зазначені положення закону апеляційний суд уваги не звернув, неправильно визначив коло обставин, які підлягають встановленню, не врахував того, що виконання своїх обов'язків за дорученням має доводити відповідач.

Дійшовши помилкового висновку про те, що позивачем не надано доказів того, що відповідач відмовився від виконання зобов'язань за договором, у зв'язку з чим у останнього не виникло обов'язку повернути позивачу передані грошові кошти і він не вправі вимагати їх повернення, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, не врахував, що право довірителя відмовитись від договору є безумовним і таким правом він може скористатись у будь-який час.

Наведені порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення апеляційного суду не можна визнати законним та обґрунтованим, в зв'язку з чим воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук