Провадження №22-ц/784/987/15
Головуючий у першій інстанції-Корнешова Т.В.
Категорія 27 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі - Свіщуку О.В.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

представника відповідача ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2015 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_3

до ОСОБА_2

про стягнення боргу за договором позики

У С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач зазначав, що 7 березня 2013 року ОСОБА_2 отримав від нього у позику 580 750 грн., зобов'язавшись повернути кошти у строк до 29 березня 2013 року, про що склав розписку.

Посилаючись на відмову відповідача добровільно повернути позичені кошти, ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_2 580 750 грн. боргу та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 30 262, 65 грн.

Відповідач ОСОБА_4, діючи через свого представника, позов не визнав, посилаючись на те, що гроші від позивача не отримував, розписку не писав, а брав лише зерно для реалізації.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2015 року позов задоволено. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 580 750 грн. боргу та 30 262, 65 грн. річних та судові витрати.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 просив рішення скасувати та закрити провадження у справі або залишити позов без задоволення. Апелянт посилався на те, що позивач не довів факт передачі грошей у позику, а суд не перевірив справжність розписки.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (постанова Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, справа № 6-63цс13).

Відповідно до статті 1051 ЦК позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані або були одержані у меншій кількості, але підтвердженням цих обставин при обов'язковій письмовій формі договору не можуть бути свідчення свідків.

За правилами статті 1050 ЦК якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК, якою передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити борг з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми.

За змістом статті 545 ЦК наявність боргового документу у кредитора є підтвердженням факту невиконання зобов'язань боржником.

За правилами статті 60 ЦПК кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що 7 березня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено угоду, за умовами якої останній отримав суму в розмірі 580 750 грн., яку зобов'язався повернути в обумовлений строк, але не пізніше 29 березня 2013 року. Угоду оформлено у формі розписки, яку за її текстом складено ОСОБА_2 власноручно (а.с. 15, оригінал).

Розписка надана суду позивачем ОСОБА_3

Факт невиконання зобов'язань за договором відповідач ОСОБА_2 не заперечував, посилаючись на її безгрошовість.

Проте, заперечуючи отримання саме грошової суми, ОСОБА_2 будь-яких доказів того, що гроші він не отримував, суду не надав.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції вірно виходив з того, що правовідносинам сторін притаманні ознаки договору позики. Факт укладення договору, його умови та факт отримання грошей, а також факт невиконання боржником зобов'язань щодо повернення позики підтверджені розпискою ОСОБА_2 та знаходженням боргового документу у позивача. Встановивши ці обставини, суд обґрунтовано стягнув з відповідача 580750 грн. за договором позики та 30 262,65 грн. річних відповідно до статей 1049,1050 ЦК України.

Посилання апелянта на відсутність свідків передачі йому грошової суми за договором позики не мають правового значення, оскільки вимоги до форми договору позики ( статті 1047 ЦК) такої умови не передбачають.

Факт безгрошовості угоди у відповідності до статті 10541 ЦК відповідач ОСОБА_2 не довів.

Не може бути прийнято до уваги і посилання апелянта та не, що суд першої інстанції не звернув уваги на заперечення ним факту складання розписки та не дослідив можливість та необхідність призначення почеркознавчої експертизи.

Так, за принципом диспозитивності цивільного процесу (статті 11 ЦПК) та відповідно до статей 133, 143 ЦПК забезпечення доказів, в тому числі і призначення експертизи, здійснюється судом лише на підставі відповідного клопотання сторони. Вчинення таких дій судом за власної ініціативи є порушенням принципу диспозитивності і змагальності цивільного процесу, та нормами ЦПК не передбачено.

З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції відповідач та його представник клопотань про призначення почеркознавчої експертизи не заявляли. Не заявлялось клопотання про призначення експертизи і в суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді