Справа № 310/9212/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2015 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка виступає в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4 про визначення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 І, ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3, яка виступає в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 про визначення порядку користування квартирою у якому зазначили, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 08.10.2002 року ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 були власниками квартири АДРЕСА_1. На підставі договору дарування від 22.04.2008 року 1/3 частина спірної квартири ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подарували ОСОБА_3, тому на теперішній час власниками квартири є ОСОБА_1 - 1/6 частина, ОСОБА_2 - 1/6 частина, ОСОБА_3 - 1/2 частина, ОСОБА_4 - 1/6 частина. Спірна квартира складається з наступних приміщень: коридору №1, вбиральні №2, ванної №3, кухні №4, вбудованої шафи №6, кімнати № 5 площею 10,1 кв.м., кімнати №7 площею 18,2 кв. м., кімнати №8 площею 13,5 кв. м. Загальна площа квартири складає 58,6 кв.м., в тому числі житлова - 41,8 кв.м. Між співвласниками житлового приміщення виник спір з приводу порядку його користування. З урахуванням загальної площі квартири, кількості та площі житлових кімнат, порядку користування житловим приміщенням, що склався між співвласниками вважали, що в їх спільне користування в рахунок їх 1/3 частки (1/6 + 1/6) вказаної квартири повинна бути виділене в натурі житлова кімната №8 площею 13,5 кв. м., а відповідачам у рахунок їх 2/3 часток (1/2+1/6) повинні бути виділені в натурі житлова кімната №7 площею 18,2 кв.м., житлова кімната №5 площею 10,1 кв.м.. Коридор №1, вбиральню №2, ванну №3, кухню №4, вбудовану шафу №6 слід залишити в спільному користуванні всіх співвласників. Оскільки їх ідеальна частка в натурі складає 13,93 кв. м. (41,8 кв. м./6х2=13,93), а житлова кімната №8 має площу 13,5 кв. м., тобто менше на 0,43 кв. м. можливо відступити від принципу відповідності ідеальних і реальних часток при наданні у користування відповідної частки спільної власності в натурі. Тому суд може прийняти рішення про виділення їм в користування в натурі в рахунок їх ідеальної частки в праві спільної сумісної власності на житлову квартиру житлову кімнату №8 площею 13,5 кв. м. Просили виділити в їх користування в натурі в рахунок їх 1/3 частки в праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 житлову кімнату №8 площею 13,5 кв.м. Залишити в спільному користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 коридор №1, вбиральню №2, ванну №3, кухню №4, вбудовану шафу №6. Стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

У судовому засіданні представник позивачів вимоги підтримав і просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, яка виступала в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 позовні вимоги визнала, але заперечувала проти стягнення судових витрат, оскільки вона знаходиться у важкому матеріальному стані.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 08.10.2002 року власниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках значаться ОСОБА_1, ОСОБА_1 (після укладення шлюбу (а.с.8) змінила прізвище на ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 Зазначена квартира зареєстрована за цими особами Бердянським комунальним підприємством з технічної інвентаризації. Згідно запису приватного нотаріуса ОСОБА_10 1/3 частина квартири за договором дарування від 22.04.2008 року перейшла від ОСОБА_11, ОСОБА_7 до ОСОБА_3 (а.с.9).

Таким чином, після укладення 22.04.2008 року договору дарування 1/2 частини квартири частки співвласників стали наступними: ОСОБА_1 - 1/6 частина, ОСОБА_5 - 1/6 частина, ОСОБА_3 - 1/2 частина, ОСОБА_4 - 1/6 частина.

Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Зазначена норма матеріального права розповсюджується на спірні правовідносини щодо визначення порядку користування спірною квартирою між співвласниками.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними входами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири.

Позивачі не надали суду належних доказів, які підтверджують неможливість поділу квартири в натурі і клопотання про витребування таких не заявляли. Виходячи з розяснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначене є перешкодою для визначення порядку користування спірним житловим приміщенням.

Із технічного паспорту на квартиру від 03.10.2002 року видно, що вона складається з житлової кімнати № 5 площею 10,1 кв.м., кімнати №7 площею 18,2 кв. м., кімнати №8 площею 13,5 кв. м (а.с.10). Житлова площа в квартирі складає 41,8 кв. м., тому на 1/6 частку ОСОБА_1, 1/6 частку ОСОБА_2, 1/6 частку ОСОБА_4 припадає по 6,97 кв. м., а на частку відповідача ОСОБА_3 припадає 20,9 кв. м. житлового приміщення у спірній квартирі.

Таким чином, судом встановлено, що в спірній квартирі відсутні житлові кімнати площі яких співпадали би з ідеальними частками співвласників, тому виділ у користування позивачів кімнати №8 площею 13,5 кв. м. буде суперечити ч. 3 ст. 358 ЦК України.

Крім того, позивачі звернулись до суду з позовними вимогами, про визначення порядку користування житловим приміщенням та просили виділити їм конкретну кімнату, але не зазначили яку конкретно кімнату слід виділити в користування ОСОБА_3, а яку ОСОБА_4, що за правовою природою не є визначенням порядку користування житловим приміщенням, оскільки суперечить ст. 358 ч. 3 ЦК України, яка визначає, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування належної їм частини майна в натурі.

Враховуючи загальну житлову площу спірної квартири, кількість кімнат та їх площу, суд вважає, що визначити порядок користування нею з виділенням її співвласникам площі, що відповідає ідеальній частці кожного з них неможливо. За таких обставин квартиру слід залишити у спільному користуванні співвласників, а в задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст. ст. 209, 213-215 ЦПК України, ст. ст. 317, 358, 391 ЦК України, 150 ЖК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя