АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Левенця Б.Б.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат у зв'язку з порушенням зобов'язання,

встановила:

у грудні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з державного казначейства України інфляційних втрат у сумі 26 396грн. 74коп. та трьох процентів річних у сумі 12 948грн. 65коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 6 серпня 2010р. частково задоволено його позов та зобов'язано відповідача провести перерахунок та проводити виплату позивачу державної пенсії як інваліду 3 групи у відповідності до вимог законодавства. Проте, відповідач у добровільному порядку відмовився виконувати рішення суду з посиланням на відсутність коштів та фінансування з державного бюджету України та підтвердив заборгованість перед ним у сумі 110 945грн. 01коп.

Позивач стверджував, що у червні 2012р. звернувся до Європейського суду з прав людини, який 18 липня 2013р. ухвалив рішення, на виконання якого було відкрито виконавче провадження 16 серпня 2013р. Відповідно до вимоги державного виконавця держава Україна сплатила йому заборгованість 25 червня 2014р., тобто термін невиконання рішення суду становив з 6 серпня 2010р. по 25 червня 2014р., у зв'язку із чим відповідно до ст. 625 ЦК України підлягає виплаті інфляційні втрати та три відсотка річних.

У січні 2015р. позивач подав заяву про заміну первісного відповідача на належного -Державну казначейську службу України.

Рішенням суду від 29 липня 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та безпідставність висновків суду про те, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем.

Апелянт та відповідач, будучи належним чином повідомленими про день та час

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/12503/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
розгляду апеляційної скарги (с.с.169, 170), у судове засідання не з'явилися, клопотання про

- 2 -

перенесення судового розгляду не подали, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 6 серпня 2010р., яке залишено без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 7 квітня 2011р., визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя щодо відмови в здійсненні перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1, як інваліду 3 групи державної та додаткової пенсії, всупереч вимогам ст. 50 та ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 28 травня 2008р. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя провести перерахунок та проводити виплату ОСОБА_1 державної та додаткової пенсії, як інваліду 3 групи у відповідності з вимогами ст. 50 та ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 28 травня 2008р. з розрахунку державної пенсії у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю з розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період.

Листом Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя від 27 квітня 2012р. позивача повідомлено про здійснення перерахунку його пенсії та нарахування суми заборгованості у розмірі 110 954,01грн. на виконання рішення суду, а також про припинення виплати та виконання рішення суду, так як рішення суду є необґрунтованим.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 16 серпня 2013р. відкрито виконавче провадження на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2013р. про зобов'язання держави виконати рішення національних судів, ухвалених на користь заявників, які залишилися невиконаними, та сплати 2000 євро кожному заявнику.

20 серпня 2013р. копія постанови про відкриття виконавчого провадження була направлена Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Міністерства юстиції України та ОСОБА_1

16 вересня 2014р. старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України на адресу Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Міністерства юстиції України була направлена вимога про виконання рішення Європейського суду з прав людини № 1270/12 та виплату ОСОБА_1 пені за несвоєчасне виконання рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не порушував прав позивача, тому відсутні підстави для стягнення з нього інфляційних втрат та трьох відсотків річних за невиконання рішення суду.

Колегія суддів вважає, що вказаний висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного

права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу,

- 3 -

який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права до тієї фізичної або юридичної особи, яка його порушила.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що Державна казначейська служба України не була стороною у судових спорах за участю позивача, а також на неї не був покладений обов'язок по виконанню рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 6 серпня 2010р. Також нормами діючого законодавства не передбачено, що Державна казначейська служба відповідає по зобов'язанням держави Україна.

Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Державна казначейська служба України не є органом державної влади, тому відповідно до ст. 170 ЦК України не може здійснювати цивільні права та обов'язки, від імені держави.

Крім того, позивачем не було наведено належного обґрунтування відповідальності Державної казначейської служби України, а також держави України за невиконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 6 серпня 2010р.Управлінням Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Запоріжжя.

Відповідно до змісту ст.ст. 11 та 33 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно, без клопотання позивача, замінювати первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем за даними позовними вимогами, тому вони задоволенню не підлягають.

Доводи апелянта, що відповідно до п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011р. № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами казначейства у порядку черговості надходження таких документів, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, заявлених до Державної казначейської служби України, оскільки відповідач не здійснював виконання рішення суду відповідно до вказаної постанови Кабінету Міністрів України.

Судом повно встановлені обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: