№ 336/4544/15-ц
пр. № 2/336/2291/2015
РІШЕННЯ

Іменем України

24 листопаду 2015 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Скибі О.Б.

за участі позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3, вказавши, що 29.07.2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_8 передала ОСОБА_3 80000 гривень, які ОСОБА_3 зобовязалась повернути до 29.07.2012 року. В період часу з 29.07.2011 року по 18.10.2014 року ОСОБА_3 повернула лише частину позики в сумі 24200 гривень, тож залишок заборгованості становить 55800 гривень. 16.11.2014 року ОСОБА_8 померла, а позивач ОСОБА_1 як син позикодавця та спадкоємець першої черги за законом прийняв спадщину після неї, звернувшись із відповідною заявою до нотаріуса. Посилаючись, що до складу спадщини входить право вимоги до ОСОБА_3, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу за договором позики в сумі 55800 гривень, інфляційні втрати в сумі 24719,40 гривень, 3% річних в сумі 976,50 гривень та судовий збір.

В судовому засіданні позивач та його представник на заявлених вимогах наполягали на зазначених у позові підставах. Позивач додатково вказав, що 29.07.2011 року його мати ОСОБА_8, яка була хазяйкою магазину, розташованого у м. Запоріжжя, вул. Магістральна, 23а, викликала ОСОБА_1 до магазину, де повідомила останнього, що позичила одній з продавців магазину ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 80000 гривень. Позивач ОСОБА_1 хоча і не бачив передання коштів, але був присутній при написанні ОСОБА_3 розписки про отримання коштів, при чому також були присутні двоє свідків - працівниць магазину. Чи були офіційно працевлаштовані продавці в магазині йому невідомо, оскільки справами магазину займалась його мати ОСОБА_8 Після смерті ОСОБА_8 ОСОБА_1 знайшов розписку, з якої зясував, що борг ОСОБА_3 повністю не повернула, тож позивач просить стягнути залишок заборгованості за договором позики на його користь разом з інфляційними втратами та 3% річних. Також ОСОБА_1 вказав, що після ОСОБА_8 залишилось двоє спадкоємців першої черги: сини ОСОБА_1 позивач по справі, та ОСОБА_9, який помер невдовзі після ОСОБА_8 Після ОСОБА_8 спадщину, окрім позивача, прийняли ще двоє спадкоємців: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, відповідно невістка та онука ОСОБА_8

Відповідач ОСОБА_3 та її представники в судовому засіданні проти позову заперечували повністю. Відповідач вказувала, що тривалий час працювала продавцем в магазині, розташованому по вул. Магістральній у м. Запоріжжя, який належав ОСОБА_8 З 2011 році ОСОБА_3 працювала в магазині, не будучи офіційно працевлаштованою, як і інші працівники, виконуючи додатково функції прийняття та обліку товарно-матеріальних цінностей. У липні 2011 року в магазині було проведено інвентаризацію, за результатами якої ОСОБА_8 повідомила ОСОБА_3 про виявлену нестачу товарів на суму 24000 гривень та вимагала її відшкодування від ОСОБА_3 разом компенсацією моральної шкоди, а разом вимагала сплатити 80000 гривень. ОСОБА_3 під впливом погроз ОСОБА_8 та ОСОБА_1 29.07.2011 року написала розписку на суму 80000 гривень, того ж дня звільнилась з магазину та протягом тривалого терміну часу частками сплачувала кошти, побоюючись за свою безпеку та безпеку своєї родини. Посилаючись, що фактично договору позики між нею та ОСОБА_8 не укладалось, а грошові кошти у позику відповідач не отримувала, ОСОБА_3 просила відмовити у позові.

Представник відповідача зазначав, що позивачем по більшій частині щомісячних платежів за розпискою пропущений строк позовної давності, який просив застосувати у разі незнайдення інших підстав для відмови у позові, а також вказував на те, що, окрім ОСОБА_1, спадкоємцем першої черги після ОСОБА_8 був другий син останньої ОСОБА_9, який помер невдовзі після смерті ОСОБА_8, не встигнувши реалізувати свої спадкові права. ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які відповідно є дружиною та донькою померлого ОСОБА_9, прийняли спадщину після ОСОБА_8, звернувшись з відповідними заявами до нотаріуса. Посилаючись, що позивач є не єдиним спадкоємцем ОСОБА_8, який прийняв спадщину, представник відповідача, окрім вищевказаних підстав для відмови у позові, вказував на відсутність підстав для стягнення коштів виключно на користь ОСОБА_1

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги ОСОБА_1, вказуючи на їх законність та обґрунтованість.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_7 в судові засідання не зявилась з невідомих суду причин, про місце та час розгляду справи повідомлялась в установленому порядку судовими повістками, причини неявки суду не повідомила, з клопотанням про розгляд справи за її відсутності не зверталась.

Будучи допитаною за своїм клопотанням в якості свідка ОСОБА_3 надала пояснення, аналогічні наданим в якості відповідача, вказавши також, що до квітня 2011 року була офіційно працевлаштована продавцем в магазині, а у квітні 2011 року ОСОБА_8, посилаючись на важке матеріальне становище, запропонувала усім працівникам звільнитись та продовжувати працювати неофіційно, на що ОСОБА_3 погодилась, при цьому трудову книжку їй не повернули. З квітня 2011 року ОСОБА_3 працювала в магазині продавцем, не будучи офіційно працевлаштованою. Розписку написала та сплачувала гроші, оскільки ОСОБА_8 ОСОБА_3 погрожувала, посилаючись, що син ОСОБА_8 - ОСОБА_9 пов'язаний з криміналітетом. 29.07.2011 року у звязку з погрозами ОСОБА_3 викликала швидку медичну допомогу, оскільки погано почувалась, а звертатись до органів міліції вважала даремним, оскільки не мала розписки чи інших доказів наявності погроз.

Посилання представника позивача на неможливість використання пояснень ОСОБА_3, допитаної як свідок, в якості доказів через її перебування в залі судового засідання під час надання пояснень іншими учасниками процесу суд не приймає до уваги у звязку з наступним.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як вказує ч. 1 ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ст. 62 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

Правдивість пояснень свідка в судовому засіданні забезпечується заходами можливої відповідальності у разі надання пояснень, які є завідомо для свідка неправдивими, розясненням такої можливості свідку в судовому засіданні та приведенням його до присяги.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 була допитана в якості свідка за своєї згоди та за власним клопотанням, будучи при цьому попередженою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та приведеною до присяги, тож у суду немає законних підстав для визнання її пояснень в якості свідка недопустимим доказом.

Право ж ОСОБА_3 як відповідача брати участь в усіх без виключень судових засіданнях передбачено ст. 27 ЦПК України та є передумовою реалізації її гарантованого законом права заперечувати проти позову та спростовувати обґрунтованість заявлених до неї вимог.

При цьому пояснення ОСОБА_3 в якості свідка підлягають оцінці судом нарівні з іншими доказами у їх сукупності та логічній послідовності.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні вказала, що з 2011 року та по цей час працює продавцем без офіційного оформлення в магазині, належному раніше ОСОБА_8 У липні 2011 року ОСОБА_8 покликала свідка та іншу продавчиню до кабінету, де були ОСОБА_1 та ОСОБА_3 В присутності ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ОСОБА_3 самостійно та без примусу написала розписку, однак, свідок не бачила, щоб ОСОБА_8 передавала ОСОБА_3 гроші. Після написання розписки ОСОБА_3 в магазині не працювала. У 2011 році дійсно у лікеро-горілчаному відділі магазину було виявлено нестачу, однак, наскільки відомо свідку, ОСОБА_3 вона не стосувалась.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що працювала та працює продавцем в магазині, який раніше належав ОСОБА_8, без офіційного працевлаштування та записів у трудовій книжці. Влітку 2011 року господарка магазину ОСОБА_8 покликала ОСОБА_11 та ОСОБА_10 до кабінету, де вже була ОСОБА_3, яка у присутності свідків написала розписку. Передання коштів ОСОБА_3 свідок не бачила, а чи працювала ОСОБА_3 після написання розписки не памятає.

Також в судовому засіданні судом були вивчені письмові докази, надані сторонами.

Так, позивачем було надано розписку від 29.07.2011 року (копія на а.с. 4), відповідно до якої ОСОБА_3 зобовязалась віддати ОСОБА_8 80000 гривень протягом 12 місяців до 29.07.2012 року, сплачуючи щомісячно по 6700 гривень. На зворотній стороні розписки маються дати, суми та підписи. Факт написання розписки власноруч ОСОБА_3 в судовому засіданні визнала.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_8 померла 16.11.2014 року (а.с. 5).

Позивач ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_8, що підтверджено копією свідоцтва про його народження (а.с. 6) та копією свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (а.с. 7), після укладення якого ОСОБА_12 змінила прізвище на «Хохлова».

З копії довідки приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_14 від 20.08.2015 року (а.с. 38), копій заяв ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про прийняття спадщини після ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 50, 51, 53, 55) вбачається, що ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 прийняли спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8 Зокрема ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - відповідно дружина та донька сина ОСОБА_8 ОСОБА_9, що помер 13.12.2014 року, отримали право прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 в порядку спадкової трансмісії відповідно до ст. 1276 ч. 1 ЦК України.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, виходячи з вищевказаної норми ЦПК України позивач є вільним у визначенні підстав звернення з позовом, а суд розглядає позов виключно на підставі, визначеній позивачем.

Стаття 60 ч. 1 ЦПК України зобовязує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Натомість суд, виходячи з вимог ст. 212 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, підтвердженням укладення договору позики може бути саме договір позики, укладений в письмові формі, або письмова розписка, яка підтверджує факт отримання грошових коштів. Також як в договорі позики, так і у розписці повинні міститься істотні умови укладеного договору.

Аналізуючи розписку від 29.07.2011 року, надану позивачем, суд констатує, що текст розписки не містить у собі підтвердження факту отримання ОСОБА_3 будь-яких грошових коштів від ОСОБА_8 в якості позики, а в ньому лише визначено зобовязання ОСОБА_3 повернути певну суму грошових коштів протягом конкретного періоду часу. При цьому визначити цивільно-правову природу цього зобовязання ОСОБА_3 з розписки не виявляється можливим.

Також сумнів в тому, що вказане зобовязання мало саме ознаки договору позики, у суду викликає те, що за твердженнями позивача грошові кошти у сумі 80000 гривень ОСОБА_3 отримала на здійснення ремонту будинку 29.07.2011 року, однак, цього ж дня 29.07.2011 року ОСОБА_3 сплатила ОСОБА_8 4000 гривень, про що зазначено на звороті розписки. Жоден зі свідків, а також і сам позивач вказали, що не бачили як ОСОБА_8 передавала грошові кошти ОСОБА_3

Наявність між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 саме трудових відносин у липні 2011 році підтверджено показами свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_15, а також поясненнями самої ОСОБА_3, допитаної в якості свідка.

При цьому з пояснень вказаних осіб вбачається, що після написання розписки ОСОБА_3 припинила роботу в магазині.

Логічний та послідовний аналіз пояснень свідків та письмових доказів у їх сукупності дають суду підстави вважати, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 у липні 2011 року виникли не цивільно-правові зобовязання у звязку з укладенням договору позики, а відносини, які мають ознаки трудових або цивільно-правових іншої природи.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що дослідженими в судовому засіданні доказами не підтверджено факт укладення між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 саме договору позики, цивільна-правова природа їх відносин носить інших характер, тож законних підстав для стягнення з відповідача заявленої суми в якості боргу за договором позики немає, а у позові належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про стягнення заборгованості за договором позики відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк