У х в а л а

іменем україни

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, про визнання недійсним договору дарування, зобов'язання повернути квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно із договором дарування від 20 червня 2011 року, укладеним між ним в особі ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреності від 14 червня 2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та ОСОБА_8, останній була подарована квартира АДРЕСА_1, що належала позивачу на праві власності. Позивач зазначив, що користуючись його цілковитою довірою відповідач ОСОБА_7 як довірена особа всупереч ст. 1006 ЦК України не повідомив позивача про хід виконання його доручення та підписав договір дарування квартири ОСОБА_8 без його відома, тому вважає, що спірний договір дарування укладено з перевищенням повноважень його представником, що не відповідає ст. 241 ЦК України, оскільки він не надавав схвалення на вчинення такого правочину як дарування.

Крім того, довіреним порушені вимоги ч. 3 ст. 238 ЦК України, оскільки він діяв одночасно за довіреністю позивача та в інтересах обдарованої для вирішення питання щодо розрахунків з відповідачкою стосовно боргу за договором позики від 18 жовтня 2007 року на суму 10100000 грн., у якому його представником була ОСОБА_8 Таким чином, на час надання довіреності та укладення договору дарування у даній справі у червні 2011 року у позивача була заборгованість на суму 15851600 грн. Тому договір дарування квартири було ним вчинено під впливом тяжких обставин на невигідних умовах. Крім того, зазначив, що при підписанні довіреності у нотаріуса він та його дружина усно заперечили проти оформлення договору дарування на ОСОБА_8 та попередили, надавши відповідні документи, що на квартиру накладено арешт на забезпечення погашення заборгованості. З посиланням на наведені обставини та враховуючи статті 232, 233, 241, 321, 1006 ЦК України, позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого та ухвалу апеляційного судів, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши матеріали справи, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Установлено, що на підставі довіреності від 14 червня 2011 року позивач уповноважив ОСОБА_7 управляти та розпоряджатись у тому числі подарувати ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення від 30 січня 2007 року, за ціною та умовами на його розсуд. Письмову згоду на відчуження майна надала дружина позивача ОСОБА_10 (а.с. 23, 24).

ОСОБА_8 перебувала у шлюбі з ОСОБА_11 (батьком позивача), від якого є неповнолітня дитина ОСОБА_12 Шлюб було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 червня 2011 року.

20 червня 2011 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреності від 14 червня 2011 року, уклав від його імені з ОСОБА_8 договір дарування спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 (а.с. 101).

Згідно зі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Таким чином, повноваження, надані представнику, на підставі довіреності, повинні виконуватися відповідно до змісту цієї довіреності та у її межах.

Відповідно до ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частин 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз'яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Судом встановлено, що договір дарування від 20 червня 2011 року було укладено ОСОБА_7 на підставі довіреності від 14 червня 2011 року, якою позивач уповноважив ОСОБА_7 управляти та розпоряджатись, у тому числі подарувати конкретно ОСОБА_8, квартиру АДРЕСА_1 за ціною та умовами на його розсуд. Крім того, письмову згоду на відчуження майна у такий спосіб надала дружина позивача (а.с. 24).

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції правомірно відхилив доводи позивача про те, що оскаржуваний договір дарування квартири вчинено всупереч вимогам ст. 241 ЦК України, тобто із перевищенням представником своїх повноважень.

Обґрунтовуючи вимоги позову ОСОБА_6 також посилався як на підставу недійсності договору дарування на норму ст. 232 ЦК України, згідно з якою правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто, для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції також обґрунтовано виходив з того, що підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України немає, оскільки позивачем всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України не доведено викладені у позовній заяві обставини, в тому числі наявності зловмисної домовленості між його представником з другою стороною - ОСОБА_8

Посилаючись у позовній заяві на ст. 233 ЦК України, позивач зазначив також, що на час надання довіреності та укладення договору дарування у даній справі станом на червень 2011 року у нього, позивача, була заборгованість на суму 15851600 грн. перед ОСОБА_13, тому договір дарування квартири ним вчинено під впливом тяжких обставин на невигідних умовах (ст. 233 ЦК України). Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не надав належних доказів на підтвердження вказаних доводів та того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

З'ясувавши в повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та надавши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону та достатньо обґрунтовано і підтверджено наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін.

Апеляційний суд відповідно до ст. 303 ЦПК України належним чином перевірив законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, та правомірно залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів обох інстанцій не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування ними норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Враховуючи зазначене, судові рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська