У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф.,Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «ТАСкомбанк» про стягнення коштів за договором банківського рахунку, за касаційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «ТАСкомбанк» - Шубіна Олександра Леонідовича, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва 18 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 30 липня 2008 року між ним та ВАТ «АБ Бізнес Стандарт» в особі відділення «Одеська регіональна дирекція», правонаступником якого є ПАТ «ТАСкомбанк» було укладено договір на відкриття і обслуговування банківського поточного рахунку фізичної особи № РФ-1/2620.3.000413.001. За умовами вказаного договору банк взяв на себе зобов'язання відкрити клієнту поточний рахунок та здійснювати обслуговування рахунку, а клієнт мав право розпоряджатися ними у відповідності з законодавством України та зобов'язувався сплачувати банку плату за банківські послуги в строки та в розмірах, що передбачені відповідними тарифами.

Посилаючись на те, що відповідач не виконав своїх зобов'язань з договору банківського рахунку, оскільки в період з 11 січня 2010 року по 01 червня 2010 року з його рахунку були безпідставно, тобто без його розпорядження як власника коштів, списані кошти в загальній сумі 975 803 дол. США, позивач просив суд стягнути з відповідача зазначену суму, проценти за користування банком коштами та понесені судові витрати.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 червня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «ТАСкомбанк» на користь ОСОБА_6 кошти за договором банківського рахунку в сумі 764 055 дол. США.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «ТАСкомбанк» з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження, на користь ОСОБА_6 судові витрати, що складаються з оплати судового збору в розмірі 3 441 грн та оплати витрат, пов'язаних із призначенням та проведенням експертиз в розмірі 10 655 грн 09 коп.

У касаційній скарзі представник ПАТ «ТАСкомбанк» - Шубін О.Л., посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга представника ПАТ «ТАСкомбанк» - Шубіна О.Л., підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з ч. 1 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (ч. 3 ст. 1068 ЦК України).

Судами встановлено, що 30 липня 2008 року між ВАТ «АБ Бізнес Стандарт» в особі відділення «Одеська регіональна дирекція», правонаступником якого є ПАТ «ТАСкомбанк», та ОСОБА_6 було укладено договір на відкриття і обслуговування банківського поточного рахунку фізичної особи № РФ-1/2620.3.000413.001.

Відповідно до п. 1.1 цього договору банк зобов'язався відкрити клієнту поточний рахунок № 2620.3.000413.001 (номер балансового рахунку 2620) у валюті - долар США, і здійснювати обслуговування рахунку в межах залишку коштів, які на ньому обліковуються, а клієнту надано право зберігати свої гроші на рахунку, розпоряджатися ними у відповідності із законодавством України та зобов'язано сплачувати банку плату за банківські послуги в строки та розміри, що передбачені тарифами.

Судами також установлено, що з часу відкриття ОСОБА_6 вказаного рахунку, останнім здійснювалось внесення коштів на рахунок в певні періоди часу і станом на 01 січня 2010 року загальна сума коштів, що знаходились на ньому складала 1 213 977 дол. США 28 центів, що підтверджується випискою по особовому рахунку позивача за період з 30 липня 2008 року по 19 грудня 2013 року .

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_6 обґрунтовував свої позовні вимоги на суму 975 803 дол. США тим, що без його розпорядження відбулось списання вказаних коштів, а підписи, що містять заяви на видачу готівки виконані не ним, а іншою особою.

Зокрема, списання спірних коштів відбулось: 13 січня 2010 року - в сумі 55 тис. дол. США; 14 січня 2010 року - в сумі 96 570 дол. США; 15 січня 2010 року - 96 570 дол. США; 02 лютого 2010 року - в сумі 28 967 дол. США; 15 лютого 2010 року - в сумі 31 тис. дол. США; 18 лютого 2010 року - в сумі 9 100 дол. США; 19 лютого 2010 року - в сумі 33 180 дол. США; 23 лютого 2010 року - в сумі 6 318 дол. США; 01 березня 2010 року - в сумі 13 125 дол. США; 09 березня 2010 року - в сумі 40 192 дол. США; 10 березня 2010 року - в сумі 19 100 дол. США; 15 березня 2010 року - в сумі 2 283 дол. США; 06 квітня 2010 року - в сумі 49 747 дол. США; 09 квітня 2010 року - в сумі 10 380 дол. США; 15 квітня 2010 року - в сумі 206383 дол. США; 16 квітня 2010 року - в сумі 65 тис. дол. США; 19 квітня 2010 року - в сумі 1 140 дол. США.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 05 червня 2014 року за № 3610/3611/14-32, проведеною Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз на підставі ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 05 червня 2014 року підписи від імені ОСОБА_6 у рядку «Підпис отримувача» у заявах на видачу готівки під номерами вказаними у висновку із зазначенням сум від 11.01.2010, 19.01.2010, 26.01.2010, 27.01.2010, 08.02.2010, 12.02.2010, 17.02.2010, 16.03.2010, 24.03.2010, 25.03.2010, 31.03.2010, 21.04.2010, 28.04.2010, 01.06.2010, 12.01.2010 року виконані ОСОБА_6 Підписи від імені ОСОБА_6 у рядку «Підпис отримувача» у заявах на видачу готівки під номерами вказаними у висновку із зазначенням сум, а всього на загальну суму 764 055 дол. США від 13.01.2010, 14.01.2010,02.02.2010, 15.02.2010, 18.02.2010, 19.02.2010, 23.02.2010, 01.03.2010, 09.03.2010, 10.03.2010, 15.03.2010, 06.04.2010, 09.04.2010, 15.04.2010, 16.04.2010, 19.04.2010, 15.01.2010 року, виконані, ймовірно, ОСОБА_6 Вирішити питання у категоричній формі не виявилось можливим.

Згідно з висновком експерта № 88 від 28 серпня 2014 року, складеного Державним науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України на виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2014 року про призначення додаткової почеркознавчої експертизи, підписи від імені ОСОБА_6 в графі «Підпис отримувача» у заявах на видачу готівки під номерами вказаними у висновку із зазначенням сум від 16.03.2010, 24.03.2010, 25.03.2010, 31.03.2010, 21.04.2010, 28.04.2010, 01.06.2010, 12.01.2010, 11.01.2010, 19.01.2010, 26.01.2010, 27.01.2010, 08.02.2010, 12.02.2010, 17.02.2010, року виконані ОСОБА_6 Підписи від імені ОСОБА_6 в графі «Підпис отримувача» у заявах на видачу готівки під номерами вказаними у висновку із зазначенням сум, а всього на загальну суму 764 055 дол. США від 09.04.2010, 15.04.2010, 19.04.2010, 15.01.2010, 13.01.2010, 14.01.2010, 02.02.2010, 15.02.2010, 19.02.2010, 23.02.2010, 01.03.2010, 15.03.2010, 16.03.2010 року, виконані ймовірно ОСОБА_6 Встановити чи ОСОБА_6, виконані підписи в графі «Підпис отримувача» у заявах на видачу готівки під номерами вказаними у висновку із зазначенням сум від 06.04.2010, 18.02.2010, 09.03.2010, 10.03.2010 року, не виявилося можливим.

Висновком експерта № 296/1 від 21 січня 2015 року, складеного Українським науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України на виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року про призначення додаткової почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи від імені ОСОБА_6 в графі «підпис отримувача» у заявах на видачу готівки під номерами вказаними у висновку із зазначенням сум від 11.01.2010, 19.01.2010, 26.01.2010, 27.01.2010, 08.02.2010, 12.02.2010, 17.02.2010, 16.03.2010, 24.03.2010, 25.03.2010, 31.03.2010, 21.04.2010, 28.04.2010, 01.06.2010, 12.01.2010 року виконані ОСОБА_6 Підписи від імені ОСОБА_6 у рядку «підпис отримувача» у заявах на видачу готівки під номерами вказаними у висновку із зазначенням сум, а всього на загальну суму 764 055 дол. США від 13.01.2010, 14.01.2010,02.02.2010, 15.02.2010, 18.02.2010, 19.02.2010, 23.02.2010, 01.03.2010, 09.03.2010, 10.03.2010, 15.03.2010, 06.04.2010, 09.04.2010, 15.04.2010, 16.04.2010, 19.04.2010, 15.01.2010 року, виконані не ОСОБА_6, а іншою особою (іншими особами).

18 листопада 2013 року розпочато розслідування кримінального провадження № 0012331 за ч. 5 ст. 191 КК України по факту заволодіння коштами ОСОБА_6

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, що в період часу з 11 січня 2010 року по 01 червня 2010 року, в порушення умов договору та норм діючого законодавства, відповідачем було безпідставно, без розпорядження позивача як власника коштів, списано з його рахунку кошти в сумі 764 055 дол. США, що підтверджується висновком експерта № 296/1 від 21 січня 2015 року, складеного Українським науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України, відповідно до якого підпис на заявах про видачу готівки на загальну суму 764 055 дол. США виконано не ОСОБА_6, оцінивши при цьому вказаний доказ у сукупності з іншими доказами, зокрема із протоколами допитів свідків у кримінальному провадженні № 0012331 ОСОБА_8 від 18 липня 2014 року, ОСОБА_9 від 20 липня 2014 року та ОСОБА_10 від 17 березня 2014 року, які є колишніми працівниками ВАТ «АБ Бізнес Стандарт».

При цьому, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, районний суд вважав за можливе стягнути на користь останнього грошову суму у валюті - долари США, а саме 764 055 дол. США. Також, суд першої інстанції вказав на те, що доводи заяви відповідача про застосування позовної давності без підставні, оскільки згідно зі ст. 268 ЦК України на спірні правовідносини не поширюються відповідні положення законодавства.

Суд апеляційної інстанції погодився із указаними висновками суду першої інстанції.

Проте, повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що для визначення валюти грошових коштів для стягнення їх на користь фізичної особи необхідно виходити з наступного.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, матеріали справи містять заяви ПАТ «ТАСкомбанк» про застосування у даній справі строку позовної давності.

Однак, вирішуючи питання про можливість застосування вимог законодавства щодо позовної давності, суд апеляційної інстанції передчасно погодився із висновками районного суду про непоширення вказаних положень законодавства до спірних правовідносин на підставі ст. 268 ЦК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу.

Проте, як вбачається зі змісту позовних вимог та матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник на підставі порушення умов договору про відкриття і обслуговування банківського поточного рахунку фізичної особи та вимог законодавства, які регулюють правовідносини щодо банківського рахунку.

Спір між сторонами виник не з правовідносин щодо договору банківського вкладу, які давали б можливість для висновку, що у даній справі не підлягають застосуванню положення про позовну давність.

Заява про застосування строку позовної давності обґрунтована тим, що позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, оспорює операції з видачі готівки, які були здійснені з 11 січня 2010 року по 01 червня 2010 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Таким чином, судом апеляційної інстанції залишено поза увагою вказані вимоги законодавства та доводи відповідача щодо необхідності застосування положень ЦК України щодо позовної давності і не перевірено належним чином указані доводи, зокрема, не з'ясовано чи пропустив позивач повністю або частково строк позовної давності для звернення до суду у даній справі.

Також, суд апеляційної інстанції погодився із висновком районного суду, який ухвалив рішення виключно на підставі висновку експерта № 296/1 від 21 січня 2015 року, складеного Українським науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України. При цьому, висновки експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз та Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України не взяті до уваги та повно і всебічно не оцінені судом виключно через те, що вказують на ймовірність підписання ОСОБА_11 оспорених заяв та не містить беззаперечних висновків.

Однак, судом апеляційної інстанції залишено поза увагою, що пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судам роз'яснено, що у випадках, коли в справі щодо одного й того ж предмета проведено декілька експертиз, у тому числі комплексну, комісійну, додаткову чи повторну, суд повинен дати оцінку кожному висновку з точки зору всебічності, повноти й об'єктивності експертного дослідження.

Висновків щодо всебічності, повноти й об'єктивності проведених у справі експертних досліджень, а також необхідності проведення та дотримання процедури проведення експертизи Українським науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України матеріали справи не містить, про що було вказано, зокрема, в апеляційній скарзі ПАТ «ТАСкомбанк», однак не оцінено судом апеляційної інстанції.

Згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскільки судом апеляційної інстанції, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «ТАСкомбанк» - Шубіна Олександра Леонідовича, задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва 18 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик