Справа № 199/1896/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

29 жовтня 2015 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

при секретарі Лавріщевій Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання за ним права власності на квартиру за набувальною давністю. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилався на те, що у 1998 році його рідною бабусею ОСОБА_3, а також двоюрідною бабусею ОСОБА_4, для нього була придбана квартира АДРЕСА_1. Однак, як згодом стало відомо, право власності на дану квартиру було оформлено на ОСОБА_4, а після її смерті дана квартира в порядку спадкування перейшла ОСОБА_3. У дальшому в порядку спадкування після ОСОБА_3 спірна квартира перейшла у власність її сину відповідачу ОСОБА_2.

Незважаючи на це, починаючи з 1998 року право на проживання позивача разом з сім'єю у вищевказаній квартирі ніким не оспорювалося та визнавалося. Позивач протягом усього часу вільно володів та володіє квартирою, його колишня дружина та неповнолітній син були зареєстровані за даною адресою.

Сприймаючи квартиру своєю власністю, позивач сплачував усі витрати по її утриманню, облаштував сучасними меблями та побутовою технікою, у 2005 році ним був проведений коштовний ремонт та здійснено переобладнання.

Після отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_3, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1, відповідач почав чинити позивачу та членам його сім'ї перешкоди у користуванні вказаною квартирою, звернувся до суду з позовом про скасування реєстрації за даною адресою його неповнолітнього сина ОСОБА_2 та виселення з квартири його колишньої дружини.

Посилаючись на те, що більше 10 років позивач відкрито та безперешкодно користувався квартирою, сплачував за неї всі комунальні послуги та проводив ремонтні роботи, колишні власники та відповідач визнавали за ним право власності на дану квартиру, тому позивач просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник позивача ОСОБА_5 позов підтримав у повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечував та зазначив, що спірна квартира ніколи не належала позивачу, а була придбана за його кошти, та за кошти його тітки ОСОБА_4, яка залишила заповіт, де належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповідала ОСОБА_2. Із заявою про прийняття спадщини від не звертався та спадщину не приймав.

Дана квартира перейшла у спадщину сестрі спадкодавця ОСОБА_4 матері відповідача ОСОБА_3, яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.

Після смерті матері ОСОБА_3 відповідач 10.05.2007 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом та з цього часу є єдиним власником спірної квартири.

Позивач тимчасово, зі згоди попередніх власників та з його згоди, проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1, однак права власності на квартиру не набув, ніколи не заволодівав квартирою в розумінні вимог ст.344 ЦК України, та ніколи не був зареєстрований в даному житловому приміщенні. Протягом останніх декількох років позивач проживав та працював у м. Житомирі, де збудував свій власний житловий будинок.

На теперішній час позивач чинить перешкоди позивачу у користуванні, володінні та розпорядженні своєю власністю, вселив без його згоди свою колишню дружину, змінив замки від вхідних дверей.

Оскільки позовні вимоги є надуманими позивачем, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та направлені виключно на позбавлення відповідача користуватися своєю власністю, тому ОСОБА_2 просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_6 проти позову заперечував.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_7, за реєстром №5890, належала ОСОБА_4.

Окрім цього, 20.07.1998 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповідала ОСОБА_2, який спадщину після її смерті не приймав (а.с.125).

На підставі свідоцтва про право на спадщину від 09.10.2004 року, виданого Першою ДНК, за реєстром №3-1861, дана квартира перейшла у власність ОСОБА_3, що підтверджується листом КП «ДМБТІ» №9703 від 19.08.2015 року (а.с.119).

Спадкоємцем майна ОСОБА_3, яка померла 05.06.2006 року, є її син ОСОБА_2, якому Четвертою ДНК 10.05.2007 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.76-77).

Як вбачається, спірна квартира ніколи за позивачем зареєстрована не була та набувачем за договором купівлі-продажу від 10.07.1998 року він не значиться.

Незважаючи на це, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження той факт, що з 1998 року позивач разом зі своєю сім'єю зі згоди колишнього власника ОСОБА_4 та зі згоди свого батька ОСОБА_2 заселився та проживав у спірній квартирі, в якій згодом був зареєстрований його малолітній син.

ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 ніколи зареєстрованим не був.

Також в суді доведено, що позивач проводив у даній квартирі ремонт, облаштовував її меблями та побутовою технікою.

Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність).

Як зазначено в п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7 лютого 2014 року, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

В ході розгляду справи з'ясовані обставини, які підтверджені обома сторонами та відповідно до ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню, що позивач заселився в дану квартиру зі згоди попереднього власника ОСОБА_4 та свого батька ОСОБА_2, у зв'язку з чим посилання ОСОБА_1 на його добросовісне заволодіння чужим майном -квартирою №112 в будинку №60 по вул. М.Малиновського у м. Дніпропетровську, не ґрунтується на законі.

Пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9Г, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтверджують факт проживання позивача ОСОБА_2 у спірній квартирі, однак жоден з них не засвідчив того, яким чином та за яких підстав позивач заволодів даним майном, а також чи є дане володіння безперервним протягом усього строку набувальної давності, оскільки сам позивач пояснив, що він протягом останніх декількох років періодично проживав та працював у м.Житомирі.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що в судовому засіданні позивачем не доведено добросовісності заволодіння чужим майном, за умови, що він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, а також не доведено факту безперервного та такого, що не переривалось протягом всього строку набувальної давності, володіння майном, тому суд вважає ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, - відмовити.

Також суд вважає зазначити, що заселення в квартиру зі згоди попереднього власника та проживання в даній квартирі протягом тривалого часу не дає підстав для визнання за особою права власності за набувальною давністю, оскільки поняття заволодіння чужим майном виключає будь-які договірні відносини, волевиявленням власника та надання дозволу на користування майном. Відповідач ОСОБА_2, будучи власником квартири, ніколи не втрачав інтересу до свого нерухомого майна та приймав участь у його утриманні, що, в свою чергу, також виключає підстави визнання права власності за набувальною давністю на цю квартиру за іншою особою.

Керуючись ст.ст.10, 60, 212-215 ЦПК України, ст.344 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя