Дунаєвецький районний суд Хмельницької області
Справа № 686/1050/15-ц
Провадження № 2/674/239/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 року Дунаєвецький районний суд

Хмельницької області

в складі: головуюча - суддя Артемчук В. М.

при секретарі Мудрицькій Л.В.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дунаївці цивільну справу за позовом

ОСОБА_2

до

ОСОБА_3,

третя особа : ТОВ «Нова Пошта» м.Полтава

про стягнення заборгованості

(ціна позову 86331,86 грн.)

В С Т А Н О В И В :

20 січня 2015 року позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду з уточненими під час судового розгляду позовними вимогами до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в розмірі 86331,86 грн..

На обґрунтування позову зазначив, що 16 листопада 2012 року між позивачем, який є фізичною особою-підприємцем та ОСОБА_3 (Дистриб'ютор) було укладено двосторонній дистриб'юторський договір відповідно до умов п.1.1. якого, постачальник зобов'язується поставити та передати у власність дистриб'ютору продукцію, а дистриб'ютор зобов'язується прийняти, оплачувати постачальнику вартість продукції та бере на себе обов'язки по розповсюдженню продукції від імені постачальника за власний рахунок по власних каналах збуту гуртом.

На виконання умов договору (п. 3.1. договору), ОСОБА_4 було поставлено продукцію відповідно до видаткових накладних: № 469 від 16 листопада 2012 року - 11 058,00 грн.; № 470 від 16 листопада 2012 року - 29 157, 00 грн.; № 37 від 11 лютого 2013 року - 20 306,00 грн.; № 38 від 11 лютого 2013 року - 2 706,00 грн.; № 3 від 04 січня 2013 року - 23 432, 00 грн.; № 32 від 28 січня 2013 року - 4 517,00 грн.; № 31 від 28 січня 2013 року - 7 368,00 грн.; №189 від 21 травня 2013 року - 8 250, 00 грн.; № 203 від 22 травня - 4 957,00 грн., №269 від 23 липня 2013 року - 4444,50грн., а всього здійснено поставку продукції на загальну суму 116 213,50грн. .

Згідно умов п.п. 5.1.6, 5.1.9, 5.1.10 договору, Дистриб'ютор зобов'язаний проводити розрахунки за реалізовану продукцію кожні 10 днів, на вимогу Постачальника за власний кошт повернути увесь нереалізований асортимент продукції, двічі на місяць надавати постачальнику звіт про реалізовану продукцію.

Із моменту укладення договору та здійснення поставки продукції дистриб'ютором було здійснено часткову оплату вартості поставленої продукції у розмірі 41 045,00 грн., зокрема на підставі: прибуткових касових ордерів №340 від 31 грудня 2012 року - на суму 4 050,00грн., №33 від 02 лютого 2013 року - на суму 2 538,00грн., №34 від 02 лютого 2013 року - на суму 971,00 грн., №59 від 18 лютого 2013 року - на суму 4 043,00грн., №70 від 27 лютого 2013 року - на суму 631,00грн., №71 від 27 лютого 2013 року - на суму 913,50грн., №111 від 09 березня 2013 року - на суму 1 289,00грн., №112 від 09 березня 2013 року - на суму 2 611,50 грн., №113 від 09 березня 2013 року - на суму 759,00 грн., №141 від 30 березня 2013 року - на суму 1 442,00 грн., №142 від 30 березня 2013 року - на суму 1 129,50грн., №143 від 30 березня 2013 року - на суму 103,00 грн., №168 від 13 квітня 2013 року - на суму 2 773,00 грн., №169 від 13 квітня 2013 року - на суму 374,00 грн., №170 від 13 квітня 2013 року - на суму 1 786,50 грн., №216 від 29 травня 2013 року - на суму 832,00 грн., №217 від 29 травня 2013 року - на суму 591,00 грн., №218 від 29 травня 2013 року - на суму 508,00 грн., №244 від 15 червня 2013 року - на суму 4 921,00 грн., №245 від 15 червня 2013 року - на суму 838,50 грн., №246 від 15 червня 2013 року - на суму 104.00 грн., №288 від 04 липня 2013 року - на суму 4 482,00 грн., №289 від 04 липня 2013 року - на суму 3 226,50 грн., №290 від 04 липня 2013 року - на суму 128,00 грн..

Крім цього, ОСОБА_3 було здійснено часткове повернення товару на загальну суму 30706,00 грн. на підставі: накладних №81 від 18 червня 2013 року - на суму 15 929,50 грн., №82 від 18 червня 2013 року - на суму 2 325,00 грн., №105 від 12 вересня 2013 року-на суму 11 017,50 грн., №106 від 12 вересня 2013 року - на суму 1 434,00 грн.

Однак у порушення умов договору Дистриб'ютором не надавались звіти про реалізовану продукцію та не було здійснено оплату вартості продукції у повному обсязі. У зв'язку із цим 27 листопада 2013 року на адресу відповідача у відповідності до п.п. 5.1.9., 5.1.10 договору було надіслано вимогу про повернення нереалізованого асортименту продукції та оплати заборгованості за дистриб'юторським договором. Проте повернення нереалізованого товару та оплату повної вартості поставленої продукції не було здійснено.

Таким чином, сума основної заборгованості ОСОБА_3 за дистриб'юторським договором становить 44 462,50 грн. (сорок чотири тисячі чотириста шістдесят дві гривні 50коп.).

Відповідно до п. 9.6. Договору у випадку порушення зобов'язання щодо повернення усієї партії нереалізованої продукції постачальникові дистриб'ютор сплачує штраф у розмірі 15% від загальної вартості поставленої продукції.

У зв'язку із цим, сума штрафу, яка підлягає стягненню з відповідача у відповідності до п.9.6 Договору становить 116 213,50 грн. (загальна вартість поставленої продукції) х 15% = 17 432,03 грн. (сімнадцять тисяч чотириста тридцять дві гривні 03 коп.).

Згідно ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 6,12 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.09.2012 № 10-1390/0/4-12 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів» грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення. в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Аналогічні положення містяться у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.01.2013 № 10-74/0/4-13 «Про деякі питання застосування статті 625 ЦК України».

Таким чином, у зв'язку із тим, що при невиконанні відповідачем обов'язку щодо оплати поставленого товару та його повернення у повному обсязі, у позивача виникло право на стягнення вартості поставленого товару, що за своєю правовою природою є грошовим зобов'язанням відповідача, а тому до такого зобов'язання застосовуються положення ч.2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ викладених у листі Верховного Суду України за №62-97 від 03.04.1997 року сума боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції, яку повинен сплатити відповідач за період з 05 грудня 2013 року по 31 березня 2015 року включно складає 22 675,88 грн. (двадцять дві тисячі шістсот сімдесят п'ять гривень 88коп.).

Зокрема, індекс інфляції за період з 05 грудня 2013 року по 31 березня 2015 року складає 100,5 (індекс інфляції за грудень 2013 року) х 100,2 (індекс інфляції за січень 2014 року) х 100,6 (індекс інфляції за лютий 2014 року) х 102,2 (індекс інфляції за березень 2014 року) х 103,3 (індекс інфляції за квітень 2014 року) х 103,8 (індекс інфляції за травень 2014 року) х 101,0 (індекс інфляції за червень 2014 року) х 100,4 (індекс інфляції за липень 2014 року) х 100,8 (індекс інфляції за серпень 2014 року) х 102,9 (індекс інфляції за вересень 2014 року) х 102,4 (індекс інфляції за жовтень 2014 року) х 101,9 (індекс інфляції за листопад 2014 року) х 103,0 (індекс інфляції за грудень 2014 року) х 103,1(індекс інфляції за січень 2015 року) х 105,3 (індекс інфляції за лютий 2015 року) х 110,8 (індекс інфляції за березень 2015 року) =151 %.

Таким чином, сума простроченого боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 05 грудня 2013 року по 31 березня 2015 року становить 44 462,50грн. (загальна сума заборгованості за договором) х 151% (індекс інфляції за вищезазначений період) = 67 138,38 грн..

Три відсотки річних від суми боргу за період з 05 грудня 2013 року по 31 березня 2015 року згідно розрахунку доданого до заяви від 14 квітня 2015 р. становлять 1761,45 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят одна гривня 45коп.).

Враховуючи, що відповідач в добровільному порядку не бажає погасити заборгованість, а тому звернувся до суду і просить стягнути з відповідача суму основної заборгованості за дистриб'юторським договором, визначений договором штраф, інфляційні втрати та три відсотки річних, а також судові витрати.

Представники позивача по довіреності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заявлений позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача по довіреності ОСОБА_1 позов не визнали, просили суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі пояснивши суду, що будь-яких цивільних правовідносин між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 на підставі Дистриб'юторського договору б/№ від 16.11.2012 р. не відбулось, оскільки відсутні докази існування письмового замовлення товару, скріпленого підписами та печатками сторін (п. 2.2. договору), які б містили асортимент та кількість товару, що підлягало поставці, відсутні укладені сторонами Додатки до договору (п. 1.1. та п. 2.1. Договору), які повинні були містити асортимент, кількість товару переданого та отриманого товару, будь-які акти звірки взаємної заборгованості по договору, а також докази сплати винагороди за реалізовану продукцію ОСОБА_7.

Отже між позивачем та відповідачем відбулось зобов'язання, умови якого ніде не передбачено та не закріплено.

Фактично позивач передав відповідачу товар, щоб останній його реалізовував та сплачував за нього кошти. ОСОБА_3 вищевказане здійснював до травня 2013 р.. Оскільки в травні 2013 р. менеджер позивача ОСОБА_8 зателефонував відповідачу та зазначив, що останній «погано» продає товар та вказав повернути весь товар, що залишився, а тому, ОСОБА_3, скористався послугами перевізника вантажів ТОВ «Нова Пошта» направив позивачу весь асортимент нереалізованого товару. Вищевказане підтверджується товарно-транспортною накладною (надалі ТТН) № 1125 від 30.05.2013 р., згідно якої ОСОБА_3 відправив товар «Біжутерія» фактичною вагою 10 кг. Позивач даний товар отримав, що ним не заперечується.

Згідно ТТН № 6209 від 10.09.2013 був відправлений товар фактичною вагою 11 кг., який отримав ОСОБА_8, довірена особа позивача, що підтверджується показами останнього.

Будь-яких претензій при одержанні товару дані особи ТОВ «Нова пошта» не пред'являли, що підтверджується листом вих. № 541-15 від 12.06.2015 р., який ТОВ «Нова пошта» надала на адвокатський запит. Отже, претензій до складу посилки (отриманого товару) у позивача не було. Отримавши товар та не пред'явивши претензії щодо його комплектності позивач погодився з тим, що ОСОБА_3 повернув йому увесь товар, який той йому надав.

Будь-яких дій, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не повернув товар в кількості, яку хотів отримати позивач, останній не здійснив. Претензій експедитору не пред'явив, а отже отримав товар в повному обсязі.

Надані позивачем 4 поворотних накладних не можуть братись судом як доказ з огляду на те, що вони складені та підписані в односторонньому порядку тільки ФОП ОСОБА_2 1.1., з представником (незацікавленої сторони) експедитора ТОВ «Нова Пошта» не узгоджувались та не перевірялись, ОСОБА_7 не направлялись та з ним не узгоджувалось.

Позивач склав 4 поворотних накладних з різними датами - 1. № 81 від 18.06.2013 р., 2. №269 від 23.06.2013 р., 3. № 105 від 12.09.2013 р. та 4. №106 від 12.09.2013 р., а ОСОБА_3 надсилав товар 2 рази - 30.05.2013 р. та 10.09.2013 р..

Позивачем не було надано належних доказів, які б підтвердили факт недостачі отриманого товару.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 листопада 2012 року між позивачем ОСОБА_2, який є фізичною особою-підприємцем та ОСОБА_3 (Дистриб'ютор) було укладено двосторонній дистриб'юторський договір.

Згідно ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

В судовому засіданні представник відповідача посилався на те, що будь-яких цивільних правовідносин між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 на підставі дистриб'юторського договору б/№ від 16.11.2012 р. не відбулось, оскільки відсутні докази існування письмового замовлення товару, акти звірки взаємної заборгованості по договору, а також докази сплати винагороди за реалізовану продукцію ОСОБА_7 та інше.

Однак суд не може прийняти ці твердження як доказ, оскільки такі заперечення не доводяться письмовими доказами та іншими доказами.

Договори дистрибуції належать до так званих «непоіменованих» договорів, які можуть укладатися в силу принципу свободи договору, закріпленого у ст. 3 Цивільного кодексу України.

Частинами 1 та 3 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, не передбачений актами цивільного законодавства, але який відповідає загальним принципам цивільного законодавства. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Такі договори в силу ст. 208 ЦК України повинні укладатися у письмовій формі, підписуватися сторонами та скріплюватися печатками.

Разом з тим, згідно зі ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми договору не має наслідком його недійсність.

Згідно укладеного дистрибюторського договору від 16.11.2012 року, як встановлено судом, дистрибютор прийняв на себе відповідні зобовязання, а саме відповідно до умов п.1.1. постачальник зобов'язується поставити та передати у власність дистриб'ютору продукцію, а дистриб'ютор зобов'язується прийняти, оплачувати постачальнику вартість продукції та бере на себе обов'язки по розповсюдженню продукції від імені постачальника за власний рахунок по власних каналах збуту гуртом на обумовленій цим договором території, яка сторонами не визначена (п.1.2 договору).

На підставі ст. 526 ЦК України, зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов зобовязання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ч. 1 ст. 509 ЦК України сказано, що зобовязання це правовідносини, у яких боржник зобовязаний здійснити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від непотрібної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до п.п.2.1, 2.2, 3.2, 4.1 дистрибюторського договору, загальна кількість продукції визначається відповідно до видаткової накладної, що оформляється додатком до даного договору, кількість та асортимент кожної партії продукції, що підлягає поставці за цим договором, визначається індивідуально постачальником у формі замовлення, яке оформляється у письмовому вигляді та скріплюється підписами сторін. Датою поставки продукції вважається дата одержання дистрибютором продукції (підписання товарно-супровідних документів) від постачальника або іншої особи, яка здійснювала доставку продукції за дорученням постачальника. Ціна за одиницю товару (по кожній позиції) та загальна вартість партії вказується у видатковій накладній.

Судом встановлено, що позивачем, на виконання умов договору (п. 3.1. договору), відповідачу ОСОБА_4 поставлено продукцію відповідно до видаткових накладних: № 469 від 16 листопада 2012 року - 11 058,00 грн.; № 470 від 16 листопада 2012 року - 29 157, 00 грн.; № 37 від 11 лютого 2013 року - 20 306,00 грн.; № 38 від 11 лютого 2013 року - 2 706,00 грн.; № 3 від 04 січня 2013 року - 23 432, 00 грн.; № 32 від 28 січня 2013 року - 4 517,00 грн.; № 31 від 28 січня 2013 року - 7 368,00 грн.; №189 від 21 травня 2013 року - 8 250, 00 грн.; № 203 від 22 травня - 4957,00 грн., які підписані постачальником та дистрибютором і що визнав в судовому засіданні відповідач, а всього на загальну суму 111 769 грн..

Щодо отримання продукції відповідачем по видатковій накладній №269 від 23 липня 2013 року на суму 4 444,50 грн., то суд не може взяти її до уваги, оскільки видаткова накладна про отримання товару відповідно до умов договору не підписана дистрибютором ОСОБА_3 і отримання даного товару відповідачем не визнано, а позивачем та його представниками не доведено отримання такого товару дистрибютором, а тому суд вважає доведеним поставку товару відповідачу на загальну суму 111 769 грн..

Згідно п.п.4.5, 4.6 договору, дистрибютор кожні 10 днів здійснює проплату за реалізовану продукцію за мінусом %, які становлять винагороду дистрибютора. Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Сторони двічі на місяць (до 15 числа і до 30 числа місяця наступного за звітним періодом відповідно), проводять звірку взаємної заборгованості сторін за минулий місяць по виконанню даного договору, яка оформляється відповідним актом.

В розділі 5 договору «Права та обовязки дистрибютора» передбачено, що дистриб'ютор зобов'язаний проводити розрахунки за реалізовану продукцію кожні 10 днів, двічі на місяць надавати постачальнику звіт про реалізовану продукцію (п.п.5.1.6, 5.1.10 ).

Згідно прибуткових касових ордерів №340 від 31 грудня 2012 року - на суму 4 050,00 грн., №33 від 02 лютого 2013 року - на суму 2 538,00 грн., №34 від 02 лютого 2013 року - на суму 971,00 грн., №59 від 18 лютого 2013 року - на суму 4 043,00 грн., №70 від 27 лютого 2013 року - на суму 631,00 грн., №71 від 27 лютого 2013 року - на суму 913,50 грн., №111 від 09 березня 2013 року - на суму 1 289,00 грн., №112 від 09 березня 2013 року - на суму 2 611,50 грн., №113 від 09 березня 2013 року - на суму 759,00 грн., №141 від 30 березня 2013 року - на суму 1 442,00 грн., №142 від 30 березня 2013 року - на суму 1 129,50 грн., №143 від 30 березня 2013 року - на суму 103,00 грн., №168 від 13 квітня 2013 року - на суму 2 773,00 грн., №169 від 13 квітня 2013 року - на суму 374,00 грн., №170 від 13 квітня 2013 року - на суму 1 786,50 грн., №216 від 29 травня 2013 року - на суму 832,00 грн., №217 від 29 травня 2013 року - на суму 591,00 грн., №218 від 29 травня 2013 року - на суму 508,00 грн., №244 від 15 червня 2013 року - на суму 4 921,00 грн., №245 від 15 червня 2013 року - на суму 838,50 грн., №246 від 15 червня 2013 року - на суму 104.00 грн., №288 від 04 липня 2013 року - на суму 4 482,00 грн., №289 від 04 липня 2013 року - на суму 3 226,50 грн., №290 від 04 липня 2013 року - на суму 128,00 грн., які оглянуті в судовому засіданні видно, що позивачем оприбутковано в касу грошові кошти на загальну суму 41 045,00 грн., які прийняті ним від ОСОБА_3 на підставі договору.

Відповідачем ОСОБА_3 надано суду квитанції за період з 10.12.2012 року по 04.07.2013 року, які оглянуті в судовому засідання і з яких видно, що ним перераховувалася готівка на платіжну картку ОСОБА_2 в ПАТ « Приватбанк» і загальна сума готівки становить 27 943,78 грн. і, як пояснив відповідач, більше коштів позивачу не перераховувалося та не передавалося і ця сума менша, ніж оприбутковано в касу позивача.

Судом встановлено, що відповідачем не проводилися розрахунки за реалізовану продукцію кожні 10 днів з постачальником і не надавалися двічі на місяць постачальнику звіти про реалізовану продукцію, і це не заперечили сторони, що унеможливлює суд встановити дійсну суму реалізованої продукції відповідачем по справі. Також, як пояснив в судовому засіданні відповідач, ним не вівся особисто для себе облік реалізованої продукції і на яку вартість, а тому не може підтвердити на яку саме суму реалізовано товару.

Враховуючи, що позивачем та його представниками в цій частині позов не змінювався і не зменшувалася сума отриманих коштів за реалізовану продукцію, а відповідач та його представник не наполягали на іншій сумі, а тому суд дійшов висновку, що відповідачем реалізовано товару на загальну суму 41 045 грн., а не на суму 27 943,78 грн.

Згідно п.5.1.9 договору, дистриб'ютор зобов'язаний на вимогу постачальника за власний кошт повернути увесь нереалізований асортимент продукції.

Судом встановлено, що відповідачем відправлявся згідно товарно-транспортної накладної № 1125 від 30.05.2013 року товар «Біжутерія» фактичною вагою 10 кг оголошеною вартістю 30 грн. в м.Львів ОСОБА_2 та 10.09.2013 року вагою 11 кг вартістю 50 грн., згідно товарно-транспортної накладної № 6209 від 10.09.2013 року, який отримав в м.Львів ОСОБА_8.

Товар направлявся через ТОВ «Нова Пошта» відділення № 1 в м.Хмельницькому.

Згідно листа № 630-15 від 10.07.2015 року ТОВ «Нова Пошта» видно, що будь-яких претензій щодо отримання вантажів заявлено не було.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснював, що він повернув позивачу весь нереалізований товар, однак опис (кількість, асортимент, вартість) поверненого товару не робив.

Представники позивача пояснювали суду, у зв'язку із тим, що відповідно до товарно-транспортних накладних задекларовано було поставку біжутерії вагою 10 кг та 11 кг, то така біжутерія була дійсно отримана позивачем, тому до перевізника жодні претензії не могли мати місце.

Відповідно до п.п 4.3.13. п. 4.3 Публічного договору про надання послуг з організації перевезення відправлень, згідно якого діє ТОВ «Нова пошта», у разі отримання відправлення в неналежному стані (пошкодження, нестача тощо) зафіксувати його стан у відповідному ОСОБА_1 за формою, затвердженою експедитором, за обов'язковою участю представників замовника (одержувача та експедитора) та п.п. 15.1-15.6 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні» затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 р. №363, у випадку пошкодження та невідповідності кількості, маси відправленого та отриманого вантажу, складається відповідний акт, про складання якого також ставиться відмітка в товарно-транспортній накладній.

Враховуючи вищезазначені Правила перевезень, суд дійшов висновку, що товар не був пошкоджений, маса відправленого та отриманого вантажу відповідала дійсності, а тому акти не складалися.

Щодо невідповідності кількості товару, то претензій зі сторони позивача до перевізника і не могло бути, оскільки відправником товар не був задекларований, а тільки зазначено «Біжутерія» і вага.

Суд вважає, що відповідачем не надано в судовому засіданні доказів факту повернення нереалізованого товару в повному обсязі, а тому, оскільки інших належних доказів суду не надано, слід прийняти докази позивача про повернення товару на загальну вартість 30 706,00 грн., що підтверджується накладними №81 від 18 червня 2013 року - на суму 15 929,50 грн., №82 від 18 червня 2013 року - на суму 2 325,00 грн., №105 від 12 вересня 2013 року - на суму 11 017,50 грн., №106 від 12 вересня 2013 року - на суму 1 434,00 грн.

29 жовтня 2013 року та 27 листопада 2013 року позивачем направлялися вимоги відповідачу ОСОБА_3 про повернення нереалізованого асортименту товару і надання звіту про реалізовану продукцію, які відповідачем отримувалися, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення 04.12.2013 року, однак відповідач на дану вимогу відповіді не надав і не зробив звірку або звіт про реалізовану продукцію, що свідчить про те, що відповідачем неналежним чином виконувалися зобовязання про договору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем поставлено відповідачу (дистрибютору) продукції для реалізації на загальну суму 111 769 грн., з яких повернуто виручки на суму 41 045 грн., повернуто нереалізованого товару на суму 30 706 грн., борг неповернутого товару становить 40 018 грн.

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Відповідно до п. 9.6. договору у випадку порушення зобов'язання щодо повернення усієї партії нереалізованої продукції постачальникові дистриб'ютор сплачує штраф у розмірі 15% від загальної вартості поставленої продукції.

Судом встановлено, що позивачем поставлено продукції на загальну вартість 111 769 грн., а тому сума штрафу, яка підлягає стягненню з відповідача у відповідності до п.9.6 Договору становить 16765,35 грн (111 769 грн. х 15% ) .

Суд вважає, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору є грошовим зобов'язанням і на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Згідно ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, а саме з 05 грудня 2013 року по 31 березня 2015 року.

Індекс інфляції за період з 05 грудня 2013 року по 31 березня 2015 року складає 100,5 (індекс інфляції за грудень 2013 року) х 100,2 (індекс інфляції за січень 2014 року) х 100,6 (індекс інфляції за лютий 2014 року) х 102,2 (індекс інфляції за березень 2014 року) х 103,3 (індекс інфляції за квітень 2014 року) х 103,8 (індекс інфляції за травень 2014 року) х 101,0 (індекс інфляції за червень 2014 року) х 100,4 (індекс інфляції за липень 2014 року) х 100,8 (індекс інфляції за серпень 2014 року) х 102,9 (індекс інфляції за вересень 2014 року) х 102,4 (індекс інфляції за жовтень 2014 року) х 101,9 (індекс інфляції за листопад 2014 року) х 103,0 (індекс інфляції за грудень 2014 року) х 103,1(індекс інфляції за січень 2015 року) х 105,3 (індекс інфляції за лютий 2015 року) х 110,8 (індекс інфляції за березень 2015 року) =151 %.

Таким чином, сума простроченого боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 05 грудня 2013 року по 31 березня 2015 року становить 40 018 грн. (загальна сума заборгованості за договором) х 151% (індекс інфляції за вищезазначений період) = 60427,18 грн..

Відповідно до рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ викладених у листі Верховного Суду України за №62-97 від 03.04.1997 року сума боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції, яку повинен сплатити відповідач за період з 05 грудня 2013 року по 31 березня 2015 року включно складає 20 409,18 грн., і саме ці кошти слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Три відсотки річних від суми боргу за період з 05 грудня 2013 року по 31 березня 2015 року буде становити 1585,37 грн. (40018 х 3% х 482 : 365 : 100), які також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Оскільки відповідачем ОСОБА_3 порушено умови договору щодо виконання зобов'язань належним чином, то суд задовольняє позов частково і стягує з відповідача суму основного боргу в розмірі 40 018 грн., суму штрафних санкцій 16 765,35 грн., інфляційних втрат 20 409,18 грн. та три відсотки річних від суми боргу 1 585,37 грн., а всього 78 777 (сімдесят вісім тисяч сімсот сімдесят сім) грн. 90 коп. на користь позивача.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При присудженні позивачу судових витрат суд враховує пропорційність задоволених вимог. Позов заявлено на суму 86 331,86 грн., а задоволено на суму 78 777,90 грн. тобто на 91,25 % (78 777,90 грн. х 100 : 86 331,86 грн.). Позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір в розмірі 1 285,20 грн., а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 1 172,75 грн. (1 285,20 грн.х 91,25 %:100).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 3, 6, 208, 509, 526, 610, 625 ч.2, 627 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (інд.номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 78 777 (сімдесят вісім тисяч сімсот сімдесят сім) грн. 90 коп., що складається із : суми основного боргу в розмірі 40 018 грн., штрафних санкцій 16 765,35 грн., інфляційних втрат 20 409,18 грн. та три відсотки річних від суми боргу 1 585,37 грн., а також судовий збір в розмірі 1 172,75 грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області через Дунаєвецький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуюча:/підпис/

Вірно:

Суддя Дунаєвецького райсуду В. М. Артемчук