Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на додаткове рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 8 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 13 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності: на нежиле приміщення лазні по АДРЕСА_1; нежилу будівлю виробничо-складської бази, розташованої по АДРЕСА_2, що складаються з адміністративно-виробничого приміщення (позначене літерою "А2") загальною площею 691,9 кв. м, операторської з маслоскладом та паливно-роздавальними колонками (позначена літерою "Б1") загальною площею 32,7 кв. м, охоронного павільйону з відкритою площадкою для стоянки автомобілів (позначена літерою "В1") загальною площею 28,7 кв. м та будівлі складу (навісу) загальною площею 545, 8 кв. м.

Рішенням Здолбунівського районного суду від 23 листопада 2011 року визнано за ОСОБА_3 право власності на майно, а саме: нежиле приміщення лазні, яке розташоване по АДРЕСА_1; нежилу будівлю виробничо-складської бази, розташованої по АДРЕСА_2, що складається з адміністративно-виробничого приміщення (позначене літерою "А2") загальною площею 691,9 кв. м., операторської з маслоскладом та паливно-роздавальними колонками (позначена літерою "Б1") загальною площею 32,7 кв. м., охоронного павільйону з відкритою площадкою для стоянки автомобілів (позначена літерою "В1") загальною площею 28,7 кв. м.

Додатковим рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 жовтня 2014 року визнано за ОСОБА_3 право власності на будівлю складу (навісу) загальною площею 545,8 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_2.

Посилаючись на те, що зазначеним додатковим рішенням суд вирішив питання про його права та обов'язки, ОСОБА_5, який не брав участі у справі, оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 13 січня 2015 року закрито апеляційне провадження, яке було відкрите за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на додаткове рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст.324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Закриваючи провадження у справі, апеляційний суд виходив із того, що воно було відкрито помилково, оскільки оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалися питання про права та обов'язки ОСОБА_5, а тому він не має права на апеляційне оскарження.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st292> передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_5 посилався на те, що він є власником будівлі складу (навісу) загальною площею 545,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, право власності на яке додатковим рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської від 08 жовтня 2014 року визнано за ОСОБА_3 Крім того, відповідно до договору оренду земельної ділянки він є користувачем земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_2.

Закриваючи провадження, апеляційний суд зазначив, що право власності на спірне майно за ОСОБА_5 не зареєстровано, а тому суд першої інстанції не вирішував питання про його права та обов'язки.

Як вбачається з окремої думки судді апеляційного суду Рівненської області Ковалевича С.П., у судовому засіданні заявником були надані свідоцтво про право власності та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 грудня 2013 року, відповідно до яких спірна будівля (навіс) належать на праві власності ОСОБА_5.

Зазначені обставини залишились без належної правової оцінки судом апеляційної інстанції.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» <nau://ukr08>, право на апеляційне оскарження мають також особи, які не брали участі у справі, за умови, що суд вирішив питання про їх права та обов'язки. У цьому разі зазначені особи відповідно до частини дев'ятої статті ЦПК <nau://ukr/1618-15> мають право отримувати в суді, який ухвалив рішення, усну або письмову інформацію про результати розгляду відповідної справи, знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії документів, долучених до справи, одержувати копії рішень і ухвал, а при розгляді справи в апеляційній інстанції - набувають права осіб, які беруть участь у справі, зокрема, брати участь у розгляді справи, заявляти клопотання, знайомитися з матеріалами справи, подавати докази тощо.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України <nau://ukr/254к/96-ВР> одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st55>). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22 <nau://ukr/254к/96-ВР|st22>, ст. 64 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st64>).

Положення пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st129> визначає одну з основних засад судочинства - забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, і таким чином закріплює гарантії перевірки в апеляційному порядку судових рішень.

Згідно з положеннями ст. 8 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st8> визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР> є нормами прямої дії.

Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21 <nau://ukr/254к/96-ВР|st21>, 22 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st22> щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та положень ст. ст. <nau://ukr/435-15|st3>, 15 ЦК України <nau://ukr/435-15|st15>, ст. ст. <nau://ukr/1618-15|st1>, <nau://ukr/1618-15|st3>, 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4> щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом оскарження дій і рішень.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів <nau://ukr/2453-17|st14>» учасникам судового процесу гарантовано право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення. Таке право гарантовано і ст. 55 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st55>.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та закриваючи апеляційне провадження у справі, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та не врахував, що наведені ОСОБА_5 в апеляційній скарзі доводи про вирішення оскаржуваним судовим рішенням питання про його права та обов'язки можуть бути перевірені лише на стадії апеляційного розгляду справи по суті.

Згідно з ч.1 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування ухвал судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Ураховуючи викладене, оскаржувана судова ухвала не може вважатися законною та обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню з передачею справи для продовження розгляду до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st342>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 13 січня 2015 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О. Карпенко Д.О. Остапчук Судді: В.І. Амелін