Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 04 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що 18 квітня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»), у подальшому змінено назву на ПАТ «Альфа-Банк», і ОСОБА_4 укладено договір № 490064442, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 70 750 грн з терміном повернення до 18 квітня 2014 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором 18 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 490064442-П, згідно з умовами якого останній взяв на себе зобов'язання солідарно відповідати з ОСОБА_4 перед банком в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальницею зобов'язань за вищевказаним договором кредиту. Оскільки відповідачі належним чином не виконали взяті на себе зобов'язання за спірним кредитним договором, станом на 16 квітня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 272 916 грн 92 коп., яку позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_3

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 04 червня 2015 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № 490064442 в розмірі 100 150 грн 15 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Встановлено, що 18 квітня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 укладено договір № 490064442, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 70 750 грн для придбання транспортного засобу з терміном повернення - 18 квітня 2014 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором 18 квітня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 490064442-П, згідно з умовами якого останній взяв на себе зобов'язання відповідати солідарно з ОСОБА_4 за своєчасне та повне виконання зобов'язань за вищезазначеним договором кредиту.

Також встановлено, що 30 березня 2010 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до Постійно діючого третейського суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_4 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № 490064442.

23 квітня 2010 року була винесена ухвала про початок розгляду третейської справи.

У червні 2010 року на адресу ОСОБА_4 надійшло повідомлення з Новозаводського районного суду м. Чернігова про розгляд справи за заявою ПАТ «Альфа-Банк» про видачу виконавчого документа на підставі рішення Постійно діючого третейського суду м. Чернігова за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань станом на 16 квітня 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 272 916 грн 92 коп., з якої: 45 875 грн 12 коп. - заборгованість за кредитом, 6 492 грн 60 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 271 грн 25 коп. - заборгованість за комісією та 217 277 грн 95 коп. - неустойка.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір укладено всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вимогами до поручителя, а крім того неможливо стягнути заборгованість із поручителя окремо від позичальника.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд вважав, що банком не пропущено строк позовної давності, оскільки строк дії договору кредиту сторонами встановлено до 18 квітня 2014 року, а до суду банк звернувся у травні 2014 року. У зв'язку з тим, що позичальником не виконано взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з поручителя в межах шестимісячного строку позовної давності, встановленої ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843623/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб'єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором.

За змістом другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> у разі, якщо строк договору поруки не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить до поручителя вимоги.

Вимога кредитора до поручителя полягає в реальному виконанні зобов'язання за боржника, оскільки така вимога може бути заявлена лише в разі невиконання боржником своїх зобов'язань та настання строку виконання основного зобов'язання.

Виходячи з тотожної природи зобов'язань, які регулюються реченнями першим і третім ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> та реченням другим ч. 4 цієї статті, правову конструкцію ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, викладену в одному абзаці, ототожнює правову природу усіх зобов'язань, преклюзивність строку дії договору поруки, необхідно дійти висновку, що такою вимогою може бути лише позов, заявлений кредитором до поручителя в судовому порядку, оскільки пред'явлення іншої вимоги суперечить правовій природі поруки як строкового зобов'язання.

Відповідно на вказані строки не поширюється положення ч. 5 ст. 267 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843308/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин.

Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, так само як і закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом.

Крім того, умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843292/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року в справі № 6-53цс14, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st360-7> є обов'язковою для всіх судів України.

Разом із тим позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843297/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>). При цьому відповідно до ч. ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843302/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов'язки сторін за цим договором слід вважати припиненими.

Отже, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Із матеріалів справи вбачається, що умовами спірного договору поруки не встановлено строк дії договору поруки, зокрема, у п. 5.3 визначено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань боржника за основним договором.

Крім того, заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 зазначала, що останній платіж за кредитним договором від 18 квітня 2008 року здійснено нею 18 березня 2012 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції на порушення ст. ст. 303 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 309, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2100/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> зазначені положення закону уваги не звернув, не врахував, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу та не встановив, з якого часу позичальник перестав виконувати умови кредитного договору й, відповідно, коли у кредитора виникло право вимагати дострокового повернення кредиту.

Крім того, судом не досліджено й не надано належної оцінки рішенню третейського суду про стягнення заборгованості з позичальника за спірним кредитним договором, й не перевірено, чи не скористався банк своїм правом на повернення кредиту достроково, у зв'язку з чим строк виконання основного зобов'язання змінився, ураховуючи те, що у такому випадку саме з цього часу необхідно обчислювати строк звернення до поручителя відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Разом з тим колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про безпідставність висновків суду першої інстанції про відповідність кредитного договору положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказане питання не є предметом розгляду даного спору, й оцінка вказаних обставин суперечить принципу диспозитивності, визначеному у ст. 11 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 04 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.К. Парінова