Дата документу 09.04.2015
Провадження № 2/334/526/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року Ленінський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого- судді Нікітенко Н.П., при секретарі - Сагайдак Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в м.Запоріжжя справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу в якому зазначив, що в період шлюбу з відповідачкою ОСОБА_3 придбав квартиру в кооперативі "Перетворювач - 7" за адресою: АДРЕСА_1.

У червні 1992р. ним в повному обсязі був сплачений пай за квартиру, про що свідчить довідка ЖБК "Перетворювач - 7" від 01.10.2012р. за № 308 .

23.01.2014р. ОСОБА_3 протиправно, на підставі договору купівлі - продажу , продала належну йому квартиру своєму співмешканцю ОСОБА_2, який неправомірним шляхом оформив право власності на неї.

17.11.2014р. рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі № 334/739/14-ц було визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_3 тому позивач ОСОБА_5 просить визнати договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 23.01.2014р. є недійсним.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, суду пояснив, що оскільки він сам сплатив пай за квартиру, то він є одноособовим власником, крім того, квартира перебувала у судовому спорі, а тому ОСОБА_3 не мала права на її відчуження.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти позову заперечує, вважає, що квартира не може бути витребувана від ОСОБА_2, оскільки позивач не є стороною правочину, а сам ОСОБА_2 є добросовісним набувачем. В судовому засіданні пояснив, що договір купівлі - продажу АДРЕСА_1 був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В. За своїм змістом та формою договір відповідає вимогам закону. Будь-яких перешкод для укладання договору, а також для його нотаріального посвідчення не існувало. Квартира відчужена власником, право власності підтверджене відповідним правовстановлюючим документом та було перевірено нотаріусом. Будь-яких заборон або будь-яких обтяжень на квартиру під час укладання угоди не існувало. Крім того, представник відповідача додав , що договору купівлі - продажу із ОСОБА_4, як із продавцем квартири, він не укладав, вважає, що підстав для задоволення позову немає.

Представник ОСОБА_3 проти позову заперечував, суду пояснив , що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області 08 липня 2013р. Право власності було зареєстроване реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області 08 липня 2013р., реєстраційний номер НОМЕР_1. Будь-які права чи обтяження з боку третіх осіб на квартиру були відсутні, що було перевірено приватним нотаріусом під час посвідчення угоди. Просить в позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 проти позову заперечував, вважає себе неналежним відповідачем, оскільки при укладанні договору купівлі - продажу лише діяв від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності та фактично не є стороною правочину.

Вислухавши пояснення учасників процесу, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав .

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав і інтересів особи.

Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

3. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю..

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Статтями. 321, 328 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 203 ЦК України такими вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема є:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено:

21 вересня 1979 року ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_3

27 липня 1987 року ОСОБА_1 на підставі ордеру виконкому Запорізької міської ради народних депутатів отримав 3-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1. на сім'ю із трьох осіб, у складі дружини та сина.

У червні 1992 року , ОСОБА_1 під час шлюбу з ОСОБА_3 була сплачена остаточна сума паю за квартиру.

У грудні 2002 року загинув син позивача та відповідачки , а 01.12.2005 року сторони розірвали шлюб.

04 червня 2013 року ОСОБА_1 було виключено зі складу членів ЖБК "Перетворювач - 7" на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК.

На підставі зазначеного рішення, 08 липня 2013 року відповідачка ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області

Ці обставини встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2014 року по справі № 334/739/14-ц та рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.10.2014 року , та в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

23.01.2014 року ОСОБА_3 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу, що був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В.

Від імені ОСОБА_3 договір купівлі - продажу підписав ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності, посвідченої Сохою О.Б., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 14 січня 2014 року за реєстровим № 10.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.10.2014 року було визнано недійсним та скасоване рішення загальних зборів ЖБК "Перетворювач - 7" в частині виключення ОСОБА_1 з членів кооперативу. Зазначене рішення суду набрало чинності 09 грудня 2014 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2014 року по справі № 334/739/14-ц було визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_3 Зазначене рішення суду набрало чинності 28 листопада 2014 року.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області 08 липня 2013 року. Право власності було зареєстроване реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області 08 липня 2013 року, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Отже на день укладання спірного договору купівлі - продажу, квартира належала ОСОБА_3 на відповідній правовій підставі, зазначене свідоцтво не було скасоване або визнане недійсним.

Договір купівлі - продажу було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В. та за своєю формою відповідає вимогам закону.

При посвідченні договору нотаріусом були встановлені особи громадян, які підписали договір, перевірена їх дієздатність, а також повноваження представника та належність ОСОБА_3 відчужуваної квартири.

Будь-яких заборон або будь-яких обтяжень на квартиру під час укладання угоди не існувало, що підтверджується витягами за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 від 23 січня 2014р., у податковій заставі не квартира перебувала, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 43245103 від 23 січня 2014 року.

Таким чином, ОСОБА_2 при вчиненні правочину вжив усіх розумних заходів для з'ясування правомочності продавця на відчуження майна. Нотаріусом перевірено, що на момент вчинення правочину право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване за відчужувачем та в реєстрі відсутній будь-який запис про судовий спір відносно майна або обмеження та обтяження.

Згідно ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Основним процесуальним обов'язком позивача, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, є обов'язок доказування.

Позивачем не надано доказів недійсності правочину в розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Реституція, як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК), застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (Постанова Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р.).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка на думку позивача, не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК), звернувшись до суду з позовом про витребування майна, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів (Постанова Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р.).

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу та зобов'язання повернути спірну квартиру не підлягають задоволенню.

Крім того, в ході розгляду справи було встановлено, що продавцем за договором купівлі - продажу від 23.01.2014 року є ОСОБА_3, від імені якої договір лише підписав ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності, посвідченої Сохою О.Б., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 14 січня 2014 року за реєстровим № 10.

Фактично ОСОБА_4 не є продавцем спірної квартири за договором.

В той час, позивач просить визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 23 січня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

За час розгляду справи позивач не уточнив позовні вимоги, а тому позовна вимога в такій формі не може підлягати задоволенню.

На підставі викладеного, керуючист ст.ст. 3, 4, 10, 11,57,58,59,60, 212-214 ЦПК України, ст.ст. 16,20, 203, 204, 215, 216, 321, 328, 388 ЦК України, суд, -

В и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Запорізької області протягом 10 днів.

Суддя: Нікітенко Н. П.