УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Блюдниківської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області про визнання права власності на Ѕ частини будинку в порядку спадкування, витребування від набувача Ѕ частини будинку, визнання незаконним та скасування рішення Блюдниківської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області від 10 липня 2010 року, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним в Ѕ частині договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання права власності на Ѕ частини земельної ділянки та стягнення судових витрат, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому остаточно просила: визнати за нею право власності на Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1; витребувати від набувача ОСОБА_5 Ѕ частини будинку по АДРЕСА_1, зобов'язавши його повернути їй Ѕ частини цього будинку; визнати незаконним та скасувати рішення Блюдниківської сільської ради від 10 липня 2010 року «Про передачу у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_4»; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 30 листопада 2010 року, виданий Блюдниківською сільською радою ОСОБА_4; визнати недійсним в Ѕ частині договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0868 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої по АДРЕСА_1, який був укладений 19 лютого 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; визнати за нею право власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0434 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої по АДРЕСА_1, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд.

Свої вимоги позивачка мотивували тим, що її матері ОСОБА_7 належав будинок по АДРЕСА_1. У 1999 році матір'ю було складено заповіт, згідно з яким усе своє майно вона заповіла в рівних частках їй та сестрі ОСОБА_4, однак у 2005 році даний будинок мати подарувала своїй дочці ОСОБА_4 Після смерті матері, яка померла у 2010 році, нею отримано свідоцтво про право на спадщину на частину спадкового майна, зокрема на земельну ділянку, а у видачі свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частини будинку нотаріусом було відмовлено, оскільки нею не подано документів про право власності на будинок, який належав її матері і, крім того, даний будинок зареєстрований за відповідачкою ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2014 року договір дарування будинку визнаний недійсним, у зв'язку з чим ОСОБА_3 вважала, що набула права згідно із заповітом на успадкування його частини.

Однак, звернувшись до суду з даним позовом, їй стало відомо, що її сестра ОСОБА_4 19 лютого 2014 року без її відома та згоди продала будинок та земельну ділянку ОСОБА_5

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 червня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є рідними сестрами. Їхній матері ОСОБА_7 належав будинок по АДРЕСА_1.

Із копії (дубліката) заповіту від 08 червня 1999 року вбачається, що ОСОБА_7 складено заповіт, згідно з яким усе своє майно вона заповіла в рівних частках ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 25).

Копією договору дарування жилого будинку від 06 вересня 2005 року підтверджується факт дарування ОСОБА_7 жилого будинку ОСОБА_4 (а. с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла (а. с. 4).

Відповідно до заяви ОСОБА_4 на адресу голови Блюдниківської сільської ради рішенням сесії від 10 липня 2010 року ОСОБА_4 передано безоплатно у власність земельну ділянку для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га та 30 листопада 2010 року виданий державний акт на право власності на земельну ділянку (а. с. 189-191; 195-196).

10 грудня 2010 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину на частину спадкового майна, зокрема, на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,7689 га, розташовану на території Блюдниківської сільської ради (а. с. 10). У видачі свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частини будинку ОСОБА_3 нотаріусом відмовлено, оскільки не подано документів про право власності на будинок, який належав її матері і, крім того, даний будинок зареєстрований за відповідачкою ОСОБА_4 (а. с. 6).

19 лютого 2014 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 (а. с. 56) та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,868 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою (а. с. 58). Указані договори посвідчені приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мельничук Р.Л., яка перевірила достовірність правовстановлюючих документів, осіб, які є сторонами договору, та їх дієздатність, одержала витяг з Єдиного реєстру заборон на відчуження про відсутність обтяжень, які на час укладення даних договорів були відсутні.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2014 року договір дарування будинку визнаний недійсним (а. с. 7-9).

Як вважала позивач, нею в установленому законом порядку прийнята частина спадщини і таке право з часу її відкриття вона має на успадковану Ѕ частини будинку та Ѕ частини земельної ділянки, тобто право володіння та право користування нею і відповідно право на захист цих прав.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позову, зазначав, що право розпорядження зазначеним майном виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності як на будинок, так і на земельну ділянку (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). При укладанні вказаних договорів ОСОБА_4 була власником будинку та земельної ділянки, що надавало їй право розпоряджатись цим майном (а. с. 87).

Нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями належало ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності, оскільки набуте нею на підставі договору дарування (а. с. 56). Земельна ділянка належала ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку (а. с. 58). <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>

19 лютого 2014 року ОСОБА_4, діючи як власник, право якого не оспорювалось, продала, а ОСОБА_5 купив будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,868 га, що розташована за цією ж адресою, цільове призначення - обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

З огляду на наведене, вважаючи, що відповідач ОСОБА_5 не знав та не міг знати про те, що ОСОБА_4 не мала права на продаж оспорюваного житлового будинку з погосподарськими будівлями та земельної ділянки, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_5 є добросовісним набувачем житлового будинку та земельної ділянки; на час придбання спірного майна власником була ОСОБА_4, її воля на відчуження нерухомого майна була добровільною, на яке не було обмежень на заборону відчужень.

Суд вважав, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Блюдниківської сільської ради від 10 липня 2010 року «Про передачу у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_4» та визнання недійсним державного акта на право власності на земельні ділянки ОСОБА_4 оскільки <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588970/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>при відчуженні будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки для обслуговування цього будинку на користь ОСОБА_5 не були порушені права чи інтереси позивача, тому з цих підстав у позові відмовлено.

Проте з висновком суду погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Оскільки відповідно до ст. 1281 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст. 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

Оскільки недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це

майно, не з її волі, суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.

Наведених роз'яснень постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України не врахував; не надав належної оцінки рішенню апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2014 року, яким договір дарування спірного будинку померлим спадкодавцем визнаний недійсним з підстав, визначених ч. 1 ст. 225 ЦК України, оскільки спадкодавець на момент укладання договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що свідчить про порок волі при укладанні такого договору; висновків про відсутність підстав для задоволення позову дійшов передчасно.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна

Судді: Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік