УХВАЛА

іменем україни

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Парінової І.К.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 29 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що 14 липня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено договір, згідно з умовами якого останньому надано кредит у розмірі 2 454 грн 40 коп. зі сплатою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань судовим наказом Василівського районного суду Запорізької області від 05 червня 2009 року стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_3 заборгованість за вищевказаним договором у розмірі 10 257 грн 89 коп., яка виникла за період з 29 серпня 2006 року по 01 квітня 2009 року. Останній платіж відповідачем здійснено 27 березня 2014 року. Посилаючись на те, що станом на 04 квітня 2014 року заборгованість за вказаним кредитним договором становить 29 403 грн 27 коп., з якої: 6 874 грн 13 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 20 652 грн 79 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 376 грн 35 коп. - штрафу (процентна складова), позивач остаточно просив стягнути її на його користь із ОСОБА_4

Заочним рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 29 403 грн 27 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 29 квітня 2015 року заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2014 року змінено, ухвалено нове рішення, яким зменшено розмір заборгованості, що підлягає стягненню з 29 403 грн 27 коп. до 15 750 гри 48 коп., з яких: заборгованість за процентами за користування кредитом - 6 874 грн 13 коп., пеня - 7 000 грн; штраф (фіксована частина) -500 грн; штраф (процентна складова) - 1 376 грн 35 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду й ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За положеннями ч. 3 ст. 355 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Судами встановлено, що 14 липня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір № DNH4KP96790668, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 2 454 грн 40 коп. зі сплатою за користування кредитом 25,08 % річних на суму залишку заборгованості строком на 12 місяців, до 16 липня 2007 року.

У заяві на отримання кредиту від 14 липня 2006 року вказано, що ОСОБА_4 ознайомлений та згоден із умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» (Стандарт)), які були надані у письмовій формі, та своїм підписом підтвердив факт надання йому повної інформації щодо умов кредитування.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань судовим наказом Василівського районного суду Запорізької області від 05 червня 2009 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за вищевказаним кредитним договором, яка станом на 01 квітня 2009 року становила 10 257 грн 89 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник допустив порушення умов кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку. При цьому суд вказав, що позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» подана в межах строку позовної давності, оскільки відповідачем періодично проводилося погашення заборгованості за спірним кредитним договором.

З такими висновками суду першої інстанції погодився й апеляційний суд. При цьому змінив розмір заборгованості, що підлягає стягненню, виходячи із наявності передбачених ч. 3 ст. 551 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843621/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> обставин для зменшення розміру неустойки, оскільки він значно перевищує розмір заборгованості.

Проте повністю погодитися з висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Згідно зі ст. ст. 526 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 527 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843596/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 530 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843599/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ст. 1054 ЦК України).

Судами встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 узятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором станом на 04 квітня 2014 року виникла заборгованість 29 403 грн 27 коп., з якої: 6 874 грн 13 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 20 652 грн 79 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 376 грн 35 коп. - штраф (процентна складова).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного кредитного договору було передбачено, що в разі несвоєчасного погашення позичальником заборгованості за кредитом та процентів за його користування, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочки.

У той самий час, згідно з п. 5.3 договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення, зокрема за несвоєчасне сплату платежів за будь-якими з грошових зобов'язань.

Отже, вбачається, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, в достатньому обсязі не дослідив умови кредитного договору щодо відповідальності за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Крім того, судом не надано належної оцінки тій обставині, що судовим наказом Василівського районного суду Запорізької області від 05 червня 2009 року з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за спірним кредитним договором у розмірі 10 257 грн 89 коп. та не з'ясовано, чи виконано зазначений судовий наказ і коли, не встановлено період, за який банк мав право нараховувати проценти за користування кредитними коштами, та не встановлено розмір заборгованості, з якої виходив позивач при нарахуванні пені за несвоєчасність погашення тіла кредиту та процентів за користування ним.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначені вимоги законодавства уваги також не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України доводи апеляційної скарги та докази, надані на її обґрунтування, належним чином не перевірив, обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, не з'ясував, а тому передчасно погодився із висновками місцевого суду в цій частині.

Разом з тим колегія суддів погоджується із висновками судів щодо непропущення банком строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки, як вбачається із наданого банком розрахунку, останнє зарахування за спірним кредитним договором було здійснено у березні 2014 року, а банк звернувся з позовом до суду у квітні 2014 року.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому постановлене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим та в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 29 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.К. Парінова