Справа № 567/447/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя Венгерчук А.О.

секретар Бондарчук О.М.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Острог справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Острозького міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_5, орган опіки і піклування Острозької міської ради, про визнання договору купівлі-продажу від 29 травня 2013 року недійсним, скасування державної реєстрації права власності,

встановив:

в Острозький районний суд з позовом до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Острозького міського нотаріального округу ОСОБА_5, орган опіки і піклування Острозької міської ради, про визнання договору купівлі-продажу від 29 травня 2013 року недійсним, скасування державної реєстрації права власності звернулась ОСОБА_1

Свою позовну заяву мотивує тим, що 29 травня 2013 року між нею та ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 було укладено договір купівлі - продажу ? частки житлового будинку з надвірними будівлями в м. Острог по вул. Вишенського, 67 Рівненської області який було посвідчено приватним нотаріусом Острозького нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_5

Зазначає, що перед нотаріальним посвідченням договору відповідач ввела її в оману, пообіцявши доглядати її до смерті, а укладання договору купівлі-продажу будинку пояснила як необхідну формальність та на меті вона мала укласти договір довічного утримання. На протязі останнього часу відповідач перешкоджає їй в проживанні та користуванні ? часткою житлового будинку, наміру продавати свій будинок вона не мала та грошових коштів за даним договором не отримувала, а мала на меті лише те, що відповідач буде її утримувати (доглядати) до смерті, внаслідок чого після смерті вона залишить їй свою частку будинку.

Зазначає, що за життя її матір подарувала належну їй й/2 частину будинку для ОСОБА_7,а після смерті її матері, вона із заявою про прийняття спадщини не зверталась.

Вказує, що вона є інвалідом 2 групи з дитинства, з листопада 1965 року хворіє на психічне захворювання, а саме «розлади особистості та поведінки внаслідок перенесеної нейроінфекції з частими судомними нападами, сутінковими розладами, наростаючою недоумкуватістю», з даним захворюванням перебуває на «Д» обліку в психіатричному кабінеті Острозької ЦРЛ. Починаючи з 17 листопада 1965 року по даний час вона періодично перебувала на стаціонарному лікуванні в Острозькій обласній психіатричній лікарні.

Зазначає, що у неї був стан психологічного шоку та нервового зворушення після смерті матері, в той період у неї були випадки нервових зривів та психічних розладів, тому вона не памятає обставин укладення договору купівлі-продажу, не памятає чи була в кабінеті нотаріуса, чи ставила підпис у договорі.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримала посилаючись на обставини викладені в заяві.

Позивач в судовому засіданні стверджувала, що у неї був стан психологічного шоку та нервового зворушення після смерті матері, в той період у неї були випадки нервових зривів та психічних розладів, тому вона не памятає обставин укладення договору купівлі-продажу, не памятає чи була в кабінеті нотаріуса, чи ставила підпис у договорі. В подальшому пояснила, що підпис у договорі купівлі - продажу її.

Відповідач подала заперечення на позов в якому зазначила, що даний позов вона вважає незаконним, недоведеним та таким, що не підлягає задоволенню.

Вказує, що 29 травня 2013 року між позивачкою та нею в інтересах малолітньої дочки - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, було укладено договір купівлі-продажу ? частини житлового будинку, що розташований в м. Острог по вул. Вишенського, 67, який було посвідчено приватним нотаріусом Острозького міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 294, який в подальшому було зареєстровано Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. За дане будинковолодіння нею позивачці були сплачені грошові кошти у розмірі 97365 грн.

У своїй позовній заяві позивачка вказує на те, що перед нотаріальним посвідченням договору вона нібито ввела її в оману, пообіцявши доглядати її до смерті, а укладення договору купівлі-продажу пояснила як необхідну формальність та нібито вони мали на меті укладати договір довічного утримання. Вказує, що протягом останнього часу вона чинить їй перешкоди в проживанні та користуванні даною ? частиною житлового будинку, наміру продавати дане майно вона не мала та грошових коштів не отримувала, а мала на меті, що вона буде утримувати її до смерті, внаслідок чого після смерті вона залишить їй свою частку будинку.

Зазначає, що у 2013 році відповідачка, яка є її тіткою, запропонувала укласти договір купівлі продажу ? частини житлового будинку, що розташований в м. Острог Рівненської області по вул. Вишенського, 67 та належала їй на праві власності, з тією умовою, що вона буде проживати в цьому будинку і вони її не виселять з нього. Між ними була досягнута згода щодо вартості даного будинковолодіння у розмірі 97365 грн., яка зазначена в договорі. Дана сума коштів була передана нею позивачці готівкою напередодні укладення договору. Грошові кошти вона отримувала особисто. Ніяких домовленостей щодо довічного утримання між нею та позивачкою ніколи не було, як і не було домовленості щодо укладення такого договору довічного утримання в майбутньому.

Всі витрати, повязані з укладенням договору купівлі-продажу, були понесені нею.

Вказала, що іншу ? частину житлового будинку, що розташований в м. Острог Рівненської області по вул. Вишенського, 67, мати позивачки - ОСОБА_8, заповіла її малолітній дочці - ОСОБА_7

30 травня 2013 року після смерті ОСОБА_8 приватним нотаріусом Острозького міського нотаріального округу - ОСОБА_5, було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на дану ? частину житлового будинку. Позивачка відмовилась від обов'язкової частки у спадщині, про що нею було особисто подано відповідну заяву до нотаріуса, яка міститься в матеріалах спадкової справи.

Ніяких перешкод у користуванні ? частиною оспорюваного житлового будинку вона позивачці ніколи не чинила. На даний час позивачка проживає в усьому будинку та користується ним одноособово.

Пояснювала, що під час укладення договору купівлі-продажу від 29 травня 2013 року позивачка особисто була присутня в нотаріальній конторі приватного нотаріуса Острозького міського нотаріального округу ОСОБА_5 та особисто його підписувала в присутності нотаріуса та її присутності. На час посвідчення даного правочину, ніяких проявів будь-якого хронічного психічного захворювання, яке б могло вплинути на її рішення, не виявляла, ніяких сумнівів в її психічному здоров'ї в нотаріуса не виникало.

Просила в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні відповідачка і представник відповідача позов не визнали, посилаючись на обставини викладені в запереченні.

Приватний нотаріус Острозького міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_5 позов не визнала і в судовому засіданні пояснила, що волевиявлення позивачки, висловлене в договорі було вільним, відповідало її внутрішній волі та було спрямоване на реальне настання тих юридичних наслідків, які викладені в ньому. Нотаріусом сторонам договору було зачитано зміст договору та розяснено його правові наслідки для обох сторін. Таким чином, будь-які посилання позивачки на те, що вона не памятає обставин укладення договору є безпідставними.

Представник органу опіки і піклування подав суду заяву, в якій просили справу розглянути без їх участі.

Свідок ОСОБА_9 пояснювала, що є двоюрідною сестрою позивача, зазначила, що вона довгий час з ОСОБА_1 не спілкувалася. Зі слів позивачки знає, що та не мала наміру укладати договір купівлі-продажу. Зазначила, що документи, зокрема зазначений договір купівлі- продажу позивачці віддали ОСОБА_7 після звернення до міліції.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона була свідком конфліктів між ОСОБА_7 і ОСОБА_1 , які були пов'язані із зверненням до суду ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що відповідачка є її дочкою. Зазначила, що після смерті матері ОСОБА_1, позивачка погодилася продати свою половину їм. Відносини в них були добрі. Лише останнім часом зіпсувалися відносини і позивач взагалі їх в хату не пускає. Зазначає, що приступи в позивачки були не часті і вона при укладенні договору виглядала адекватною.

Свідок ОСОБА_12 в суді показала, що вона є лікуючим лікарем позивача. Зазначила, що за висновком судово-психіатричної експертизи позивач в момент укладення правочину від 29.05.2013 року розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. Зазначила, що у позивача дійсно бувають судомні напади, однак вони настають не на тривалий період (кілька хвилин) часу мають наслідком сутінкові розлади свідомості.

З письмових доказів, досліджених в судовому засіданні встановлено наступне.

29 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 було укладено договір купівлі - продажу ? частки житлового будинку з надвірними будівлями в м. Острог по вул. Вишенського, 67 Рівненської області який було посвідчено приватним нотаріусом Острозького нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_5 (а.с.13)

Згідно довідки виданої КЗ Острозька ЦРЛ №97 від 01.04.2015 року, ОСОБА_1 перебуває на Д обліку в психіатричному кабінеті з діагнозом: розлади особистості та поведінки внаслідок перенесеної нейроінфекції з частими судомними нападами, сутінковими розладами, наростаючою недоумковатістю з 30 листопада 1965 року. (а.с.11)

Відповідно до довідки КЗ Острозька ОПЛ № 160 від 03.04.2015 року, ОСОБА_1 перебувала на лікуванні, в тому числі в період з 23 квітня 2013 року по 10 травня 2013 року, проте в даній довідці не зазначено на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні вона знаходилась. (а.с.12)

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №248/15 від 06.08.2015 року, ОСОБА_1 хворіє на розлад особистості та поведінки внаслідок перенесеної нейроінфекції з судомним синдромом, легким інтелектуально-мнестичним зниженням. Також, згідно із даним висновком експерта ОСОБА_1 в момент укладення правочину 29 травня 2013 року розуміла значення своїх дій та могла керувати ними.

Суд, заслухавши пояснення позивача і її представника, відповідача, представника відповідача, третю особу, свідків, вивчивши матеріали справи вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Острозького міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_5, орган опіки і піклування Острозької міської ради про визнання договору купівлі-продажу від 29 травня 2013 року недійсним, та скасування державної реєстрації права власності слід відмовити.

Як встановлено в судовому засіданні після 10 травня 2013 року позивачка жодного разу на стаціонарному лікуванні в КЗ Острозька ОПЛ з приводу психічного захворювання не перебувала, самостійно отримує пенсію, займається торгівлею на місцевому ринку і повністю самостійно себе забезпечує.

У відповідності до ст. Закону України "Про психіатричну допомогу", кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та в порядку, передбаченому цим законом.

У відповідності до ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У відповідності до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК України поширюється на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України, зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватись стану особи саме на момент вчинення правочину.

Так, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №248/15 від 06.08.2015 року, позивач в момент укладення правочину від 29.05.2013 року розуміла значення своїх дій та могла керувати ними.

Як визначив Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобовязань, що виникають із договорів та інших правочинів" від 27 вересня 2012 року, висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним з підстави, передбаченої ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення про недійсність правочину не може покладатись висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Така сама правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року, прийнятої за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Ніяких належних та допустимих доказів того, що на момент укладення договору купівлі-продажу, що мало місце 29 травня 2013 року ОСОБА_1 страждала на психічний розлад, який повністю позбавляв її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними позивачка не надала.

Частинами 1, 3, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року, зазначено, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Обман має місце тоді, коли сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочинів або замовчує їх існування. Під такими обставинами розуміється таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення, і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено право сторони на визнання правочину недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Вчинення правочину під впливом обману передбачено статтею 203 Цивільного кодексу України як підставу визнання такого правочину недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, то такий правочин визнається судом недійсним.

Правочин має бути реально спрямований на виникнення обумовлених ним правових наслідків, тобто необхідною умовою є єдність волі і волевиявлення. Обман має місце тоді, коли одна сторона навмисне вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків. Крім того, обман має місце тоді, коли сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або замовчує їх існування, бо знання яких може перешкодити здійсненню правочину.

Оцінюючи встановлені у справі обставини, надані сторонами докази в їх сукупності суд знаходить, що позивачем не було доведено укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, як такого, що було вчиненого під впливом обману.

Суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, оскільки вони перебувають у дружніх відносинах з позивачем і є зацікавленими у вирішенні справі на користь позивача.

Не знайшло свого підтвердження неповідомлення позивачеві до укладення договору всіх істотних умов договору та інших обставин, які мають істотне значення при укладанні сторонами договору та за відсутності яких можна вважати, що правочин позивачем не був би укладений.

У п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна з сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Стосовно вимоги про скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, судом встановлено, що у самій позовній заяві і у поясненнях позивача взагалі відсутнє обґрунтування такої вимоги, відсутнє посилання на норму закону на підставі якої така вимога заявлена. Як визначено Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (частина перша статті 26 даного Закону), а за змістом статті 9 цього ж Закону, прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав належить до повноважень державного реєстратора прав на нерухоме майно, а отже не може бути предметом судового розгляду по даній справі.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Договір купівлі-продажу від 29.05.2013 року відповідає вимогам ст. 626, 628 ЦК України, оскільки між сторонами при укладенні договорів досягнуто згоди по усіх істотних умовах договору, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі та не було допущено порушень вимог ст. 203 ЦК України, а тому підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним немає.

Доказів того, що позивач помилялася щодо обставин, які мають суттєве значення суду не надано. Відповідно до довідки КЗ Острозька ОПЛ № 160 від 03.04.2015 року, позивач перебувала на лікуванні, в тому числі в період з 23 квітня 2013 року по 10 травня 2013 року, проте в даній довідці не зазначено на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні вона перебувала. З даної довідки та висновку судово психіатричної експертизи випливає, що на момент укладення договору, яке мало місце 29 травня 2013 року позивач на лікуванні з приводу будь-якого психічного розладу не перебувала та на момент укладення договору повністю розуміла значення своїх дій та могла керувати ними.

На договорі купівлі-продажу від 29.05.2013 року позивач поставила свій підпис та чітко і грамотно написано прізвище та ініціали, в подальшому це вона підтвердила і в судовому засіданні.

Клопотань про призначення почеркознавчої експертизи позивачем та її представником не заявлялось.

В судовому засіданні позивач змінювала свої покази, зазначаючи, що не може вказати чи саме її підпис знаходиться на договорі купівлі-продажу, потім зазначала, що вона не пам'ятає чи підписувала договір купівлі-продажу, вказуючи, що у нотаріуса вона щось підписувала, вказати де саме її підпис не змогла.

При зверненні до суду та в судовому засіданні, позивач не надала жодних доказів на підтвердження того, що укладені нею договори з відповідачем, були вчинені у звязку з введенням її в оману зі сторони відповідача, тому в задоволенні позову з цих підстав слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

За вказаних обставин в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Острозького міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_5, орган опіки і піклування Острозької міської ради про визнання договору купівлі-продажу від 29 травня 2013 року недійсним, скасування державної реєстрації права власності слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 10, 60, 179, 216, 229, 626, 628ЦК України, керуючись ст.10, 57, 62, 212-215 ЦПК України, суд,-

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Острозького міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_5, орган опіки і піклування Острозької міської ради про визнання договору купівлі-продажу від 29 травня 2013 року недійсним, скасування державної реєстрації права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Острозький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Сторони, які не були присутніми під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу в цей же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Острозького районного судуОСОБА_13