Справа № 505/3496/15-ц
Провадження № 2/505/1649/15р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.11.2015 року Котовський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Нікітішина В.П.

при секретарі Шевчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Котовську Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову Орган опіки й піклування Котовської міької ради, ВГІРФО Котовського РВ ГУМДС України в Одеській області, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, яка проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2, звернулась 11.08.2015 року з цим позовом та з урахуванням його уточнення від 12.11.2015 року просила ухвалити рішення суду, яким визнати відмову відповідача ОСОБА_2 на виїзд за кордон неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 безпідставною, надати дозвіл на виїзд за межі території України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері ОСОБА_1 без нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_2 в Російську Федерацію на термін з 15.06.2016 року по 15.07.2016 року та дозволити ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2, оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, за межі України та на його в'їзд до Російської Федерації.

Підставою цьому зазначає те, що матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Дитина є інвалідом з дитинства з діагнозом «уроджений гіпотиреоз» та потребує особливого догляду та постійного медичного лікування.

Для додатковго обстеження стану здоровя дитини вирішила звернутись в Інститут матері та дитини, який знаходиться в м.Москва в Росії, де має своїх близьких родичів.

Однак її колишній чоловік відповідач у справі ОСОБА_2, безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить.

Тому змушена звернутись в суд з цим позовом.

В ході судового розгляду справи позивач та її представник адвокат ОСОБА_4 на позові з уточненням наполягали у повному обсязі.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_5 з урахуванням уточнених позовних вимог від 12.11.2015 року позов визнав і не заперечував у його задоволені.

Представник органу опіки і піклування Котовської міськради Одеської області за довіреністю за довіреністю ОСОБА_6 підтримала позицію позивача.

Представник Котовського РВ ГУ ДМС України в Одеській області в судове засідання не зявився. Причин своєї неявки суду не повідомив. Заяви про розгляд справи у свою відсутність суду не надав. Тому справу розглянуто у відсутність цього представника.

Вислухавши сторони та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з такого.

Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Крім визнання обставин справи відповідачем, ці обставини підтверджуються письмовими доказами справи

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_7 (до заміжжя Полевод) ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 липня 1997 року, який розірвано за рішенням суду від 30.09.2015 року.

Від цього шлюбу в них спільний син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, який проживає з матірю.

Дитина є інвалідом з дитинства з діагнозом «уроджений гіпотиреоз» та потребує особливого догляду та постійного медичного лікування.

Виходячи зі змісту ст. ст. 1, 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови КМУ від 25.08.2010 року № 724 (п. п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Тобто, при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення.

За змістом ч.1ст.151, ч.2.ст.155 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Однак чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька, з визначенням його початку і закінчення. Такі положення законодавства України відповідають міжнародному праву, зокрема нормам Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року.

Відповідно до п.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України №789-Х11 від 27.02.1991 року, «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини».

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, що їх замінюють зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний розумовий та духовний розвиток, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Приймаючи до уваги те, що неповнолітня дитина є інвалідом з дитинства та потребує

постійного медичного обстеження та лікування, перебуває на утриманні матері, яка має близьких родичів проживає за кордоном в Росії, що є свідченням належного матеріального забезпечення, проживання та утримання неповнолітньої дитини під час перебування за кордоном, суд вважає, що поїздка за кордон буде сприяти її фізичного розвитку. Причин, які б унеможливлювали тимчасовий виїзд дитини за кордон, судом не встановлено.

У зв'язку із наявністю між сторонами непорозумінь, тривалістю судового розгляду і тим, суд приходить до переконання, що надання судом дозволу для тимчасового виїзду дитини за кордон без згоди батька протягом одного місяця буде відповідати інтересам дитини та жодним чином не порушить прав батька на участь у спілкуванні з сином та у його вихованні.

Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З урахуванням обставин справи та наявних письмових доказів цьому, беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе цей позов задовольнити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 60,88,212-215 ЦПК України, ст.ст.1,3,4 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати відмову ОСОБА_2 на виїзд за кордон неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 - безпідставною.

Надати дозвіл на виїзд за межі території України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері ОСОБА_1 без нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_2 в Російську Федерацію на термін з 15.06.2016 року по 15.07.2016 року.

Дозволити ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2, оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, за межі України та на його в'їзд до Російської Федерації.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через суд який його ухвалив протягом 10 днів з дня його проголошення.

С у д д я