Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Національної академії аграрних наук України, державного підприємства «Дослідне господарство «Руно» Національної академії аграрних наук України, третя особа - ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Національної академії аграрних наук України (далі - НААН України), державного підприємства «Дослідне господарство «Руно» НААН України (далі - ДП «Дослідне господарство «Руно»), у якому з урахуванням уточнень просив суд визнати недійсним та скасувати наказ №182-К від 18 липня 2013 року про звільнення його із роботи, поновити на посаді керівника ДП «Дослідне господарство «Руно», стягнути з НААН України на свою користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 19 липня 2013 року, та 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що наказом НААН України № 182-К від 18 липня 2013 року його звільнено з займаної посади за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, наказ про звільнення йому не виданий та його не ознайомлено з наказом. Трудову книжку із записом про звільнення видано шляхом доставки за домашньою адресою водієм, тобто із порушенням вимог щодо зберігання й видачі трудових книжок.

Посилався на відсутність дійсного наміру звільнятись з роботи, оскільки втрачає єдине джерело існування для своєї родини, що з урахуванням його стану здоров'я, вагітної на той час дружини та малолітньої доньки є для нього неприйнятним, знаходження на день звільнення на лікуванні, та написання заяви про звільнення від 15 липня 2013 року під тиском з боку керівництва відповідача.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2014 року позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ Національної академії аграрних наук України № 182-К ВІД 18 липня 2013 року про звільнення ОСОБА_3 з посади директора ДП «Дослідне господарство «Руно» за угодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора ДП «Дослідне господарство «Руно». Стягнуто з НААН України на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 19 липня 2013 року по 26 червня 2014 року у розмірі 113 263,48 грн та моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2014 року допущено негайне виконання рішення суду у частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

На суд апеляційної інстанції такі обов'язки покладаються в силу ст. 303 ЦПК України.

У справі встановлено, що на підставі наказу НААН України від 22 грудня 2010 року № 332-к ОСОБА_3 було призначено директором ДП «Дослідне господарство «Руно» (а. с. 21) та укладено з ним контракт від 19 листопада 2012 року № 34 зі строком дії до 19 листопада 2015 року (а. с. 28-38). Наказом НААН України № 182-К від 18 липня 2013 року його звільнено із займаної посади за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а. с. 137).

Незаконність підстав для звільнення позивач обґрунтовував тим, що заяву про звільнення за згодою сторін ним підписано під тиском керівництва без дійсного наміру припинити трудові відносини.

Положення статті 233 КЗпП України визначають часові межі, упродовж яких працівник може звернутися до суду за вирішенням трудового спору.

Відповідно до ч. 1 наведеної норми, у справах про звільнення встановлюється строк позовної давності у один місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Згідно п. п. 4.1., 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника (п. 4.2.).

Пропущені з поважних причин строки, передбачені ст. 233 КЗпП України, можуть бути поновлені судом згідно ст. 234 КЗпП України.

Поважність причин пропуску строку - це обставини, які свідчать про те, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх трудових прав.

Відмовивши у позові за спливом строку звернення до суду, апеляційний суд не вказав, які обставини дають підстави для висновку про недобросовісне ставлення позивача до свого права на звернення до суду за вирішенням трудового спору.

При цьому суд не врахував, що пропуск строків звернення є самостійною підставою відмови у задоволенні позову за його обґрунтованості, необґрунтованість вимог є підставою для відмови у позові саме з цих підстав.

Апеляційний суд обставин справи по суті спору не встановив, обґрунтованість заявлених вимог на підставі встановленого не перевірив та свого відношення до висновків суду першої інстанції щодо підстав задоволення позову по суті в рішенні не висловив.

Враховуючи викладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Разом з цим, доводи касаційної скарги про незаконність звільнення у період тимчасової непрацездатності та без згоди виборного органу первинної профспілкової організації колегією суддів відхиляються з таких підстав.

Правила про недопустимість звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності (ч. 4 ст. 40 КЗпП України) та необхідність одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (ст. 43 КЗпП України) стосуються випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-127цс12 від 23 січня 2013 року).

Таким чином, враховуючи те, що між сторонами виник спір щодо припинення трудового договору з працівником на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 4 ст. 40 КЗпП України та ст. 43 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко