Справа №628/2902/15-ц
Провадження№2/628/1201/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2015 року Куп'янський міськрайонний суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Цендра Н.В.

при секретарі Кравцовій В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Куп'янську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Купянського міськрайонного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою, посилаючись на те, що 23 вересня 2010 року ОСОБА_2 взяв у неї в борг грошові кошти у сумі 50000 доларів США і зобовязався повернути до 21 січня 2015 року. Позивач вказує, що умови договору вона виконала та у присутності двох свідків надала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі визначені договором. В позасудовому порядку сторонам не вдалося владнати спір, так як, відповідач не повернув суму боргу позивачу та взагалі не реагує на її звернення. У звязку з викладеним, позивач була вимушена звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав.

У судовому засіданні позивач наполягала на задоволенні позовних вимог, повідомила, що у 2010 р. дала ОСОБА_2 в позику 50 000 доларів США, під 2,5%, при цьому письмовий договір не укладався, розписку також у відповідача не брала, була усна домовленість, яка виконувалася 5 років. З жовтня 2010 року ОСОБА_2 кожний місяць віддавав проценти в сумі 1 250 доларів США. У 2015 році він перестав платити, тому вона звернулася до позивача з проханням віддати 50 000 доларів США. В травні 2015 р. була написана розписка, яка додана до матеріалів справи. Після чого вона з позивачем не спілкувалася, оскільки дзвонила йому, а він не бере трубку, тому звернулася до суду.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що із наданої відповідачем розписки вбачається, що договір позики укладено без встановлення строку повернення, однак позивачем суду не надано доказів того, що вона зверталася до позичальника із вимогою про повернення позики у межах встановленого законом строку який повинен передувати зверненню з даним позовом до суду. Таким чином єдиною правовою підставою для звернення до суду за захистом свого порушеного права є факт його порушення. Крім того аналізуючи зміст розписки ОСОБА_2 про отримання коштів, та наданих до позовної заяви не вбачається порушення з боку відповідача будь яких прав позивача (у т.ч. майнових) так як строк виконання грошового зобов'язання не настав, у зв'язку з чим у позивача не було законних підстав для звернення з відповідним позовом до суду. Так само і вимога про стягнення з відповідача 3% річних а також моральної шкоди є безпідставною, так підстави як даної відповідальності чітко регламентована законом- це порушення грошового зобов'язання з однієї сторони та спричинення шкоди даним невиконанням з іншої. У зв'язку з тим, що даний факт не мав місця бути то і вимоги про стягнення даних компенсацій, є безпідставними. Відповідно до положень ЗУ «Про фінансві послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання коштів (грошових) у позику є фінансовою послугою (п.6 ст.4 Закону); фінансова послуга надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти (п.5 ч. 1 ст. 1 Закону). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено законом. Отже, в інших випадках надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається. Згідно змісту розписки відповідача, ним фактично сплачено позивачу 63750 доларів США у якості сплати процентів по договору. У зв'язку з протизаконним прийняттям даної суми у якості погашення відсотків (так як позивачем не надано доказів у підтвердження реєстрації її у якості суб'єкта підприємницької діяльності), вважав, що заборгованість ОСОБА_2 JI.JI. перед ОСОБА_3 згідно зазначеного договору позики погашена у повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, дослідивши докази і оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Згідно розписки ОСОБА_2 взяв в позику під проценти 2,5% гроші в розмірі 50 000 доларів США, 23.09.10 року у ОСОБА_1, до 21.01.2015 р. віддав процентів 63 750 доларів США. На 21.01.2015 р. залишився винен 50 000 $, зобовязався повернути грошові кошти на першу вимогу. Боргова розписка була написана в присутності двох свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 9)

В силу ст. 60, 59 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У постанові № 6-79цс/14 від 02.07.2014 р. Верховний Суд України вказав, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Як було встановлено в судовому засіданні, при передачі коштів ніякий документ не складався, а розписка була написана відповідачем тільки в травні 2015 р.. З тексту розписки вбачається, що 23.09.2010 р. ОСОБА_2 взяв в позику гроші в розмірі 50 000 доларів США, дану розписку у суді ніхто не оспорював, а також відповідач не заперечував, що він взяв в позику 50 000 доларів США, у звязку з чим суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем 23.09.2010 р., в момент передачі коштів, був укладений договір позики.

Предметом договору позики в нашому випадку, є іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з тексту розписки на 01.01.2015 р. ОСОБА_2 залишився винен 50 000 доларів, які він зобовязався повернути за першою вимогою, тобто відповідач сам в своїй розписці підтвердив, що він віддавав проценти за користування отриманою позикою, і на 01.01.2015 р. залишився винен 50 000 доларів, це також підтверджується тим, що оригінал боргової розписки знаходиться у позикодавця, доказів про те, що відповідач, до винесення рішення по даній справі, повернув суму позики до суду надано не було, у звязку з чим суд вважає позов в частині стягнення суми позики в розмірі 50 000 доларів обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних та моральної шкоди, з наступних підстав.

В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням приписів частини другої статті 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. Тобто з викладеного вбачається, що стягнення 3 відсотків річних згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Однак, як повідомила позивач у судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 протягом 5 років, належним чином виконував умови договору і щомісяця сплачував оговорені відсотки за користування сумою позики. З розписки вбачається, що в ній відсутній термін повернення позики, натомість відповідач зобовязався повернути кошти на першу вимогу. Як вже вищезазначено, ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Доказів про те, що позивач зверталася до відповідача з вимогою про повернення позики, в порушення ст. 60 ЦПК України до суду надано не було, у звязку з чим суд дійшов висновку, що відповідачем не були порушені умови договору позики, а тому відсутні підстави для застосування до даних правовідносин ст. 625 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Ч.1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як вже вищезазначено, судом було встановлено, що відповідачем не були порушені умови договору позики, а отже не були порушені права позивача, у звязку з чим суд вважає вимогу про стягнення моральної шкоди безпідставною.

Стосовно доводів представника відповідача про те, що відповідачем фактично сплачено позивачу 63 750 доларів США, у якості сплати процентів по договору, тому позика погашена в повному обсязі, оскільки позивач не мала права отримувати проценти, то суд вважає їх безпідставними, оскільки Верховний Суд України дійшов висновку про можливість фізичним особам укладати договори позики під проценти (ухвали від 21 квітня 2010 р. № 6-29681 св 09, від 14 квітня 2010 р. № 6-3465 св 10), тому суд вважає, що позивач правомірно отримувала проценти. Крім того, як вже вищевказано, у розписці відповідач ОСОБА_2 підтвердив, що сплачував саме проценти, вказавши в ній, що він віддав процентів 63 750 доларів США.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про те, що позов є частково обґрунтованим, тому керуючись ст. 11 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справу в межах заявлених вимог, суд частково задовольняє позов і стягує з відповідача суму позики у розмірі 1 088 000 грн. (50 000 доларів США х 2176 (офіційний курс валют на 17.08.2015 р., на момент звернення до суду), в іншій частині позову відмовляє.

Оскільки позов частково обґрунтований, судові витрати по справі у порядку ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача. Судові витрати по справі підтверджуються оригіналом квитанції по сплаті судового збору. Враховуючи те, що на момент звернення до суду діяла ставка судового збору за подання позову майнового характеру в розмірі 1% від ціни позову, але не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, ціна позову складає 1 140 992 грн., 1% ціни позову становить 11 409,92 грн., у звязку з чим позивачем був сплачений судовий збір в максимальному розмірі 3 654,00 грн., тому суд стягує судовий збір в повному обсязі.

На підставі ст. 15, 30, 59-60, 62, 85, 110, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, ст. 510, 545, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає за адресою м. Купянськ, вул. Комсомольська, 53, 63700, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка мешкає за адресою АДРЕСА_1, 62821, грошові кошти у розмірі 1 088 000 (один мільйон вісімдесят вісім тисяч) гривень, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654,00 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Купянський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 17.11.2015 р.

Суддя Купянського міськрайонного

суду Харківської області ОСОБА_6