Справа № 440/425/15 Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б.
Провадження № 22-ц/783/6237/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_2-

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Буського районного суду Львівської області від 04 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Буського районного суду Львівської області від 04 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди- відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_4

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

Вказує, що особливістю відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок нападу тварин є те, що суб'єктом відповідальності, безумовно є не тварина, яка завдала шкоду, а її власник. Посилається на Закон України «Про захист тварин від жорстокого поводження», згідно якого особа, яка супроводжує тварину зобов'язана забезпечити безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною. Шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує. Проте, якщо власник тварин доведе, що вжив усіх заходів для забезпечення безпеки оточуючих - він звільняється від відповідальності та обов'язку відшкодувати завдану шкоду.

Апелянт зазначає, що собаки службових та бійцівський порід відносяться до джерела підвищеної небезпеки, а тому за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, його власник відшкодовує шкоду незалежно від вини.

Вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тим обставинам, що відповідач, вигулюючи собаку не забезпечив належного контролю за поведінкою собаки, а тому саме відповідач має відшкодувати шкоду, завдану позивачці.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким її позов задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров?я, честь та гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

У відповідності до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 30.05.2014 року позивачка ОСОБА_4 звернулась із письмовою заявою до Буського РВ ГУМВС України у Львівській області, у якій просила прийняти міри до ОСОБА_2, яка 16.05.2014 року на вулиці смт. Красне вигулювала без спеціальних засобів захисту свою породистого собаку, який накинувся на неї та спричинив їй тілесні ушкодження лівої гомілки (а.с.33).

За результатами розгляду даної заяви працівниками Буського РВ ГУМВС України у Львівській області було складено висновок від 03.06.2014 року, яким розгляд заяви ОСОБА_4 припинено. За неналежне вигулювання собак без поводків та намордників, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вирішено притягнути до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 154 КУпАП (а.с. 30-31).

З вказаного висновку вбачається, що 16.05.2014 року близько 19.00 год. ОСОБА_4 разом із своїм собакою невстановленої породи на ім'я «Джек», який був без засобів захисту, поверталася з городу додому польовою стежкою в смт. Красне Буського району. Назустріч їй разом із своєю собакою на ім'я «Барс» невстановленої породи йшла ОСОБА_2 При зустрічі вказані собаки почали між собою кусатися. Розборонити їх ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не вдавалося, тому остання почала кликати когось на допомогу і житель смт. Красне ОСОБА_5, який в цей час знаходився неподалік, прибіг до вказаних громадянок та розборонив їхніх собак. Після цього собака ОСОБА_4 побіг в напрямку вулиці Вишневої в смт. Красне, а собака ОСОБА_2 залишився на полі біля своєї власниці. Під час розгляду матеріалів не представилось можливим знайти підтвердження того, що ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження у вигляді кусаних ран лівої нижньої кінцівки, саме при даній події і від собаки відповідачки (а.с.31).

Згідно показань свідка ОСОБА_6, дільничного інспектора міліції Буського РВ ГУ МВС України у Львівській області, який проводив опитування громадян по факту перевірки звернення ОСОБА_4, підтверджується, що опитані ним свідки заперечували, що собака ОСОБА_2 покусала ОСОБА_4 За наслідками вищевказаної перевірки за неналежне вигулювання собак було складено протоколи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 154 КУпАП на обох сторін конфлікту, з винесенням усного попередження.

Як вбачається із письмових пояснень ОСОБА_5 від 03.06.2014 року, які він надавав ДІМ Буського РВ ГУ МВС України у Львівській області, 16.05.2014 року близько 19.00 год. він, повертаючись додому в смт. Красне, почувши крики жінок та підійшовши до них, побачив як ОСОБА_2 та ОСОБА_4 намагались розігнати своїх собак, які кусались між собою. Він розборонив собак, після чого собака ОСОБА_4 побігла додому, а собака ОСОБА_2 залишалася з нею. При цьому, він не бачив, щоб собака ОСОБА_2 когось наздоганяв чи кого-небудь кусав (а.с. 38).

Згідно протоколів про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 154 КУпАП за № 0226996 та № 0226997 від 02.07.2014 року, які були складені на ОСОБА_2 та ОСОБА_4, 16.05.2014 року близько 19.00 год. в смт. Красне на вул. Вишневій вони вигулювали своїх собак без спеціальних засобів та без поводка і намордника, чим обоє порушили встановлені правила вигулювання собак (а.с. 40-41, 58-59).

Враховуючи вищенаведене, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачкою не доведено вини відповідачки у заподіянні їй моральної шкоди, не надано жодного належного доказу протиправності дій, що позивачку покусала саме собака відповідачки та ґрунтуються виключно на її показаннях, котрі не підтверджуються ніякими іншими доказами у справі.

Не надала таких доказів позивачка і в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов вірного висновку, що позивачкою не доведено ні факту заподіяння їй моральної шкоди, ні неправомірності дій відповідачки, ні вини останньої у спричиненні їй тілесних ушкоджень саме в результаті укусу собакою відповідачки та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Посилання ОСОБА_4 в позові на протиправні дії ОСОБА_2 не можуть слугувати підставою задоволення її позову та стягнення моральної (немайнової) шкоди з відповідачки.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд ухвалив правильне по суті й справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Будь - яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, порушень норм процесуального права, неправильного застосування чи порушень норм матеріального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 04 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.