Справа № 127/9532/15-ц Провадження № 22-ц/772/3158/2015Головуючий в суді першої інстанції Волошин С. В.
Категорія 53Доповідач Чорний В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого : Чорного В.І.

Суддів : Медвецького С.К., Оніщука В.В.

при секретарі : Франчук О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою його представником- ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пул енд Беа Україна» про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

В квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пул енд Беа Україна» про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи його тим, що 23.03.2015 року на підставі наказу № 74 його звільнено з займаної посади старшого продавця-консультанта за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Подана заява не відповідала його внутрішньому волевиявленню, була написана внаслідок застосування до нього психологічного тиску з боку працівників відповідача. Його звернення у письмовій формі на ім'я керівника відповідача ОСОБА_4 про визнання угоди недійсною позитивного результату не дало. Тому позивач просив поновити його на відповідній посаді, стягнувши з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.03.2015 року по день ухвалення рішення по справі та відшкодувати моральну шкоду з урахуванням внесених змін до позовних вимог.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.09.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пул енд Беа Україна» про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Відповідно до ст. 212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з нормами ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Судом встановлено, що наказом генерального директора ТОВ «Пул енд Беа Україна» ОСОБА_4 від 23 березня 2015 року за № 74 припинено трудовий договір і звільнено ОСОБА_2 з посади старшого продавця - консультанта згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Факт подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін підтверджується заявою ОСОБА_2 від 23 березня 2015 року в якій наведено, що підписуючи її він підтверджує, що є працездатним та повністю усвідомлює свої дії. З наказом про звільнення позивач ознайомлений, трудову книжку отримав 23.03.2015 року.

Положенням ст. 36 КЗпП України встановлено, що трудовий договір може бути припиненим за угодою сторін.

Угода сторін є самостійною підставою для припинення трудового договору, яка відрізняється від припинення трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Характерним є й те, що волевиявлення з боку власника або уповноваженого ним органу може виходити лише від тих осіб, які безпосередньо наділені повноваженнями приймати на роботу та звільняти працівників.

Отже, подання позивачем заяви про звільнення з вищенаведених підстав та погодження відповідачем звільнення позивача, вказує на досягнення домовленостей на звільнення працівника за угодою сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в особі генерального директора ОСОБА_4 надав згоду на припинення трудового договору з позивачем на підставі п. 1. ст. 36 КЗпП України шляхом видання наказу № 74 про припиння трудового договору (контракту).

Згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року, «Про практику розгляду судами трудових спорів» з наступними змінами, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Для угоди сторін як підстави припинення трудових правовідносин найсуттєвішою особливістю є те, що сторони самі домовляються про застосування саме цієї підстави, Закон не зобов'язує будь-яку із сторін, що заявила про своє бажання припинити договір, завчасно попередити іншу сторону про свій намір.

Оскільки взаємної згоди про анулювання домовленості щодо звільнення ОСОБА_2 за угодою сторін не було, а відкликання позивачем в односторонньому порядку своєї заяви про звільнення не може бути підставою для його поновлення на роботі.

Законодавцем чітко вказана умова за якої можливе анулювання домовленості, що спростовує доводи апелянта про те, що його листи про відкликання заяви про звільнення є підставою для анулювання домовленості.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 ознайомився з наказом про звільнення та отримав трудову книжку і заперечень при цьому щодо звільнення не мав.

Звертаючись до суду з даним позовом та вказуючи на те, що звільнення його з роботи було проведено з порушенням трудового законодавства, позивач заперечував під час написання заяви про звільнення вільне волевиявлення, між тим, в порушення вимог ст.ст. 58-60 ЦПК України останній, належних та допустимих доказів не надав.

Судом не встановлено доказів того, що заява позивача про звільнення подана під тиском роботодавця та не містить його волевиявлення, тому посилання позивача на те, що його бажання про звільнення, викладене в заяві, не відповідало його внутрішньому волевиявленню не знаходить свого підтвердження.

Безпідставним є посилання апелянта на незаконність звільнення у його вихідний, проте робочий для підприємства день, оскільки роботодавець не порушив при цьому вимог закону, видавши в день подачі заяви наказ про звільнення з роботи працівника. Анулювання такої домовленості між сторонами в односторонньому порядку не допускається.

Отже, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо поновлення на роботі, а також похідних від неї вимог про стягнення з відповідача оплати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є обгрунтованим з огляду на відсутність порушень вимог трудового законодавства з боку відповідача при звільненні ОСОБА_2 з посади старшого продавця-консультанта, оскільки Товариство виконало усі умови угоди про припинення трудового договору.

Виходячи з вищевикладеного, інші доводи апеляційної скарги про незаконність звільнення є необґрунтованими та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом матеріального чи процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи. Тому, ухвалене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану його представником - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) В.І.Чорний

Судді: (підпис) С.К.Медвецький

(підпис) В.В.Оніщук

З оригіналом вірно: