Номер провадження: 22-ц/785/7594/15
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Комаровська Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого - Комаровської Н.В.,

Суддів - Калараша А.А., Короткова В.Д.,

З участю секретаря - Абалдової О.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 04.08.2015р.,-

в с т а н о в и л а :

10.02.2015р. ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те,що 10.05.2007 р. між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №2007/670-2.06/72 ,за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит розмірі 85000,00 доларів США та забов*язався своєчасно погашати кредит відповідно до графіку погашення кредитних коштів.

10.05.2007р. між сторонами був укладений договір іпотеки,за умовами якого ОСОБА_2 в забезпечення виконання своїх забов*зань передав банку в іпотеку двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 площею 56,2 кв.м.

13.09.2012 р. до кредитного договору були внесені зміни,а саме: змінено валюту кредиту з доларів США на гривню, із сплатою 12,75 % річних.

Оскільки ОСОБА_2 не виконав своїх забов*язань, у нього виникла заборгованість в сумі 711565,85 грн.

Позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Справа розглянута у відсутність відповідача.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 04.08.2015р. позов задоволений.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить про скасування рішення,мотивуючи тим,що суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,доводи апеляційної скарги та

заперечення на неї,розглянувши матеріали справи,перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та заявлених вимог,колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

При розгляді справи судом встановлено,що 10.05.2007 р. між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №2007/670-2.06/72 ,за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит розмірі 85000,00 доларів США та забов*язався своєчасно погашати кредит відповідно до графіку погашення кредитних коштів.

10.05.2007р. між сторонами був укладений договір іпотеки,за умовами якого ОСОБА_2 в забезпечення виконання своїх забов*зань передав банку в іпотеку двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 площею 56,2 кв.м, право власності на яку зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 25.07.2005 р.

13.09.2012 р. до кредитного договору були внесені зміни,а саме: змінено валюту кредиту з доларів США на гривню, із сплатою 12,75 % річних.

Оскільки ОСОБА_2 не виконав своїх забов*язань, у нього станом на 28.01.15 р. виникла заборгованість в сумі 711565,85 грн., з якої: сума заборгованості за кредитом -509895,56 грн., сума заборгованості за відсотками - 110071,84 грн., розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 30019,84 грн., розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 15761,42 грн., розмір інфляційних витрат за кредитом -29448,91 грн., розмір інфляційних витрат за відсотками становить 16368,28 грн.

Відповідно до ст.33 Закону «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язанняіпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Пунктом 4.1 договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, іпотекодавець має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.6 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст.35 Закону «Про іпотеку» разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти

рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом

позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Недотримання правил частини 1 ст.35 Закону «Про іпотеку» є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому врегулюванні на підставі договору, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов?язання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

В пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено,що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Виходячи з наведених норм матеріального права,судова колегія вважає необгрунтованим довод апелянта про те,що позивач не дотримався вимог статті 35 Закону «Про іпотеку».

Разом з тим, з позовної заяви ПАТ «Укрсоцбанк» та розрахунку заборгованості вбачається,що банк грунтував свій позов про звернення стягнення на іпотечне майно на факті невиконання ОСОБА_2вимог про дострокове повернення кредиту в порядку ст. 1050 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно п. п. 5 договору про внесення змін №2 від 13.09.2012р. до договору кредиту сторони домовились про те,що кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення позичальнику,а позичальник забов*язується достроково погасити в повному обсязі кредит,нараховані проценти та штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дати одержання письмового повідомлення кредитора.

Пунктом 7.2 кредитного договору передбачено,що усі повідомлення за цим договором будуть вважатись зробленими належним чином у випадку,якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом,кур*єром,телеграфом або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатись дата їх особистого вручення,або дата поштового штемпеля відділення зв*язку одержувача.

В той же час, в матеріалах справи відсутні докази відправлення позивачем належним чином оформленої вимоги про дострокове погашення кредиту та отримання відповідачем такої вимоги, що в свою чергу свідчить про те, що встановлена договором умова дострокового повернення кредиту не настала, тобто у позичальника не виникло зобов'язання дострокового виконання кредитного договору.

А відтак, в разі відсутності забов*язання ОСОБА_2 достроково виконати умови кредитного договору із встановленням нового строку виконання забов*язань, який повинен зазначатись у письмовій вимозі, неможливо стверджувати,що ОСОБА_2 не виконав такі забов*язання,в зв*зку з чим у

банка виникло право звернути стягнення на майно відповідача,який є одночасно і позичальником,і іпотекодавцем.

Крім того, згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

За п.1.2 договору іпотеки сторони домовились про те,що вартість предмету іпотеки на момент передачі його в іпотеку і складає 557500 грн ( а.с.10).

Звернення стягнення на предмет іпотеки у будь- якому випадку має здійснюватися за цінами, що реально склались на ринку на момент його реалізації

Оскільки справа розглянута в відсутність відповідача ОСОБА_2,його представник в засіданні судової колегії надав звіт про незалежну оцінку майна стнаом на 04.08.2015р. , за яким ринкова ( дійсна) вартість квартири АДРЕСА_1 складає 991820 грн. яка значно перевищує розмір заборгованості за кредитним договором.

При цьому судова колегія враховує ,що в розрахунок заборгованості увійша сума всього тіла кредиту - 509895,56 грн.,однак за вищевказаними мотивами забов*язань повернути всю нараховану суму заборгованості у ОСОБА_2 не виникло в зв*язку з порушенням банком ст. 1050 ЦК України та порядком,за яким умови договору передбачають право банку на дострокове погашення кредиту.

Як роз'яснено в п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Враховуючи нові докази,надані щодо дійсної вартості предмету іпотеки, судова колегія дійшла висновку про неспівмірність вартості предмету іпотеки сумі заборгованості за кредитним договором,що призведе до набуття банком права власності на предмет іпотеки,вартість якого значно перевищує кредитну заборгованість визначену банком в розрахунку,однак до якої банк дійшов з порушенням ст.1050 ЦК України.

Крім того, право власності - це закріплена за власником можливість у межах, що допускаються законом, володіти, користуватися й розпоряджатися майном.

Примусове відчуження майна - це позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності

Згідно ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» на органи опіки та піклування покладений обов*язок контролювати додержання законодавства щодо житлових та майнових прав

неповнолітніх дітей,і не тільки у вигляді дачі згоди на укладення угод щодо майна,право власності або користування в якому мають діти, але і в інших випадках,коли дитина позбавляється житла або власності на нього,зокрема шляхом примусового відчуження.

Набуття банком права власності за майно,в якому з дня народження проживають та зареєстровані неповнолітні ОСОБА_3,2003 р. народження, та ОСОБА_4,2005 р. народження, спірна квартира є єдиним місцем їх проживання та позбавлення ОСОБА_2 права власності є передумовою для застосування банком положень ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» ,яка передбачає, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому.

В позовній заяві банк посилався на вказану норму матеріального права,що свідчить про намір банку після набуття права власності за квартиру порушувати питання про виселення всіх мешканців квартири.

За ствердження представника відповідача,неповнолітні діти були на тиждень зняті з реєстрації для можливості отримання необхідного кредиту,а з 16.05.2007р. знов зареєстровані в спірній квартирі ( а.с.56).

Сам ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи за захворюванням,яке він отримав на військовій службі ( а.с.63).

При таких обставинах з урахуванням того,що ОСОБА_2 не є батьком дітей , а відтак і законним представником,в інтересах неповнолітніх дітей суду необхідно було залучити до участі у справі орган опіки та піклування з метою дотримання Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року.

При таких обставинах не може вважатись законним та обґрунтованим рішення,в якому відсутній відповідний висновок органу опіки та піклування . Водночас,судова колегія не погоджується з доводом апелянта про те,що суд порушив вимоги Закону «Про мораторій н стягнення майна громадян,наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014р.,оскільки договором про внесення змін №2 від 13.09.2012 р. до договору кредиту №2007/670-2.06/72 від 10.05.2007 р. сторонами добровільно була змінена валюта кредиту з доларів США на гривню,тому договір кредиту з цього часу не може вважатись таким,на який розповсюджується дія вищевказаного Закону.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення чи неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Оскільки суд не дотримався норм матеріального права,які регулюють питання,пов*язані із порядком звернення стягнення на іпотечне майно,рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк».

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2,309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України,колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовільнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 04.08.2015р. скасувати.

В позові ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про

звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Н.В.Комаровська

Судді: А.А.Калараш

В.Д.Коротков