Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., Луспеника Д.Д., Черненко В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права власності на майно, скасування свідоцтва про право власності, визнання рішення сільської ради недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 13 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1, разом з дочкою ОСОБА_5, внуком ОСОБА_7, внучкою ОСОБА_8 Також за вказаною адресою проживали її чоловік ОСОБА_9, яким помер у 2009 році та ОСОБА_10, який помер у 2012 році. Зазначала, що вони всі разом проживали однією сім'єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Відповідачка ОСОБА_6 є матір'ю померлого ОСОБА_10 та спадкоємцем першої черги після його смерті. На підставі рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 1 грудня 1998 року № 131/8 ОСОБА_5 надано в постійне користування земельну ділянку для будівництва індивідуального будинку, розташовану по АДРЕСА_2 Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області. У 2000 році ОСОБА_5 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку та розпочала будівництво житлового будинку, свідоцтво про власності на який вона отримала 23 грудня 2004 року на підставі рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради № 237/1 від 14 грудня 2004 року.

Вважала, що вона та ОСОБА_5 набули право власності на 1/4 частину цього будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, оскільки брали участь у його будівництві шляхом повного фінансування будівництва та особистою працею. Також за життя набули право власності по 1/4 частині цього будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Також після смерті ОСОБА_9 вона успадкувала належну йому 1/4 частину спірного будинку та 1/4 частину земельної ділянки, на якій він розташований, тому вважала, що має право на 1/2 частину спірного нерухомого майна.

Ураховуючи наведене, позивачка просила визнати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 23 грудня 2014 року недійсним; визнати рішення виконкому від 14 грудня 2004 року № 237/1 та державний акт на право власності на земельну ділянку від 2 лютого 2000 року недійсними; визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 13 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у позові та відмовляючи у задоволенні позову з інших правових підстав, апеляційний суд, правильно застосувавши норми матеріального права, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що спірний будинок не є самочинним, він збудований на виділеній ОСОБА_5 в установленому законом порядку земельній ділянці, на який вона в установленому законом порядку отримала свідоцтво про право власності, здійснивши державну реєстрацію об'єкта нерухомості.

При цьому апеляційний суд вірно виходив із того, що позивачка не довела, що вона як член сім'ї брала участь у будівництві спірного будинку та між сторонами була домовленість про створення спільної сумісної власності, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 13 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

Д.Д. Луспеник

В.А. Черненко