Справа № 723/1562/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

04 листопада 2015 року Сторожинецький районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Яківчика І.В.,

при секретарі Крупчак М.І.

за участю:

прокурора Одосій О.В.

представника Служби у справах дітей Гриценко О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Сторожинецької районної державної адміністрації в особі Служби у справах дітей інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів

встановив:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів, посилаючись на те, що згідно свідоцтв про народження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 матір'ю дітей є ОСОБА_4. Державна реєстрація народження дітей проведена у відповідності до ч.1 ст.135 СК України. Діти перебувають в притулку для дітей служби у справах дітей Чернівецької облдержадміністрації. Від народження і до 12.03.2013 року, малолітній ОСОБА_3 за заявою матері перебував в КМУ «Обласний спеціалізований будинок дитини, в зв'язку з важким матеріальним становищем та його хворобою і інвалідністю. Після повернення дитини, відповідач ігнорувала рекомендаціями лікарів, грубо порушувала режим лікування дитини, зловживала і зловживає спиртними напоями, залишала дитину саму або разом з дитиною змінювала місце проживання, вела себе не адекватно, що спричинило загрозу життю і здоров'ю дитини, яка за рішенням Ропчанської сільради від 17.04.2015 року № 31 була відібрана у матері.

Крім цього позивач, в підтвердження вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_5 посилається на те, що вона рішенням Сторожинецького райсуду від 31.01.2011 року вже позбавлялась батьківських прав щодо цієї дитини, а рішенням цього ж суду від 03.04.2012 року, поновлена в батьківських правах. Однак після повернення сина в сім'ю, відповідач почала знову вести неправильний спосіб життя, зловживати алкоголем, тощо. Син ОСОБА_5 був повторно поставлений на облік в службу у справах дітей як дитина, яка опинилась в складних життєвих обставинах з підстав неналежного виконання ОСОБА_4 своїх батьківських обов'язків, а 17.04.2015 року в зв'язку з виявленням дитини у години навчального процесу за межами м.Сторожинець на неможливістю передачі його матері через її неадекватний стан, він був тимчасово влаштований в притулок для дітей.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просить позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно її дітей, стягнути з неї аліменти в розмірі ? частки від всіх доходів але не менше 30 % прожиткового мінімуму на користь кожної з дітей, щомісячно до досягнення ними повноліття та покласти на відповідача всі судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача Гриценко О.Ю., позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладені обставини, а прокурор, який вступив в справу, просив відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на не доведення вимог позову.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала зазначивши, що своїх дітей вона любить і постійно їх відвідує в дитячих установах. Раніше вона також піклувалась про своїх дітей. У неї хвора мама. Вона не зловживає алкоголем і не вживає наркотики. Просила не позбавляти її батьківських прав. У випадку, якщо суд знайде її вину, просила дати їй ще один шанс і повернути дітей.

Допитана в суді, в якості свідка, ОСОБА_6 суду показала, що вона працює соціальним працівником Ропчанської сільської ради на території якої проживає відповідач. При відвідуванні цієї сім'ї вона не бачила щоб відповідач перебувала в стані алкогольного сп'яніння. В будинку було прибрано і чисто. Шафи в хаті нема але речі складені. Харчі були, а в будинку було тепло. На час відвідування в січні місяці 2015 року вона бачила, що менша дитина спала в колисці, а старший був в школі.

З огляду на малолітній вік ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд у відповідності до вимог ст.171 СК України, не вважав за необхідне вислухати його думку з приводу розглядуваного питання. Однак вислухав думку неповнолітнього ОСОБА_2, який в судовому засіданні просив не позбавляти його маму батьківських прав ні відносно нього ні відносно його брата. Він маму любить, а мама любить його і часто відвідує в притулку. Він надіється, що мама його забере додому.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідка та дослідивши наявні письмові докази по справі суд на підставі встановлених фактичних обставин справи і відповідних правовідносин, а також враховуючи думку дитини знаходить, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 являється матір'ю малолітнього ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с.9-10). Місцем проживання відповідача в даний час є с. Ропча, Сторожинецького району, Чернівецької області. Відповідач офіційно ніде не працює, але працює по найму у людей.

Із наданих суду доказів встановлено, що відповідач не судима, жорстоко з дітьми не поводиться, не є ні хронічним алкоголіком ні наркоманом, дітей не експлуатувала, не примушувала до жебракування і бродяжництва.

Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. При цьому ухилення батьків від виконання своїх обов'язків можливе лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав - це санкція, застосовувана в тих випадках, коли здоров'я, фізичний, психічний, духовний і моральний розвиток дитини піддається небезпеці внаслідок застосування батьками неправомірних способів здійснення батьківських прав, неналежного їхнього поводження або злісного, винного ухилення від виконання батьківських обов'язків.

Здійснивши аналіз обставини на яку позивач посилається як на підставу своїх вимог, суд вважає, що вказана обставина, яка визначена в п.2 ст.164 СК України, а саме ухилення від виконання своїх обов'язків не була доведена по відношенню до кожної дитини.

Так зазначаючи про необхідність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_4 ОСОБА_5 позивач, як в позові так і представником позивача, при дачі усних пояснень в суді посилався на те, що відповідач веде неправильний спосіб життя і зловживає алкоголем, а син перебуває на обліку в службі у справах дітей як дитина, яка опинилась в складних життєвих обставинах з підстав неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків та схильність дитини до самовільного залишення постійного місця проживання і навчання. Крім цього ОСОБА_2 17.04.2015 року був виявленням у години навчального процесу за межами м.Сторожинець, а через неможливість передачі його матері через її неадекватний стан, він був тимчасово влаштований в притулок для дітей.

Зазначаючи вказані підстави позову, позивач разом з тим не надав суду жодного доказу вищезазначених обставин.

На думку суду вказівка позивача на ведення відповідачем неправильного способу життя, без відповідного доказу цього, є тільки суб'єктивною думкою, оскільки навіть вказівка про зловживання відповідачем алкоголем не є доведеною в суді.

При цьому позивач зовсім не зазначив і не намагався довести суду про наявність винної поведінки відповідача і свідомого нехтування нею своїми обов'язками.

Звинувачення матері в схильності дитини до самовільного залишення місця проживання і навчання є, на думку суду, неправильним.

Одиничний факт виявлення дитини у години навчального процесу за межами міста і навчального закладу, який до того ж не підтверджений позивачем в суді, належними і допустимими доказами, не може свідчити ні про систематичність такої поведінки дитини ні про винуватість матері в цьому та невиконання нею своїх батьківських обов'язків.

Із представленої позивачем характеристики на ОСОБА_2 від 16.04.2015 року (а.с.30), яка видана класним керівником та директором школи-інтернат де навчалася дитина вбачається, що мати цікавиться навчанням та поведінкою сина, приходить до школи та телефонує майже кожного тижня, а також забезпечує дитину одягом та шкільним приладдям. Вказане підтверджено також і письмовим поясненням класного керівника дитини ОСОБА_7 від 27.10.2015 року (а.с.89), яке було подано відповідачем по справі.

На думку суду, з огляду на вказану характеристику від 16.04.2015 року, ОСОБА_2 не міг бути 17.04.2015 року забраний у матері та переданий до притулку, як про це зазначено в позові. Таке вилучення дитини, виходячи з цього та зважаючи на не представлення суду доказів про вказане, суд вважає неправомірним, а позовні вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до ОСОБА_2, безпідставними.

При цьому суд виходить також і із інтересів самої дитини, яка будучи вислуханою в суді, пояснила, що свою маму любить і хоче бути з нею та заперечує проти позбавлення її батьківських прав і відносно нього і відносно його брата ОСОБА_8.

Підставами такого ж позбавлення батьківських прав відповідача відносно її малолітньої дитини ОСОБА_9, за обставиною визначеною в п.2 ст.164 СК України, тобто ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків, позивач зазначив те, що відповідач притягувалася до адміністративної відповідальності, ігнорувала рекомендаціями лікарів, грубо порушувала режим лікування дитини інваліда, зловживає спиртними напоями, залишала дитину саму або разом з дитиною змінювала місце проживання, вела себе не адекватно, що спричинило загрозу життю і здоров'ю дитини, яка за рішенням Ропчанської сільради від 17.04.2015 року № 31 була відібрана у матері.

Підтверджуючи вказане, позивач надав суду докази, на підставі яких судом було встановлено, що з 05.04.2012 року син відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 був влаштований в КМУ «Обласний спеціалізований будинок дитини» в зв'язку із важким матеріальним станом матері та хворобою дитини (а.с.18,19).

ОСОБА_3 перебував у вказаному закладі до 12.03.2013 року та згідно акту (а.с.20) переданий в сім'ю матері.

Із висновку про стан здоров'я дитини від 17.12.2012 року(а.с.21), який давався під час перебування дитини в будинку дитини, вбачається, що у дитини діагностовано симптоматичну епілепсію. Генералізовані напади.

Із висновку № 154/1 від 12.09.2013 року (а.с.23), який даний після повернення дитини в сім'ю, також вбачається, що ОСОБА_9 хворий з народження і є дитиною інвалідом із патологічним станом - нижній в'ялий парапарез, резидуально-органічного ґенезу, судомний синдром.

Дитина неодноразово знаходилась на лікуванні в Сторожинецькій ЦРЛ. В суді підтверджено, перебування дитини в лікарні в червні місяці 2013 року (а.с.32), у вересні-жовтні місяцях 2014 року (а.с.40), в лютому місяці 2015 року (а.с.42) та в березні місяці 2015 року (а.с.43)

Впродовж вказаних лікувань, згідно повідомлень головного лікаря ЦРЛ (а.с.32, 40,42,43), відповідач вела себе не адекватно, залишала дитину одну, вживала алкогольні напої, самовільно залишала відділення.

11.07.2013 року Сторожинецьким районним судом на ОСОБА_4 було накладено адміністративне стягнення у виді попередження за ч.1 ст.184 КУпАП (а.с.31) за ухилення нею від виконання передбачених законодавством обов'язків, щодо забезпечення необхідних умов життя та виховання неповнолітнього ОСОБА_3

Крім зазначеної інформації (а.с.31,32,40,42,43) суду не представлено інших доказів ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків матері, а тому суд аналізує та оцінює тільки наявні докази надані позивачем на підтвердження своїх вимог.

Даючи своє пояснення фактам викладеним в повідомленні від 10.06.2013 року (а.с.32) відповідач написала що вона дійсно відлучалася з лікарні але вказала причини своєї відсутності, а саме ходила в аптеку, магазин, до чоловіка на роботу та в Службу в справах дітей (а.с.34). Вказане не спростовувалось і не заперечувалось, а тому свідчить про правдивість пояснень відповідача але ніяк не свідчить про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків.

Таким же самим чином, всі інші повідомлення головного лікаря та інформація викладена в них не підтверджує ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків в контексті вимог п.2 ч.1 ст.164 СК України.

Аналізуючи підстави негайного відібрання малолітньої дитини у відповідача, очевидним є те, що таких підстав в наявності не було, оскільки вони в суді не були доведені.

Згідно вимог ч.2 ст.170 СК України, у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов'язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав.

17.03.2015 року, головний лікар ЦРЛ письмово (а.с.43) повідомив Службу в справах дітей, що 13.03.2015 року о 21,50 годині в дитяче відділення в екстренному порядку швидкою допомогою доставлена дитина-інвалід ОСОБА_3 в дуже важкому стані, а саме судоми на фоні гіпертермічного синдрому, дихальна недостатність, загальна в'ялість, погана реакція на подразники. Мама ОСОБА_4 за період перебування у відділенні неодноразово залишала дитину одну в палаті, не виконує рекомендації лікуючого лікаря. Жодного разу не проходила планове оздоровлення і не проведені операції, що є неприпустимим і є загрозою для життя дитини.

Цього ж числа відбулося засідання виконкому Ропчанської сільської ради, який своїм рішенням № 31 (а.с.45) вирішив негайно відібрати дитину ОСОБА_3 у матері.

Цього ж числа дитина була вилучена від матері (а.с.46) та передана представнику притулку для дітей ССД ЧОДА (а.с.47)

Із описової та резолютивної частини рішення виконкому Ропчанської сільської ради № 31 від 17 квітня 2015 року «Про негайне відібрання дитини ОСОБА_3 2012 р.н. у гр.ОСОБА_4 1975 р.н. без позбавлення її батьківських прав» вбачається, що виконком розглянувши клопотання Служби у справах дітей Сторожинецької райдержадміністрації про надання рішення виконкому про негайне відібрання дитини ОСОБА_3 у матері ОСОБА_4 у зв'язку з виникненням загрози життю або здоров'ю дитини внаслідок ухилення від виконання батьківських обов'язків, тощо, і враховуючи ситуацію яка склалась, а саме загрозу життю та здоров'ю дитини, вирішив негайно відібрати дитину.

Аналізуючи вказане рішення, а також підстави для його прийняття, суд встановив, що виконком, як орган опіки та піклування, взагалі не розглядав питання захисту дитини, її життя чи здоров'я, а також наявності безпосередньої загрози для життя або здоров'я ОСОБА_3, оскільки розглядав клопотання Служби у справах дітей, про надання рішення виконкому про негайне відібрання дитини.

Тобто питання про відібрання дитини вже було вирішене Службою в справах дітей Сторожинецької райдержадміністрації, а виконком тільки виконав клопотання вказаної служби по наданню рішення про це.

На думку суду, екстренність прийняття рішення про захист дитини, яка закладена в контекст правової норми ч.2 ст.170 СК України, полягає в швидкому реагуванні, оскільки зволікання може призвести до смерті дитини чи нанесенні шкоди її здоров'ю.

В жодному із представлених суду доказів не було зазначено про наявність конкретної безпосередньої загрози життю чи здоров'ю дитини та що стало підставою для такого висновку та для такої екстренності.

Якщо аналізувати представлений позивачем лист головного лікаря ЦРЛ від 17.03.2015 року (а.с.43), в якому вперше вказується про те, що ОСОБА_4, перебуваючи у відділенні неодноразово залишала дитину одну в палаті, не виконує рекомендації лікуючого лікаря, жодного разу не проходила планове оздоровлення і не провела операції, що є неприпустимим і є загрозою для життя дитини то суд вважає, що екстреність в даному випадку відсутня, оскільки лист було написано 17.03.2015 року, а всі інші дії як Служби в справах дітей так і виконкому сільської ради набагато пізніше, а саме 17.04.2015 року, тобто рівно через один місяць, що ніяк не сприяло швидкому реагуванню на захист дитини.

Як судом вже було попередньо встановлено, ОСОБА_3 є дитиною-інвалідом. Діагностована у нього хвороба, а саме ДЦП, спастичний парапарез, деформація грудної клітки, симптоматична епілепсія, є сама по собі постійною загрозою його життю.

Із повідомлення завідуючої амбулаторією загальної практики сімейної медицини від 23.05.2013 року (а.с.33), суду відомо, що за сім'єю відповідача де проживає малолітня дитина ОСОБА_3 ведеться медичний патронаж лікарем та медичними сестрами а також соціальним працівником. Дитина отримує дитяче харчування та ліки.

Із допиту в суді, в якості свідка, соціального працівника Ропчанської сільської ради ОСОБА_6 вбачається, що при відвідуванні нею сім'ї ОСОБА_4, вона не бачила щоб відповідач перебувала в стані алкогольного сп'яніння. В будинку завжди було прибрано, чисто і тепло. Наявними були запаси харчів.

Таким чином, не отримавши підтверджень загрози життю чи здоров'ю дитини суд вважає, що вона була надумана, а тому всі дії пов'язані із відверненням надуманої загрози є неправомірними.

Неправомірним і безпідставним, на думку суду, є також твердження позивача про неадекватність стану відповідача ОСОБА_4, який наводиться у підставах позбавлення її батьківських прав щодо обох дітей, з огляду на те, що вказуючи на неадекватну поведінку відповідача, позивач не приводить жодних доказів такої поведінки.

Заявляючи про неадекватну поведінку, позивач не враховує те, що неадекватна поведінка - це видимий прояв вже наявних або таких що з'являються серйозних психічних захворювань.

Виходячи з цього, суд знаходить, що звинувачення відповідача ОСОБА_4, в неадекватній поведінці, без відповідних доказів медичного характеру, є безпідставним, бездумним і незаслуженим її звинуваченням, тим більше зі сторони позивача, який є органом державної виконавчої влади.

Зважаючи на те, що позовна вимога про позбавлення відповідача батьківських прав ОСОБА_4 відносно її сина ОСОБА_8, ґрунтується на невиконанні нею своїх батьківських обов'язків, що призвело до загрози життю і здоров'ю дитини, та знайшовши що такої загрози не було суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають.

Підтвердженням висновку суду, крім зазначених мотивацій є також і порушення порядку звернення до суду, оскільки орган опіки та піклування, який приймав рішення про негайне відібрання дитини, безпідставно і незаконно проігнорував свої обов'язки, визначені в ст.170 СК України, щодо звернення, у семиденний строк після постановлення рішення, до суду з відповідним позовом. З таким позовом звернувся позивач, але по спливу не семи, а сорока семи днів, і не в зв'язку із прийняттям рішення від 17.04.2015 року про відібрання дитини, а на підставі раніше прийнятого рішення цього ж виконкому від 19.03.2015 року (а.с.92), яким виконком розглядав лист Сторожинецької ЦРЛ від 18.02.2015 року про неналежний стан виконання батьківських обов'язків ОСОБА_4 щодо дітей.

Згідно вказаного листа (а.с.42), керівник лікарської установи повідомляв Службу в справах дітей про наявні, на його погляд, порушення режиму перебування в лікарні, матір'ю малолітнього пацієнта та не виконання нею певних лікарських призначень. Висловлюючи свою думку щодо необхідності лікування та оздоровлення дитини, головний лікар просив вжити заходів щодо впливу на матір дитини-інваліда.

Натомість, не вживаючи ніяких заходів про які просить головний лікар, Служба в справах дітей невідомо яким чином, передає лист до виконкому Ропчанської сільської ради, який розглянувши його і також не приймаючи жодних заходів, вирішує вважати за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно її обидвох дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3, хоча в листі значився тільки ОСОБА_3.

Оскільки позивач зазначав, що вказане рішення і є висновком органу опіки та піклування про вирішення справи, суд, зважаючи на зазначене, вважає такий висновок необґрунтованим і передчасним.

Крім того суд вважає, що такий необґрунтований висновок суперечить інтересам дітей, а тому виходячи із вимог ч.6 ст.19 СК України, суд не погоджується з цим висновком.

На вимогу суду, позивач, який також є органом опіки та піклування в Сторожинецькому районі, підготував свій висновок (а.с.93), який є відтворенням позовної заяви із якою позивач звернувся до суду та доповненням того, що згідно акту обстеження сім'ї № 201 від 28.10.2015 року, умови проживання незадовільні, в будинку брудно, речі розкидані, постільна білизна брудна і в будинку не створені належні умови для повернення дітей в сім'ю.

Виходячи із пояснення вказаної обставини відповідачем, яка вказала, що в будинку разом з нею проживає її мати, яка є лежачою хворою, а брудність полягала в невимитих після прийняття їжі тарілках, а також зважаючи на мету подачі такого висновку, яка визначена в ч.5 ст.19 СК України, суд вважає, що вказаний висновок є необґрунтованим, а тому не погоджується з ним.

Висновок органу опіки та піклування повинен стосуватися розв'язання судом спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Справою, яку в даному випадку розглядає суд є позбавлення відповідача батьківських прав, а не повернення дітей в сім'ю та створення для цього належних умов, як зазначав орган опіки та піклування в своєму висновку.

В ст.164 СК України, законодавець не зазначив таких підстав позбавлення батьківських прав, як наявність в будинку брудної білизни чи посуду або незадовільні матеріально-побутові умови проживання сім'ї, а використання позивачем постанови суду про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності у 2013 році (а.с.39) не може бути підставою позбавлення відповідача батьківських прав щодо її дітей у 2015 році, оскільки згідно положень ст.39 КУпАП, ОСОБА_3 вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

Крім цього, на думку суду і цей висновок, а також рішення органу опіки та піклування в т.ч. позивача, про відібрання дітей, а також про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, не відповідає ні інтересам дітей ні інтересам матері ні інтересам суспільства.

Статтями 111 та 114 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року, визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. При цьому діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно із ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, недоторканності свого житла і таємниці своєї кореспонденції. Не допускається втручання державної влади у здійснення цього права, крім випадків, коли це втручання передбачене законом і необхідне у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинам, для охорони здоров'я чи моральності або для захисту прав і свобод інших осіб.

Підтверджуючи свої висновки щодо невідповідності висновків органу опіки та піклування, інтересам дітей та щодо безпідставності позовних вимог, суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року де суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві».

Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (наприклад, справи «Кутцнер проти Німеччини», та «Зоммерфельд проти Німеччини». Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції».

Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див. справу «Хазе проти Німеччини». При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки». З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків.

Рекомендацією Rec(2006)19 Комітету Міністрів Ради Європи "Про політику на підтримку позитивного виховання дітей батьками", прийнятою 13 грудня 2006 року, у програмах і заходах з підтримки виховання дітей батьками має враховуватися важливість забезпечення певних стандартів матеріально-побутових умов, достатніх для реалізації завдань позитивного виховання дітей. Урядам належить подбати і про те, щоб діти та батьки мали доступ до належного обсягу різноманітних ресурсів (матеріальних, психологічних, соціальних і культурних). Виходячи з інтересів дитини, необхідно також приділяти першорядну увагу забезпеченню таких прав батьків, як право на відповідну підтримку з боку державних органів у виконанні своїх батьківських обов'язків. Особливу увагу слід приділяти сім'ям, які опинилися в складних соціально-економічних умовах і потребують більш конкретної підтримки. Необхідно також, щоб загальні програми доповнювалися адресними цільовими заходами.

Ні адресних цільових заходів, щодо сім'ї ОСОБА_4, ні фактів будь-якої іншої підтримки з боку держави, судом не встановлено.

Згідно Порядку направлення дітей на санаторно-курортне лікування відповідно до медичних показань в санаторно-курортні заклади (крім туберкульозного профілю), затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров'я України 12 січня 2009 № 4, потреба в санаторно-курортному лікуванні визначається лікуючим лікарем відповідно до показань та протипоказань для направлення дітей на санаторно-курортне лікування в санаторно-курортні заклади (крім туберкульозного профілю), терміни лікування (додаток). Діти з порушенням функцій опорно-рухового апарату, у тому числі з церебральними паралічами, направляються на санаторно-курортне лікування у віці з 2 років - за наявності в санаторно-курортних закладах відділень для дітей раннього віку.

Заявляючи, в кожному із повідомлень в Службу в справах дітей, про те, що мама не займається оздоровленням дитини в т.ч. плановим, керівник медичної установи, разом з тим не видавав відповідне направлення на таке оздоровлення, що і ввело в оману органи опіки і піклування, щодо невиконання відповідачем своїх обов'язків щодо дитини в цій частині, а зважаючи на постійний патронажний, лікарський і соціальний супровід сім'ї і дитини-інваліда, слід вважати що підстави позову і в цій частині є необґрунтованими.

Зважаючи на безпідставність позовних вимог в цілому та відмову в їх задоволенні, суд вважає, що відмовити слід і у вимогах щодо стягнення аліментів, сплата яких пов'язана позивачем із позбавленням ОСОБА_4 батьківських прав.

Керуючись ст.ст. 10, 57, 60, 212-215 ЦПК України, та на підставі ст.ст.19, 150, 164, 171 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Сторожинецької районної державної адміністрації Чернівецької області в особі Служби у справах дітей в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Чернівецької області через Сторожинецький районний суд.

Суддя :