АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/1140/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3545/15Головуючий у 1-й інстанції Колотієвський О.О. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Дорош А.І.

Суддів: Бондаревської С.М., Буленка О.О.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 10 вересня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Свої вимоги мотивує тим, що між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» укладено договір фінансового лізингу № 000257, згідно якого предметом лізингу по даному договору є: Jac J2standart. Відповідно до умов договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (Jac J2standart, зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на умовах, передбачених договором. Вказує, що в усній формі представник відповідача роз'яснила, що він повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 96 600 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого зі ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день позивачем було сплачено рахунки на суму 16 100 грн. та на суму 80 500 грн. із зазначенням призначення платежу авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 000257. Однак, представником не було роз'яснено призначення платежу, з якого сума в розмірі 16 100 грн. виявилася адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Позивач же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії та призначення платежу, що був зазначений в рахунку для оплати, наданим цим представником). Позивач вказував, що у договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала мене підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 16100 гривень є адміністративним платежем за оформлення договору. Позивач зазначав, що таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміле сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням його прав як споживача. Просив визнати договір фінансового лізингу № 000257 з додатками від 10.02.2015 року - недійсним та стягнути з відповідача сплачені кошти в розмірі 96600 грн. та сплачену банківську комісію в розмірі 483 грн., а також судові витрати.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 10 вересня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - відмовлено.

З даним рішенням не погодився позивач ОСОБА_2, подав на нього апеляційну скаргу. Вважає рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, задовольнивши їх в повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 10 лютого 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальність «Євролізинг України» та ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу № 000257 та цього ж дня на виконання договору фінансового лізингу позивач сплатив 16 100,00 грн. адміністративного платежу та 80 500,00 грн. авансового платежу відповідно до п. 1.7 договору фінансового лізингу, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 17-23,25,26).

Пунктом 1.1. Договору № 000257 фінансового лізингу визначено, що предметом лізингу по даному договору є автомобіль Jac J2standart, обєм двигуна 1,0 бензин, тип КПП механічний, привід передній, який ОСОБА_2 переданий не був.

Зі змісту укладеного між сторонами договору лізингу вбачається, що сторони визначили основні умови договору лізингу , які передбачені Законом України « Про фінансовий лізинг».

Зокрема, сторони договору чітко визначили, що у лізинг передається автомобіль Jac J2standart об'єм двигуна 1,0 бензин, тип КПП механічний, тому підстав вважати невизначеним предмет договору немає.

Також сторони договору чітко визначили умови переходу права власності на об'єкт лізингу, відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу, права та обов'язки сторін.

Факт підписання ОСОБА_2 умов договору свідчить, що його волевиявлення було вільним та перед підписанням договору він мав змогу ознайомитися з кожною сторінкою підписуваного ним договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що жодного належного чи допустимого доказу на підтвердження факту введення в оману, чи застосування примусу ( фізичного чи психологічного ) під час підписання договору та його подальшого виконання позивачем не надано, отже підстав для застосування ст. 230 ЦК України та ст. 19 Закону України « Про захист прав споживачів» суд не вбачає. Доводи позивача про те, що у договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені ЗУ «Про фінансовий лізинг», Цивільним кодексом України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, є помилковими. Позивач, заявляючи вимогу про визнання недійсним спірного договору згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не послався на підстави, які б вказували на те, що умови договору є несправедливими за наявністю одночасно ознак того, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін або завдають шкоди споживачеві, оскільки сам договір містить 17 самостійних статей, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача, а Закон України «Про захист прав споживачів» повинен застосовуватися у системному зв'язку із спірними правовідносинами, що регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним.

Як встановила колегія суддів, такий висновок місцевого суду є правильним, оскільки суд дійшов його після повного, всебічного та об"єктивного з"ясування фактичних обставин справи, прав та обов"язків сторін в даних правовідносинах, з правильним застосуванням норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд обгрунтовано виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження невідповідності спірного договору положенням ст.ст.203, 215 ЦК України, що позивачем не наведено жодних обставин на підтвердження невідповідності договору фінансового лізингу вимогам ст.ст. 18,19 аклну України «Про захист прав споживачів».

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Стаття 215 ЦК України містить підстави недійсності правочину. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доводи позивача про те, що йому нав»язано договір, не заслуговує на увагу, оскільки, як вказує сам позивач у позові, після підписання та вивчення змісту договору йому стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, можливості розірвати договір немає. Вбачається недобросовість користування правами сторони договору з боку позивача, оскільки він мав реальну можливість вивчити зміст договору до його підписання, потім прийти до висновку укладати цей договір чи ні. Позивачу було відомо, що буде укладеного договір у письмовій формі, тобто умови договору будуть виписані на паперових носіях, з умовами договору він мав можливість ознайомитися до його підписання.

Також не заслуговують на увагу доводи позивача про те, шо місцевий суд не врахував ч. 2 ст. 627 ЦК України, яка передбачає, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Місцевий суд у своєму рішенні конкретно вказав, що не вбачає підстав для застосування ст. 230 ЦК України та ст. 19 Закону України « Про захист прав споживачів».

Також не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що складова першого лізингового платежу «адміністративний платіж» виходить за межі переліку платежів, передбачених законом, оскільки позивачем цей платіж був сплачений добровільно, у квитанції (а.с. 25) вказано: призначення платежу - адміністративний платіж згідно договору фінансового лізингу від 10.02.2015 р., підписом платника підтверджено правильність вказаних реквізитів.

Доводи позивача про те, що укладений сторонами договір фінансового лізингу не відповідає чинним вимогам законодавства, не заслуговують на увагу, оскільки місцевим судом повно та всебічно дана правова оцінка оспореного договору, судове рішення ухвалене із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов»язковим для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов»язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верхвного Суду України.

Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.09.13 р. № 6-40цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україн є обов»язковою для судів.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 10 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

С У Д Д І :