Номер провадження: 22-ц/785/4953/15
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О., Громіка Р.Д.

За участю секретаря: Фабіжевської Т.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, пені та процентів, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014р. ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, пені та процентів за договором позики.

Посилався на те, що 30.08.2011р. між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого він надав відповідачу у власність гроші на суму 117 000 грн., а ОСОБА_2 зобов'язався повергнути йому усі надані кошти до 30.10.2012р. включно.

Проте у порушення договору ОСОБА_2 до цього часу не здійснив свої договірні зобов'язання.

Відповідно до п. 11 договору позики, за прострочення зобов'язання позичальник виплачує пеню в розмірі 2% від простроченої суми за кожень день прострочення.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив задовольнити його позовні вимоги та стягнути з відповідача на його користь: суму боргу-117 000 грн.; пеню в розмірі 854 100 грн. (за період з 12.09.2013р. по 11.09.2014р); проценти за прострочення зобов'язання на підставі ст. 625 ЦК України на суму 6 548,79 грн. та судові витрати - 3 775,9 грн.

Заочним рішенням суду від 25.11.2014р. позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 30.08.2011р. у сумі 977 648 грн. 79 коп. та судові витрати на суму 3 654 грн.

Ухвалою суду від 09.04.2015р. заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У судове засідання апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 та йог представник не з'явилися, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином. Вони подали до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 хворіє, а його представник - 05.11.2015р. приймає участь у розгляді іншої справи у Апеляційному суді м. Києва. Колегія суддів визнала, що обставини на які посилаються заявники, не можуть бути підставами для відкладання розгляду справи, оскільки відповідач на підтвердження своєї хвороби не надав суду відповідний медичний документ, який би підтверджував неможливість його участі у розгляді справи через хворобу й він мав можливість направити до суду для участі у справі іншого представника, який 20.10.2015р. знайомився з матеріалами цивільної справи. За правилами ч.2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач за договором позики одержав від позивача 117 000 грн., які він в обумовлений строк не повернув, прострочив виконання грошового зобов'язання і тому він має повернути суму позики, сплатити позивачу пеню в розмірі 854 100 грн. та три відсотки річних на підставі ст. 625 ЦК України на суму 6 548,79 грн.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можна.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розимір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю договір про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 30.08.2011р. між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується письмовим договором позики від 30.08.2011р., який було вчинено у с. Шендерів, Таврівського району, Вінницької області, за змістом якого ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 117 000 грн. та зобов'язався їх повернути до 30.10.2012р., а/с.6.

Факт передачі грошових коштів за договором позики посвідчено у п. 2 договору, у якому зазначено, що сума позики прийнята в повному обсязі від позикодавця позичальником до підписання цього договору.

Колегія суддів вважає, що факт укладання договору позики за обставинами викладеними вище підтверджується зазначеним письмовим договором, що був підписаний сторонами, який відповідає їх внутрішній волі, а їх волевиявлення було вільним. Цей правочин оформлено у відповідності до вимог закону й він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені ним.

Відповідач на виконання свого обов'язку, передбаченого ч.1 ст. 60 ЦПК України, не надав суду переконливих доказів того, що він кошти від ОСОБА_4 не одержував, і що договір позики ним не була підписано.

Більш того, призначеною апеляційним судом почеркознавчою експертизою №3153/02 від 31.08.2015р. встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 у договорі позики від 30.08.2011р., розташований у верхній частині оборотної сторони документу, а саме - під друкованим текстом «Позичальник»: ОСОБА_2 АДРЕСА_1, виконаний самим ОСОБА_2

Крім того, відповідач у відповідності до положень закону не звертався до суду з позовом про визнання цього правочину недійсним.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Тому суд обгрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача три відсотки за прострочення зобов'язання на суму 6 548,79 грн.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Як установлено судом, пунктом 11 договору передбачено, що у разі несвоєчасного погашення платежів позичальник зобов'язуєься сплачувати позикодавцю неустойку в розмірі 2% від усієї суми позики за кожен день прострочення.

За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Суд першої інстанції визнав, що позивач має право на відшкодування пені в розмірі 854 100 грн. за період з 12.09.2013р. по 11.09.2014р., тобто за один рік до дня пред'явлення позову.

За таких обставин заява відповідача про застосування строку позовної давності не може бути прийнята судом до уваги.

Крім того, частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

З огляду на зазначені обставини та враховуючи і той факт, що заявлена до стягнення сума пені значно перевищує суму самої позики та відсотків, апеляційний суд застосовує правило ч.3 ст.551 ЦК України про співмірність вимог із розміром заподіяних збитків із врахуванням таких істотних обставин справи, а саме те, що відповідач є особою пенсійного віку, має інші грошові зобов'язання, які негативно відобрязяться на нього та членів його сім'ї, і тому зменшує суму пені до 124 000 грн.

Не застосування норми частини третьої статті 551 ЦК України призвело до ухвалення незаконного рішення у справі, тому воно підлягає зміні.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 03.09.2014р. №6-100 цс 14, що відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Вирішуючи справу суд на зазначене не звернув уваги, неповно дослідив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, та порушив норми процесуального права, а тому його рішення на підставі п.п.1, 4 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316-317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2014 року змінити.

Зменшити стягнуті за рішенням суду з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 30.08.2011 року з 977 648, 79 грн. до 247 548,79 грн., (двісті сорок сім тисяч п'ятсот сорок вісім грн. 79 копійок).

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської області: В.Ф. Парапан

В.О.Панасенков

Р.Д.Громік