РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун.№759/12610/15-ц

пр.№2/759/5444/15

12 листопада 2015 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретарів судового засідання Борисенко А.М., Левко О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення проїзних документів і віз, та виїзд за межі України без згоди та супроводу батька,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 13.08.2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення проїзних документів і віз, та виїзд за межі України без згоди та супроводу батька.

Позов обґрунтовано тим, що 12.06.1999 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Від згаданого шлюбу у сторін у сторін народились діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.10.2011 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.01.2013 року визначено місце проживання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір'ю ОСОБА_1.

Позивач зазначив, що працює у компанії «Проктер енд Гембл» на території України, а з вересня 2009 року і до теперішнього часу працює за контрактом у ТОВ «Проктер енд Гембл» у Російській Федерації, де займає посаду менеджера - провідного спеціаліста.

Із 22.02.2013 року позивач перебуває в офіційному шлюбі з громадянином Росії - ОСОБА_6. Позивач та її чоловік сумісно проживають у придбаній квартирі в місцевому окрузі Хімки, ведуть спільне господарство.

Розуміючи, що діти сторін потребують всебічного виховання, духовного і морального розвитку, позивач бажає спілкуватися зі своїми дітьми якомога частіше. Разом з тим, маючи постійне місце роботи на території РФ, позивачу досить важко поєднувати постійні поїздки до України для проводження достатнього часу з дітьми та виконання її службових обов'язків. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням надати згоду на строковий виїзд дітей за межі України, однак відповідач відмовився надати таку згоду.

З огляду на зазначені обставини позивач просив суд надати дозвіл на тимчасовий до 03 вересня 2018 року - виїзд за межі України її неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька до наступних країн: Російська Федерація; Сполучене Королівство Великої Британії; Північної Ірландії; Республіки Сербія; Королівство Таїланд; Сполучені Штати Америки; Швейцарська Конфедерація; Чорногорія; Королівство Іспанія; Турецька Республіка; Республіка Болгарія; Арабська Республіка Єгипет, а також дозвіл виготовлення проїзних документів і віз до згаданих країн.

У судовому засіданні 06.11.2015 року представник позивача ОСОБА_7 позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач та його представник ОСОБА_8 у судовому засіданні 06.11.2015 року заперечував проти задоволення позову та відповідачем подано письмові заперечення у яких він зазначив, що ним неодноразово надавались дозволи позивачу на виїзд дітей за кордон без супроводу батька, однак, на сьогоднішній день позивач практично постійно проживає та працює на території РФ, має там нову сім'ю та квартиру, у зв'язку з чим існує ризик, що діти в разі виїзду з України можуть вже до неї не повернутися, що може призвести до фактичного позбавлення батька можливості брати участь у вихованні дітей та спілкуванні з ними.

Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.10.2011 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 20).

Від згаданого шлюбу у сторін є діти, а саме: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18), та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 19).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.01.2013 року визначено місце проживання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір'ю ОСОБА_1 (а.с. 21-22).

Судом встановлено, що із 22.02.2013 року позивач перебуває в офіційному шлюбі з громадянином Росії - ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.17).

Відповідно до трудового договору №26/15-ПГ від 31.07.2015 року позивач працює за контрактом у ТОВ «Проктер енд Гембл» у Російській Федерації, де займає посаду менеджера - провідного спеціаліста (а.с. 28-31).

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію права від 25.06.2014 року позивачу на праві спільної сумісної власності належить квартира в місцевому окрузі Хімки, РФ (а.с. 33).

Як вбачається із матеріалів справи та зазначено позивачем у позовній заяві, після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем спілкування між сторонами не складається, практично всі спілкування закінчуються сварками та непорозуміннями, дійти спільної згоди щодо виховання дітей сторонам вкрай важко через різні погляди на життя.

Разом з тим, відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею 33 Конституцією України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною 1 статті 3 Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція), яка була 27 лютого 1991 року ратифікована Верховною Радою України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Таким чином, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків, батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України», постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами).

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном;

3) у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій:

свідоцтва про смерть другого з батьків;

рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків;

рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім;

рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним;

рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків;

довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Разом з тим, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків, батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей.

Зважаючи, що позивачем не зазначено конкретного терміну вивезення дітей за кордон до перелічених ним країн, а надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на багаторазові короткочасні виїзди дітей за кордон без згоди батька суперечить положенням чинного законодавства та призведе до фактичного позбавлення батька можливості брати участь у вихованні дітей та спілкуванні з ними, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Посилання позивача на конфліктні ситуації, які регулярно виникають між сторонами з приводу надання дозволу на виїзд за кордон дітей, суд в розрізі даного спору, не може врахувати як підставу для задоволення позову, оскільки це питання вирішується в установленому законом порядку.

Посилання позивача на те, що відповідач нерегулярно приймає участь у забезпеченні дітей та їх утриманні, а також не надає дозвіл на виїзд дітей за кордон, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, та були спростовані письмовими доказами наданими відповідачем, а саме: платіжними дорученнями щодо перерахування відповідачем грошових коштів на утримання дітей та заявами до прикордонних та митних служб, щодо надання згоди на виїзд дітей за кордон у визначені строки (а.с. 98-124).

На підставі викладеного, керуючись ст. 313 ЦК України, ст.ст. 141, 157 СК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення проїзних документів і віз, та виїзд за межі України без згоди та супроводу батька - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. Ключник