16 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого: Качана В.Я.
Суддів: Рейнарт І.М., Саліхова В.В.
при секретарі: Мікітчак А.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -
У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики в сумі 529 402,22 грн.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 529 402,22 грн. та судовий збір в сумі 3 654,00 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить суд скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на незаконність оскаржуваного рішення, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2009 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30 000,00 дол. США.

В ході судового розгляду справи встановлено, що при передачі зазначених грошових коштів ні договір позики, ні будь-який інший договір між сторонами не укладався.

Справа 754/14960/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4322/2015
Головуючий у суді першої інстанції Смирнова Є.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Качан В.Я.
Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що фактично позивач передав ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 30 000,00 дол. США, договір комісії між сторонами не укладався. Тому, суд вважає вимоги ОСОБА_3 про стягнення із ОСОБА_1 боргу за договором позики обґрунтованими.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано жодного належного доказу щодо укладення між сторонами саме договору позики на суму 30 000,00 дол. США.

При цьому, доводи позивача ґрунтуються на витягах із кримінальної справи, які взяв до уваги суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення. Однак, матеріалами кримінальної справи підтверджується лише факт передачі ОСОБА_1 грошових коштів, а не факт надання зазначених грошових коштів саме у позику.

Разом з тим, із доводів ОСОБА_1 вбачається, що між сторонами фактично було укладено договір комісії, за яким ОСОБА_1 укладатиме договір позики від свого імені з ОСОБА_6, за що отримуватиме відповідний відсоток.

Зазначені доводи ОСОБА_1 судом першої інстанції до уваги не було взято при ухваленні оскаржуваного рішення, при цьому суд дійшов висновку про те, що договір комісії між сторонами не укладався.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи із положень зазначеної норми ЦПК України, колегією суддів встановлено, що позивачем належним чином не доведено, що між сторонами було укладено саме договір позики на суму 30 000,00 дол. США, а судом першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного рішення, взято до уваги лише доводи позивача, які не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, а також, взято до уваги витяги із кримінальної справи, які підтверджують факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів, однак не підтверджують факту отримання зазначених коштів саме за договором позики.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є недоведеними та не підтверджені належними доказами у справі, ґрунтуються лише на поясненнях самого позивача та свідків у кримінальній справі, що суд і взяв до уваги при ухваленні рішення, при цьому, доводи відповідача про те, що він був лише посередником при передачі спірних грошових коштів, суд до уваги не взяв, вважаючи їх необґрунтованими.

За таких обставин, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: