АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Притула Г.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 листопада 2015 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі Горбачовій І.В.

за участю: позивача ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист прав споживача.

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом та з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 09.02.2015 року та 05.05.2015 року ставив питання про стягнення солідарно з відповідачів на свою користь 172 573,69 доларів США - кошти внесені на депозитні рахунки, 15 000 гривень спричиненої моральної шкоди. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 16.06.2014 року він уклав з ПАТ «Імексбанк» два депозитні договори за якими вніс на депозитні рахунки відповідно 105 000 доларів США та 70 500 доларів США на строк з 16.06.2014 року по 17.12.2014 року зі сплатою 10,5% річних. Після закінчення дії договорів звернувся в банк із заявою про видачу вкладів та нарахованих відсотків. Проте банк не виконав свої зобов'язання та кошти не повернув. Лише 29.04.2015 року було повернуто лише 200 000 гривень гарантованих фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Також згідно ст.625 ч.2 ЦК України та з посиланням на правову позицію ВСУ по справі №6-39цс13 від 29.05.2013 року позивач просив стягнути відсотки за користування коштами в розмірі 10,5% річних та 3% річних. Зазначаючи при цьому також, що діями відповідача йому була спричинена моральна шкода, яку він оцінював у розмірі 10 000 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року ОСОБА_3 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та постановлення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апелянт у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Відповідачі будучи належним чином повідомленими в порядку положень ст. 77 ЦПК про розгляд справи, у судове засідання не з'явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Судом при розгляді справи встановлено, що 16 червня 2014 року між ПАТ «Імексбанк» та ОСОБА_3 були укладені договори № 331-14/4 та № 332-14/4 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20.01.2014 року. Вклад «Постійний клієнт 6».

За умовами зазначених договорів ОСОБА_3 вніс на вкладний рахунок № НОМЕР_2 суму в розмірі 105 000 доларів США, на вкладний рахунок № НОМЕР_1 суму в розмірі 70 500 доларів США зі сплатою 10,5% річних строком на 184 дні з 16.06.2014 року по 17.12.2014 року зі сплатою відсотків щомісячно.

17.12.2014 року ОСОБА_3 звернувся до банку із заявами про повернення банківських вкладів в зв'язку із закінченням строку їх дії.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог суд першої інстанції вказував на те, що, на час розгляду позову розпочалась процедура ліквідації банку, тому до правовідносин, вважав не застосовуються норми ЦК України, а слід застосувати спеціальні норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

І саме у відповідності до ч. 1 , ч. 3 ст. 27 цього Закону Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Отже, так як Законом передбачена спеціальна процедура повернення вкладів банківської установи у випадку її ліквідації, при тому, що виплати коштів розпочались, суд вважав не встановленими порушення прав позивача в частині неповернення коштів банківського вкладу, а відтак законом передбачених підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з банку суми банківських вкладів нема.

При цьому судом також вказувалось про недоведеність позивачем винних дій ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо доведення банку до неплатоспроможності, а відтак і покладення на них солідарної відповідальності по поверненню депозитних коштів. Як і доказів на підтвердження моральних страждань, а відтак суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Завертаючись до суду апелянт зазначав, що суд першої інстанції суд першої інстанції порушив чинні норми матеріального та процесуального права та якому позивачем було заявлено про недовіру та відвід не міг прийняти законне та справедливе рішення по справі. Стосовно прийнятого рішення - вважав, що Шевченківський районний суд м. Києва, як суд першої інстанції, взагалі не розглядав справу по суті заявлених вимог.

Та те, що умовами депозитних договорів ОСОБА_3 з ПАТ «Імексбанк» не передбачено зобов'язань сторін відносно Фонду, який є спеціальною державною установою, що не має відношення до договірних взаємовідносин вкладника та банку. При визнанні НБУ неплатоспроможності банку, Фонд виконує спеціальні функції у сфері державного гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Вказаним законом не передбачена цивільно - правова відповідальність Фонду по майновим зобов'язанням неплатоспроможного банку.

Крім того, вказував, що судом залишено поза увагою, що станом на 17.12.2014 року, дату закінчення договорів № 331- 14/4 та № 332-14/4 від 16.06.2014 років, та пред'явлення вимог до банку про повернення депозитних коштів, дія ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на правовідносини сторін не поширювалась, а визначалась іншими діючими законами та нормативно-правовими актами НБУ. Його позов до ПАТ «Імексбанк» та до власника банку - ОСОБА_4 і Голови правління ОСОБА_5 про захист прав споживача банківських (фінансових) послуг подано в суд -05.01.2015 року, до визнання НБУ його неплатоспроможним та введення Фондом тимчасової адміністрації банку (26.01.2015 року). Станом на 17.06.2015 р., дату прийняття рішення по справі, ПАТ «Імексбанк» не ліквідовано, а лише розпочато процедуру його ліквідації.

Колегія суддів вважає, що апелянтом було залишено поза увагою те, що випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені у спеціальному законі.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п.6 ч. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та / або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, в ч. 1 встановлено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно п. п. 1, 2, ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів и та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Обмеження не поширюються на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим НБУ до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами ( ч. 1 ст. 26 Закону України).

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно із ч. ч. 2, 3, 5 ст. 27 Закону уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

Згідно з ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у такій черговості:

- зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян; - грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; - вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 цього Закону, та щодо покриття витрат Фонду, передбачених у пункті 17 частини п'ятої статті 12 цього Закону; вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; - вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави наданої для забезпечення кредитів рефінансування; - вимоги фізичних осіб, платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано (крім фізичних осіб- суб'єктів підприємницької діяльності); - інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; - вимоги за субординованим боргом.

Відтак, вимоги кредиторів банку після прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку підлягають задоволенню в порядку, визначеному ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Отримані під час виконання ліквідаційної процедури кошти, спрямовуються у визначеній чинним законодавством черговості, задоволення вимог кредиторів банку поза її межами Законом не передбачено.

Також не спростовують висновків суду і посилання апелянта на те, що судом не враховано правову позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, для ситуацій, пов'язаних з банкрутством банків (ухвала по справі №6-13275св14 від 16.07.2014 року) та ухвала Вищого адміністративного суду України - від 23.04. 2014 року по справі К/800/54318/14.

Так як застосування судом ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який регулює порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами у неплатоспроможних банках, ніяким чином не перешкоджає вкладнику звернутися до суду за захистом порушеного права та вимагати стягнення сум, які йому не повернуті за системою гарантування, виходячи із норм діючого цивільного законодавства України та умов договорів банківського вкладу.

Звертаючись до суду з позовом позивач вказував на те, що відповідачі по справі ( банк, ОСОБА_4, ОСОБА_5) відповідають за невиконання взятих на себе зобов'язань по договорам у солідарному порядку.

У той же час умовами договорів така відповідальність передбачена не була. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також не були стороною договорів. Будь - яких доказів в розумінні положень ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження винних дій зазначених осіб у ході розгляду справи також надано не було.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст.303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: