Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді Собіни І.М.

Суддів: Оніпко О.В.,Шеремет А.М.

Секретар судових засідань Коробчук А.М.

З участю представника ОСОБА_2, третіх осіб, та представника органу опіки і піклування,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - орган опіки та піклування про захист майнових прав шляхом припинення права власності та визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаними позовними вимогами.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про захист майнових прав шляхом припинення права власності, визнання права власності на спадкове майно - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджуючись з рішенням суду, вважає його таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Доводила, що рішенням Рівненського міського суду від 13 січня 2014 року, яке є чинним, визнано заповіт від імені ОСОБА_9, посвідченого нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори, 16 червня 1994 року за № 1-3005 - недійсним, були встановлені такі обставини: „ОСОБА_9 після розірвання шлюбу з матір'ю позивачки ОСОБА_10, шлюбу з будь-якою іншою особою не укладав, доказів щодо його проживання з матір'ю відповідача суду надано не було. Судом також встановлено, що після розлучення з матір'ю позивачки та під час народження інших дітей матері відповідача, ОСОБА_9 не визнавав цих дітей як своїх, а їх мати (мати відповідача) не тільки в свідоцтві про народження дітей вказувала в графі „батько" іншу особу, але й за життя ОСОБА_9 не вчиняла жодних дій для встановлення батьківства за заповідачем по справі".

Суд першої інстанції не взяв до уваги наведених обставин, які відповідно до правил ч. 3 ст. 61 ЦПК України мають преюдиційне значення, а саме: відповідачі не є дітьми спадкодавця ОСОБА_9, а заповіт ОСОБА_9 від 16 червня 1994 року на користь (ОСОБА_11) ОСОБА_5 визнано недійсним.

Зазначає, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків відповідачів щодо власності на частки в спадковому майні було рішення апеляційного суду Рівненської області від 20 листопада 2008 року, яке в свою чергу, виділяючи частку відповідачу ОСОБА_5 4/9 від 57/100 частин, враховувало як підставу виникнення права власності цього відповідача на спадкове майно заповіт ОСОБА_9 на користь ОСОБА_5 Проте, оскаржуваним рішенням не враховано, що цей заповіт визнано недійсним.

Вважає, безпідставним висновок суду про те, що така форма захисту порушеного права, як припинення правовідношення застосовується як правило у разі невиконання чи неналежного виконання боржником своїх зобов'язань і до них відносяться позови про розірвання цивільно-правових договорів, визнання угод такими, що не підлягають виконанню, а не стосуються права власності.

При цьому суд не звернув уваги на те, що ч. 2 ст. 346 ЦК України передбачено, що право власності може бути припинено в інших випадках, встановлених законом.

Вважає, що вона єдина донька ОСОБА_9, як спадкоємець першої черги за законом, має право на спадкування 57/100 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1.

Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просила, оскаржуване рішення скасувати ухвалити у справі нове рішення про задоволення її вимог в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі та їх представників у межах апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду дійшла висновку про її часткове задоволення з таких підстав.

Відповідачі та їхній представник в судове засідання повторно не з"явились, хоч належним чином були повідомле ні судом про час і місце слухання спрнави.

Частиною 2 статті 321 ЦК України встановлено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_2 є донькою і спадкоємцем першої черги померлого ОСОБА_9

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 20 листопада 2008 року визнано за ОСОБА_5 на підставі заповіту складеного ОСОБА_9 та посвідченого 16 червня 1994 року нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори право власності на 4/9 частини спадкового майна від 57/100 частини домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Рівненського міського суду від 13січня 2014 року залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 10 квітня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 жовтня 2014 року визнано недійсним заповіт від імені ОСОБА_9, на користь ОСОБА_11, посвідченого нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори Гавриловою В.А. 16 червня 1994 року за реєстраційним номером № 1-3005.

Обґрунтовуючи свої вимоги про припинення права власності відповідачів на частину спадкового домоволодіння, ОСОБА_13 посилалась на обставини встановлені судовим рішенням (яке є чинним) Рівненського міського суду від 13 січня 2014 року про визнання заповіту недійсним, посилаючись на його приюдиційність для вирішення даної справи.

Повністю відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_13 суд першої інстанції неповно з'ясувавши обставини справи та порушивши норми матеріального та процесуального права, не звернув уваги на те, що підставою для спадкування 4/9 частин спадкового майна ОСОБА_5 був заповіт складений на його користь.

Частиною 2 статті 346 ЦК України передбачено, що право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Зокрема, у випадку визнання недійсним правовстановлюючого документа.

Оскільки заповіт, як підстава для видачі свідоцтва про право на спадщину був визнаний рішенням суду недійсним, позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині підлягали до задоволення.

Доводи автора апеляційної скарги про припинення права власності на спадкове майно інших спадкоємців, на увагу не заслуговують оскільки, предметом рішення Рівненського міського суду від 13 січня 2014 року було визнання заповіту недійсним, а тому підстав для припинення права власності на спадкове майно інших спадкоємців та визнання за позивачкою права власності на все спадкове майно, колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, позивачка після смерті свого батька в установленому порядку та передбачений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а тому вона не позбавлена права на отримання свідоцтва про спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України.

В іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга не спростовує висновків суду і підлягає відхиленню.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3 і 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року частково скасувати.

Припинити право власності відповідача ОСОБА_5 на 4/9 частини у спадщині від 57/100 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, яка відкрилася після смерті ОСОБА_9 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено сторонами в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів починаючи з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.М.Собіна

Судді: О.В.Оніпко

А.М.Шеремет