У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, про стягнення частки у спільній сумісній власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_10, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 24 грудня 2005 року по 14 жовтня 2011 року. В період шлюбу ними за спільні кошти придбані транспортні засоби: автомобіль марки «Hyundai Tucson», 2008 року випуску та автомобіль марки «Toyota Camri», 1997 р.в., а також причеп КДР 050100, 2009 р.в. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу між сторонами їй стало відомо, що автомобіль марки «Toyota Camri», 1997р.в., які під час шлюбу відповідач відчужив без її згоди.

Крім того, 04 березня 2011 року вони на спільні кошти придбали некапітальний пункт дрібно роздрібної торгової мережі (кіоск), що розташований за адресою: АДРЕСА_1, площею 13,67 кв.м. Відповідач зареєстрований фізичною особою-підприємцем та в процесі здійснення підприємницької діяльності у період з 20 жовтня 2009 року до 14 жовтня 2011 року отримував дохід, який також підлягає розподілу між сторонами.

Посилаючись на вказане з урахуванням уточнень, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частки в спільному майні подружжя за автомобіль «Toyota Camri» у розмірі 36 тис. грн, за автомобіль «Hyundai Tucson» у розмірі 50 553 грн, за причеп у розмірі 1 710 грн, стягнути частку доходів отриманих відповідачем від підприємницької діяльності за період з 20 жовтня 2009 року до 14 жовтня 2011 року у розмірі 44 500 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Hyundai Tucson», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований на праві власності за ОСОБА_9.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину причепу КДР 050100, 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, який зареєстрований на праві власності за ОСОБА_7.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_10, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 24 грудня 2005 року по 14 жовтня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася дочка ОСОБА_11, на утримання якої за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2011 року з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 стягуються аліменти на дитину в розмірі 870 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Також судами встановлено, що 23 серпня 2005 року ОСОБА_7 до шлюбу було придбано автомобіль «Toyota Carina», 1995 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, який продано в 2007 році.

У 2007 році ОСОБА_7 придбано автомобіль «Toyota Camri», 1997 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4, який було відчужено у 2008 році.

Також в період шлюбу ОСОБА_7 було придбано автомобіль «Hyundai Tucson», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; причеп КДР 050100, 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, № шасі НОМЕР_5; некапітальний пункт мілкодрібної торгівлі сеті (кіоск), що розташований по АДРЕСА_1.

Відповідач є суб'єктом підприємницької діяльності, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_6.

За період 2009-2011 року ним було отримано дохід в розмірі 98 тис. грн., що вбачається зі звітів суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника податку за відповідний період.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 березня 2013 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_9 та визнано недійсним правочин з відчуження автомобіля марки «Hyundai Tucson», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9, з тих підстав, що зазначене майно являється спільною сумісною власністю подружжя і продаж майна вчинено без згоди ОСОБА_6

Згідно висновку експерта від 01 червня 2013 року ринкова вартість автомобіля «Hyundai Tucson», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, складає 101 106 грн, ринкова вартість причепу КДР 050100, 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, № шасі НОМЕР_5, складає 3 420 грн.

Згідно довідки ГУМВС України в Одеській області від 26 вересня 2013 року, станом на 21 вересня 2013 року автомобіль «Hyundai Tucson», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 зареєстрований на ім'я ОСОБА_9

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що автомобіль марки «Hyundai Tucson», державний номерний знак НОМЕР_1, та причеп КДР 050100, державний номерний знак НОМЕР_2, придбані за час шлюбу, а тому є спільним сумісним майном подружжя і підлягають поділу по 1/2 частині майна за кожним. При цьому, суд вказав, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми грошової компенсації за її частину зазначеного майна задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_7 не надав згоди на відповідну компенсацію.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки суми грошової компенсації за належну їй частину автомобіля «Toyota Camri», 1997 року випуску, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відчуження вказаного автомобіля ОСОБА_7 відбулось за час шлюбу за фактичної згоди ОСОБА_6, оскільки остання не оскаржувала договір такого відчуження.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення відповідача на користь позивача частини доходів, отриманих відповідачем від підприємницької діяльності за період з 29 жовтня 2009 року по 14 жовтня 2011 року, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що у вказаний період сторони перебували у шлюбі, мали спільний бюджет та спільно витрачали вказані кошти.

Проте, повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

У частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми грошової компенсації за її частину автомобіля «Hyundai Tucson», державний номерний знак НОМЕР_1 та причепу КДР 050100, державний номерний знак НОМЕР_2, суди не врахували таке.

У відповідності до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

З цього положення випливає, що згода одного з подружжя - це згода того з них, на користь кого буде присуджуватися грошова компенсація, тобто бажання відповідача в цьому випадку відповідно до закону не є визначальним.

Натомість, позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_7 компенсації частки у спільній сумісній власності, заявивши свою згоду з таким способом вирішення спору в цій частині.

Також, у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Крім того, в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми грошової компенсації за належну їй частину автомобіля «Toyota Camri», 1997 року випуску, суди не врахували таке.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

При цьому, згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто висновок судів першої та апеляційної інстанції про те, що автомобіль «Toyota Camri», 1997 року випуску, відчужений за фактичної згоди ОСОБА_6 не може ґрунтуватися на припущеннях і має бути підтверджений належними та допустимими доказами, оціненими судом.

Також, для правильного вирішення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача частини доходів, отриманих відповідачем від підприємницької діяльності за період з 29 жовтня 2009 року по 14 жовтня 2011 року слід врахувати наступне.

Пунктом 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що відповідно до положень ст.ст. 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Також у рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Таким чином, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності.

Вирішуючи спір в цій частині, суди першої та апеляційної інстанцій обмежились узагальнюючим висновком стосовно того, що кошти від підприємницької діяльності сторони витрачали спільно як подружжя, оскільки мали спільний бюджет.

Однак, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження зазначених висновків, хоча такі висновки також мають підтверджуватись відповідними доказами. При цьому, враховуючи презумпцію спільності майна подружжя, закріплену в СК України, тягар доказування у цьому випадку лежить на відповідачеві.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_10, задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик