УХВАЛА

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області про відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 5 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з березня 1980 року по 3 вересня 2001 року працював у відповідача у особливо шкідливих умовах праці. За висновком МСЕК від 11 квітня 2001 року йому вперше було встановлено 50 % втрати професійної працездатності, а з 2006 року безстроково встановлено 50 % втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності. Професійна хвороба розвинулась внаслідок впливу шкідливих факторів виробництва, невиконання адміністрацією підприємства своїх обов'язків по створенню безпечних умов праці. Зазначав, що постійно змушений лікуватися, проходити постійні медичні огляди та обстеження, що завдає йому моральних страждань. Також через тривалість лікування він не може вести повноцінний спосіб життя і зміни в життєвих відносинах, сімейних обставинах викликають у нього значні моральні переживання, почуття безвихідності і відсутності перспектив на майбутнє.

Ураховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 30 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 19 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 5 травня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент встановлення позивачу вперше стійкої втрати працездатності, а саме 22 березня 2001 року, Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», положеннями якого позивачем обґрунтовувались позовні вимоги, вступив у дію з 1 квітня 2001 року, тому вважав, що Фонд не є належним відповідачем у даній справі.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду. При цьому зазначив, що представник позивача не скористався роз'ясненнями йому судом першої інстанції норм процесуального законодавства щодо порядку заміни належного відповідача або залучення до участі у справі належного відповідача, а суд апеляційної інстанції позбавлений такої процесуальної можливості заміни сторони чи залучення сторони до участі у справі на стадії апеляційного перегляду справи.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що з березня 1980 року по 3 вересня 2001 року ОСОБА_3 працював у відповідача у особливо шкідливих умовах праці. За висновком МСЕК від 11 квітня 2001 року йому вперше було встановлено 50 % втрати професійної працездатності, а з 2006 року безстроково встановлено 50 % втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» страховими виплатами є грошові суми, які згідно із Законом Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Статтею 30 цього Закону передбачено, що ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду соціального страхування від нещасних випадків і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров'я.

Відповідно до ст. 40 указаного Закону страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв'язку із страховим випадком; зазначений строк встановлюється МСЕК.

Отже, право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-74 цс 11 від 19 грудня 2011 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач посилався на те, що акт розслідування його професійного захворювання складено 5 квітня 2001 року та вперше комісією МСЕК йому встановлено втрату професійної працездатності 11 квітня 2001 року (а. с. 18, 41), тобто на момент дії Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який діє з 1 квітня 2001 року, тому вважав, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області має відшкодовувати завдану шкоду.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору; зокрема доводи позивача про завдання йому шкоди у зв'язку з професійним захворюванням, які спричинили втрату працездатності, не навів мотивів відхилення таких доводів, не перевірив законність та обґрунтованість рішення районного суду й не вирішив заявлених вимог.

При цьому посилання апеляційного суду про пред'явлення позивачем позову до неналежного позивача й про те, що представник позивача не скористався роз'ясненими йому судом першої інстанції норм процесуального законодавства щодо порядку заміни належного відповідача або залучення до участі у справі належного відповідача не узгоджуються з встановленими судом обставинами про час встановлення позивачу вперше комісією МСЕК стійкої втрати професійної працездатності 11 квітня 2001 року (а не 22 березня 2001 року) під час дії Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (з 1 квітня 2001 року) і відповідно до ст. 28 цього Закону на Фонд соціального страхування від нещасних випадків покладається обов'язок виплати страхових виплат особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку і право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення їм комісіями МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 5 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик