УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І., Маляренка А.В., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

за участю представника відповідача - Каракоці О.Р.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_8, про визнання частково недійсною умови надання споживчого кредиту фізичним особам, що є складовою частиною кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним та скасування пункту 2.4 розділу 2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які є складовою частиною кредитного договору від 23 червня 2006 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством комерційний банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), та її чоловіком ОСОБА_8, оскільки вказані норми порушують її права як дружини однієї із сторін в договорі, так як ОСОБА_8 та банк не повідомили її про укладення кредитного договору для придбання товарів, указаних в заяві, а кошти за кредитом стягуються з пенсії ОСОБА_8

Також вважає, що, оскільки її права укладеним договором порушені, вона не погоджується з тим, що позичальник доручає банку списувати кошти також в іноземній валюті в розмірі, еквівалентному сумі заборгованості, крім того, товар, який є заставним майном, відсутній в їхній квартирі.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23 березня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсними пункт 2.4 розділу 2, підпункт 3.2.5 пункту 3.2 розділу 3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка), що є складовою частиною кредитного договору від 23 червня 2006 року № DNH4КР65110376, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 13 травня 2015 року рішення місцевого суду скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду Рівненської області від 13 травня 2015 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 23 червня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8 укладений договір № DNH4KP65110376, за яким останній отримав кредит у розмірі 19 500 грн для купівлі ТНС в торговельно-сервісному підприємстві, а саме: у ПП ОСОБА_9, зі сплатою щомісячного платежу у розмірі 1 044 грн 94 коп., що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісії та інших витрат згідно з умовами, строком на 24 місяці - по 23 червня 2008 року.

Предметом застави згідно з договором є зазначені в ньому деревообробні матеріали та вироби вартістю 20 000 грн.

Пунктом 2.4 розділу 2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що при укладанні договору вважається, що позичальник діє за згодою, чоловіка (дружини) та іншими співвласниками. Забезпеченням виконання зобов'язань за договором виступає застава товару, зазначеного у заяві, а також всі інші види застави, поруки тощо, надані банку з метою забезпечення зобов'язань за договором. Банк має право в разі невиконання позичальником зобов'язань одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави. На період дії договору предмет застави знаходиться у володінні і користуванні позичальника. Сторони домовились, що заставна вартість предмета застави дорівнює вартості придбаного товару.

Підпунктом 3.2.5 п. 3.2 розділу 3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що позичальник доручає банку списувати кошти із своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за Заявою та цими Умовами, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядком. У випадку недостатності чи відсутності у позичальника коштів у національній валюті України для погашення заборгованості за кредитом у національній валюті України і/чи відсотків за його користування, і/чи винагороди, і/чи штрафу (пені). Банк має право на списання коштів в іноземній валюті, у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості по кредитно-заставному договору в національній валюті України на дату погашення, і продаж стягнення іноземної валюти на Міжбанківському валютному ринку України, з відшкодуванням банку витрат на сплату збору, комісій і вартості наданих послуг. При цьому позичальник доручає банку оформити заяву на продаж іноземної валюти на МВРУ від імені позичальника.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався приписами ст. ст. 61 <nau://ukr/2947-14|st61>,65 СК України <nau://ukr/2947-14|st65> та виходив з того, що кошти для погашення кредиту утримуються з пенсійного рахунка ОСОБА_8, дана пенсія є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_8, кредитний договір не є дрібним побутовим, а тому має бути укладений лише за згодою позивача, якої не було. Тому відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України <nau://ukr/435-15|st203> п. 2.4 та пп. 3.2.5 п. 3.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), в т.ч. і кредитний договір в цій частині, суперечать Сімейному кодексу <nau://ukr/2947-14> і, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України <nau://ukr/435-15|st215> кредитний договір у вказаній частині є недійсним.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_8, укладаючи кредитний договір, не здійснював розпорядження майном, набутим ним на праві спільної сумісної власності з позивачем. Визнання недійним правочину відповідно до ст. 215 ЦК України потребує наявності визначених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України підстав, на які відсутнє посилання у рішенні місцевого суду.

Доводи касаційної скарги щодо того, що оспорюваний договір стосується інтересів сім'ї та порушує права позивача, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

Так, відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України.

У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Згода на укладення договору за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Рівненської області від 13 травня 2015 року, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.М. Ситнік