У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_6 про виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 03 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 49 865 дол. США 48 центів. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідач передав банку в іпотеку належний йому житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 кредитних зобов'язань, банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за вказаним вище кредитним договором, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, який рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 06 березня 2012 року задоволено частково та звернуто стягнення на житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1

З огляду на те, що звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, позивач просив позов задовольнити та виселити відповідача з указаного будинку та усіх інших осіб, які у ньому проживають.

Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 03 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2015 року, в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 24 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір №MKH7GK, згідно якого банк видав останньому кредит у розмірі 49865 дол. США 48 центів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24 вересня 2028 року.

В забезпечення виконання вказаного зобов'язання між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 24 вересня 2008 року був укладений договір іпотеки, згідно якого останній надав в іпотеку будинок загальною площею 57,80 м.кв., який розташований за адресою: АДРЕСА_1

Крім цього встановлено, що ОСОБА_6 порушив умови кредитного договору № MKH7GK від 24 вересня 2008 року, не проводив щомісячні платежі для погашення заборгованості за кредитом, внаслідок чого у нього станом на 19 вересня 2011 року виникла заборгованість у розмірі 88 155 дол. США 73 центи.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 06 березня 2012 року задоволено частково позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення суми боргу шляхом звернення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №MKN7GK від 24 вересня 2008 року в розмірі 88 155 дол. США 73 центів звернуто стягнення на будинок загальною площею 57,80 кв., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 24 вересня 2008 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено ч. 3 ст. 109 ЖК України.

Як вбачається з матеріалів справи, після набрання законної сили заочним рішенням Перечинського районного суду від 06 березня 2012 року про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок, банк направив позичальнику-іпотекодавцю ОСОБА_6 письмову вимогу від 19 березня 2014 року №30.1.0.0/2-226 про добровільне звільнення житлового будинку протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Зазначену вимогу ОСОБА_6 отримав 27 березня 2014 року за адресою: АДРЕСА_2.

З відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Закарпатській області №125 від 13 січня 2015 року вбачається, що відповідач ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_6 зареєстрований та проживає за адресою, що є відмінною від адреси предмета іпотеки і позивачем не надано доказів проживання останнього за спірною адресою та порушення ним прав ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом невиконання вимоги про звільнення житлового приміщення, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

При цьому, суди першої та апеляційної інстанцій посилались на те, що при виселенні у судовому порядку з іпотечного майна осіб, які там проживають, слід обов'язково дотримуватись процедури, що передбачена ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» щодо надсилання і отримання доказів отримання іпотекодавцем вимоги письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення, а у разі недотримання такої процедури виселити мешканців з іпотечного майна не можливо.

Проте, повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з огляду на наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору.

Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-455цс15 від 09 вересня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Положеннями процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено також вимоги щодо обов'язкового установлення судом під час вирішення спору в межах позовних вимог обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, без виконання яких ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Для застосування положень ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України у спірних правовідносинах, що склалися між сторонами (виселення осіб з предмета іпотеки, на яке судовим рішенням звернуто стягнення), проживання чи не проживання відповідача (власника іпотечного майна) не має вирішального значення, оскільки визначальною обставиною у спірних правовідносинах, з урахуванням предмета позову, є необхідність захисту прав іпотекодержателя та забезпечення йому можливості задоволення боргових вимог за рахунок іпотечного майна, що передбачено вимогами закону та умовами укладеного між сторонами іпотечного договору.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що кореспонденцію за адресою знаходження спірного предмета іпотеки отримано членом сім'ї ОСОБА_6 - ОСОБА_8, тобто у даній справі є підстави вважати, що іпотекодержателю ускладнюють/унеможливлюють процес реалізації предмета іпотеки, у зв'язку з цим ПАТ КБ «Приватбанк» не може задовольнити свої вимоги до боржника, що не відповідає принципу належного виконання зобов'язання відповідно до умов договору та вимог закону (ст. 526 ЦК України).

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 03 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик