Справа № 151/380/15-ц Провадження № 22-ц/772/2158/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 34Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого судді Панасюка О.С., суддів Рибчинського В.П., Берегового О.Ю., з участю секретаря Топольської В. О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом прокурора Чечельницького району Вінницької області в інтересах держави в особі Бондурівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення збитків, завданих самовільним використанням земельної ділянки, за апеляційною скаргою прокурора Чечельницького району Вінницької області на рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 29 травня 2015 року,

встановила:

24 квітня 2015 року прокурор Чечельницького району Вінницької області звернувся до суду з цим позовом, вказуючи, що 16 березня 2009 року за біржовим контрактом № 09/63 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали багаторічні насадження, розташовані на земельній ділянці резервного фонду на території Бондурівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області площею 49,5729га (багаторічні насадження 47,5101га та 2,0628га під шляхами).

Оскільки відповідачі використовують земельну ділянку без правовстановлюючих документів і у 2012 2014 року не сплачували орендної плати, то просив стягнути з них на користь Бондурівської сільської ради Чечельницького району Вінницької визначений комісією з питань визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам на території Чечельницького району Вінницької області збиток у розмірі 25128,53 грн.

Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 29 травня 2015 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі прокурор Чечельницького району Вінницької області, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просив рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що за біржовим контрактом № 09/63 (договором купівлі-продажу) від 16 березня 2009 року СВАТ «Дружба» в особі ліквідатора (арбітражного керуючого) ОСОБА_4 продало, а ОСОБА_2 та ОСОБА_5 купили багаторічні насадження, що розташовані в с. Бондурівка Чечельницького району Вінницької області, загальною площею 50 га (а. с. 15).

Відповідно до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства Держсільгоспінспекції у Вінницькій області від 12 грудня 2014 року на території Бондурівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області ОСОБА_2 та ОСОБА_5 використовують земельну ділянку резервного фонду площею 49,5729 га, в тому числі: багаторічні насадження 47,5101 га, під шляхами 2,0628 га, без правовстановлюючих документів на право власності чи право користування цією ділянкою та здійснення плати за землю (а. с. 6 7).

2 лютого 2015 року комісією з питань визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам на території Чечельницького району складено акт № 5, за яким визначено розмір збитків використанням ОСОБА_6 та ОСОБА_3 земельної ділянки без правовстановлюючих документів в сумі 25128,53 грн. (а. с. 11).

Разом з тим, 15 червня 2010 року Чечельницькою районною державною адміністрацією видано розпорядження № 206, яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва (на умовах оренди) на території Бондурівської сільської ради, орієнтовною площею 50 га (а. с. 30).

6 квітня 2011 року ОСОБА_3 уклала з ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» договір на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки в оренду (а. с. 32) і 1 грудня 2011 року цей проект було виготовлено (а. с. 39).

З пояснень відповідачів, які не заперечувались позивачем (ч. 1 ст. 61 ЦПК України) видно, що після виготовлення проекту землеустрою він з рештою необхідних документів для затвердження був переданий до відділу Держземагенства у Чечельницькому районі, однак дотепер не затверджений, що унеможливлює укладення договору оренди.

Під час розгляду справи 12 травня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сплатили по 495 грн. земельного податку (а. с. 49).

Як розяснив Верховний Суд України у п. 12 Постанови Пленуму № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи позови про відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, суди повинні мати на увазі, що при вилученні (викупі) сільськогосподарських угідь, лісових земель, чагарників для потреб, не пов'язаних із сільсько - чи лісогосподарським виробництвом, їх тимчасовому зайнятті для інших видів використання, встановленні обмежень щодо використання земельних ділянок, погіршенні якості грунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників, приведенні сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у не придатний для використання стан, неодержанні доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки, відшкодування збитків згідно зі статтями 156, 157 ЗК України здійснюється органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, громадянами та юридичними особами, які використовують земельні ділянки і діяльність яких обмежує права власників та землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу (в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими й іншими відходами та стічними водами).

У випадках самовільного зайняття земельних ділянок, псування, забруднення земель чи вчинення інших порушень земельного законодавства шкода відшкодовується відповідно до статей 211, 212 ЗК України, статей 22, 623, 1166, 1172, 1192 ЦК України особами, що її заподіяли. При заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки її відшкодовує володілець цього джерела згідно зі статтею 1187 ЦК України.

Таким чином до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми про відшкодування шкоди.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, які завдано збитків (втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода)) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Отже, цивільно-правова відповідальність юридичної або фізичної особи за завдану майнову шкоду на підставі ст. 1166 ЦК України настає за умови доведеності всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина в заподіянні шкоди (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-305цс15).

Проте, жодних доказів на підтвердження протиправності дій або бездіяльності відповідачок прокурором не надано. Навпаки, з матеріалів справи видно, що вони вжили усіх необхідних заходів для укладення договору оренди земельної ділянки, на якій розташований їх сад (отримали проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, його погодження Управління культури і туризму Вінницької обласної державної адміністрації, Державного управління охорони навколишнього природного середовища у Вінницькій області, відділу Держземагенства у Чечельницькому районі Вінницької області, після чого передали до відділу Держземагенства для затвердження), однак до тепер цей проект не затверджений, що унеможливлює укладення договору оренди.

Відтак, суд прийшов до правильного висновку про відсутність протиправності у діях відповідачок, а отже й вини (як умисної так і необережної) у заподіянні шкоди.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ч. ч. 1, 2 ст. 144 ЗК України встановлено, що у разі виявлення порушення земельного законодавства державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля складають протокол про порушення та видають особі, яка допустила порушення, вказівку про його усунення у 30-денний строк. Якщо особа, яка допустила порушення земельного законодавства, не виконала протягом зазначеного строку вказівки державного інспектора щодо припинення порушення земельного законодавства, державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля відповідно до закону накладають на таку особу адміністративне стягнення та повторно видають вказівку про припинення правопорушення чи усунення його наслідків у 30-денний строк.

У разі неусунення порушення земельного законодавства у 30-денний строк державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля звертаються до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою.

За самовільне зайняття земельної ділянки передбачено також адміністративну відповідальність за ст. 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Ст. 254 цього Кодексу встановлено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Виходячи зі змісту цих норм, допустимим доказом самовільного зайняття земельної ділянки є складений державним інспектором сільського господарства, державним інспекторо з охорони довкілля протокол про порушення земельного законодавства (протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 53-1 КУпАП), але таких доказів у справі немає.

Не можна також визнати і допустимим доказом розміру шкоди акт № 5 визначення розміру збитків використанням ОСОБА_6 та ОСОБА_3 земельної ділянки без правовстановлюючих документів від 2 лютого 2014 року, тому що він складений відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19 квітня 1993 року, який, в свою чергу, встановлено відповідно до ч. 2 ст. 157 ЗК України, яка, як зазначалося вище, до спірних правовідносин застосуванню не підлягає.

Натомість суд першої інстанції правильно встановив, що оскільки відповідачі фактично використовували земельну ділянку під багаторічними насадженнями, то збов`язані були сплачувати земельний податок у встановленому ст. 272 Податкового кодексу України (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) розмірі 0,03 від нормативної грошової оцінки земель за один гектар, що вони здійснили 12 травня 2015 року.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу прокурора Чечельницького району Вінницької області відхилити.

Рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 29 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_7

Судді: /підпис/ ОСОБА_8

/підпис/ ОСОБА_9

Згідно з оригіналом: ОСОБА_7