"09" грудня 2015 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:
головуючої судді Яровенко Н. О.
при секретарі Бондаревій Ю. Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-
Представник позивача в судове засідання не з`являється. Ухвалою суду від 20 січня 2015 року дана позовна заява була залишена без розгляду через повторну неявку представника позивача. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 травня 2015, ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду скасовано. Враховуючи, що представник позивача в судові засідання не з`являється, суд прийшов до висновку, що справу слід розглянути у відсутність представника позивача.
Відповідач до суду не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, а тому по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України через неявку відповідача в судове засідання.
Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ «УкрСиббанк» передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінив АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с. 44-45).
З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 26 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 213476, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався перед АКІБ «УкрСиббанк» відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх її зобов'язань (а.с.28-29).
Відповідно до п. 1.3. договору поруки, поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору. Пунктом 1.4. договору поруки зазначено, що відповідальність Боржника і Поручителя є солідарними.
Відповідно до п. 2.2. договору поруки, у випадку невиконання Боржником своїх зобов'язань за Основним договором Кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до Поручителя, які є обов'язковими до виконання Поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом).
Договором поруки, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 передбачено, що договор поруки діє до повного припинення всіх зобов'язань Боржника за Основним договором (п.3.1. договору поруки).
Вказана умова договору поруки не відповідає правилам ст.252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.
Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.
Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».
Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

15 жовтня 2012 року ПАТ «Дельта банк» звернувся до ОСОБА_2 з досудовою вимогою погасити заборгованість за кредитним договором (а.с.33).

12 лютого 2013 року позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 0 від 26 червня 2008 року (а.с.34-35). Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 червня 2013 року позовні вимоги були задоволені та стягнуто з ОСОБА_2 1172776 грн. 75 коп. заборгованості (а.с.36-37).

Позивач звернувся до відповідача з вимогою сплати заборгованості 16 квітня 2014 року, що підтверджується копією досудової вимоги (а.с.41).

Враховуючи зазначені факти, шестимісячний строк звернення до поручителя з вимогою, позивачем пропущено.

Крім того, згідно роз'яснень постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України №5 від 30.03.2012 року, в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Статтею 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У пункті 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зі змінами внесеними постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №7 «Про внесення змін і доповнень до постанови пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5» роз'яснено, що при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі №1-26/2011 року «за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг)», встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року по цивільній справі 6-170цс13 дійшов правового висновку, що непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Отже, у суду є підстави відмовити у задоволенні позову, у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Також, слід взяти до уваги ту обставину, що, по факту, позивач двічі звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за одним і тим же кредитним договором до Боржника і до Поручителя окремо.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

З наведеного випливає, що позивач вимагає подвійного виконання зобов'язання, що суперечить встановленими нормами цивільного законодавства України.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат по сплаті судового збору, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 257, 258, 261, 543, 559 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №7 «Про внесення змін і доповнень до постанови пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 208, 212-215, 218, 224 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

в и р і ш и в :

В позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н. О. Яровенко