Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом державного підприємства «Південна залізниця» до ОСОБА_1, треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_2, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинного будівництва за касаційною скаргою державного підприємства «Південна залізниця» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року державне підприємство «Південна залізниця» (далі - ДП «Південна залізниця») звернулось до суду з позовом, в якому просило визнати прибудову, яку самочинно збудував ОСОБА_1, самочинним будівництвом та зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільної прибудови та огорожі навколо неї.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що на його балансі за адресою: АДРЕСА_2, знаходиться частина нежитлової будівлі - майстерня водопостачання, що розташована на земельній ділянці, наданій залізниці у постійне користування згідно державного акту від 23 грудня 1998 року. Вказував, що іншу частину вказаного вище приміщення площею 18 кв. м, займає ОСОБА_1 згідно ордеру, виданого 24 червня 1958 року його матері - ОСОБА_3, яка померла у 2002 році. Зазначав, що у грудні 2009 року ним було проведено обстеження цього приміщення та виявлено самовільно збудовану двоповерхову прибудову поряд з залізничною колією. Правовстановлюючі документи на цю прибудову відсутні. Вказував, що ОСОБА_1 самовільно захопив земельну ділянку навколо прибудови та встановив огорожу, чим перешкоджає здійснювати господарську діяльність. Крім того, ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні його заяви про приватизацію вказаного приміщення з підстав відсутності відомостей про його проживання у цьому приміщенні, відсутності договору найму та особистого рахунку.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2015 року, позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2, шляхом знесення огорожі у вигляді воріт, що встановлені відповідачем біля кімнати № 12.

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі державне підприємство «Південна залізниця», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення змінити, позов задовольнити.

Висновки судів про задоволення позову в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення огорожі у вигляді воріт, що встановлені відповідачем біля кімнати № 12, не оскаржуються, а тому судове рішення в цій частині не переглядається в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив із того, що спірна прибудова є самочинною, збудованою за життя ОСОБА_3, та розташована на земельній ділянці, яка відведена у користування позивачу.

Позов про знесення самочинного будівництва має бути заявлений відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування та іншими особами, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Позивачем не доведено належними доказами, що огорожа навколо будинку та ворота біля кімнати № 9 прибудови встановлені саме відповідачем, а також те, що спірною прибудовою порушено права чи інтереси інших осіб.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Проте колегія суддів з такими висновком апеляційного суду повністю погодитись не може.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судами установлено, що 24 червня 1958 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було видано ордер на зайняття жилого приміщення, а саме квартири площею 18 кв.м у будинку АДРЕСА_3.

ОСОБА_3 померла у 2002 році.

На балансі відокремленого підрозділу «Основ'янське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» державного підприємства «Південна залізниця» знаходиться частина нежитлової будівлі (майстерня водопостачання) за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується копією технічного паспорту та свідоцтва про право власності від 14 серпня 2008 року № 1704, в якому квартира площею 18 кв.м не зазначена.

Зазначена майстерня водопостачання розташована на землях, які надані залізниці в постійне користування згідно державного акту на право постійного користування землею від 23 грудня 1998 року.

24 листопада 2009 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до начальника Основанського будівельно - монтажного експлуатаційного управління про реєстрацію його за адресою: АДРЕСА_2, у зв'язку зі зміною поштової адреси.

На підставі вищевказаного звернення виконавчим комітетом Червонозаводської районної у місті Харкові ради було прийнято рішення від 2 лютого 2010 року № 31, яким скасовано п.1.1 рішення від 6 листопада 2007 року № 744 щодо присвоєння поштової адреси майстерні водопостачання.

1 грудня 2009 року ДП «Південна залізниця» було проведено обстеження цього об'єкту за адресою: АДРЕСА_2 та виявлено самовільно збудовану двоповерхову прибудову поряд з залізничною колією. Споруда прибудована до майстерень водопостачання, про що було складено акт.

11 лютого 2010 року ОСОБА_1 звернувся до позивача з заявою про приватизацію кімнати площею 18 кв.м, однак йому було відмовлено через відсутність документів, які б підтверджували його проживання в даному приміщенні, особистий рахунок не відкритий, в картці бухгалтерського обліку наявність житлового приміщення не зазначена, договору найму житлового приміщення не укладено.

Як убачається з довідки Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 17 грудня 2010 року квартира АДРЕСА_2 в бюро не заінвентаризована та по праву власності не зареєстрована.

Згідно довідки з сектору архівів ДП «Південна залізниця» від 23 грудня 2009 року рішення про виділення земельної ділянки під забудову, актів вводу в експлуатацію щодо будівель які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 не значиться.

У технічному паспорті на будинок АДРЕСА_2 зазначено, що приміщення № 1-12 є самовільними прибудовами.

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_978/ed_2014_09_06/pravo1/T012768.html?pravo=1> власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 212 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1282/ed_2014_09_06/pravo1/T012768.html?pravo=1> самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 376 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2010_01_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України <nau://ukr/435-15|st376> самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України <nau://ukr/435-15|st376>).

Згідно з ч. 7 ст. 376 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843425/ed_2010_01_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Разом із тим, ч. 1 ст. 16 ЦК України <nau://ukr/435-15|st16> передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною 2 цієї статті.

З наявних доказів, які містяться в матеріалах справи, убачається, що право позивача щодо спірної земельної ділянки порушено.

Таким чином право ДП «Південна залізниця» на звернення з даним позовом передбачено ст. ст. 16 <nau://ukr/435-15|st16>, 391 <nau://ukr/435-15|st391>, 386 ЦК України <nau://ukr/435-15|st386>, згідно з якими власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Отже, висновки апеляційного суду про те, що позивачем не надано доказів, що підтверджують його порушене право щодо зазначеної земельної ділянки, є передчасними та не ґрунтуються на законі.

Як роз'яснено у п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року <nau://ukr/v0006740-12> № 6 "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України <nau://ukr/435-15|st376> (про правовий режим самочинного будівництва)" Відповідно до вимог статті 376 <nau://ukr/435-15|st376/> ЦК <nau://ukr/435-15/> право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 України та стаття 391 ЦК України.

Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Суди, розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, не врахував, що ОСОБА_1 отримав право користування кімнатою площею 18 кв.м у спірному приміщенні на підставі ордеру від 24 червня 1958 року, який є чинним, не з'ясував, чи вносився відповідачу припис на усунення порушень та чи можлива перебудова відповідного самочинного будівництва, тобто не виконали вимоги ч. 7 ст. 376 ЦК України, не врахував роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року <nau://ukr/v0006740-12> № 6 "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України <nau://ukr/435-15|st376> (про правовий режим самочинного будівництва)" та передчасно погодився з рішенням суду першої інстанції.

За таких обставин ухвала апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання прибудови самочинною та зобов'язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільної прибудови не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 - 338, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного підприємства «Південна залізниця» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2015 року в частині позовних вимог державного підприємства «Південна залізниця» до ОСОБА_1, треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_2, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, про визнання прибудови самочинною та зобов'язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільної прибудови скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик