У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба» про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 21 листопада 2014 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому, на підставі ст.ст. 16, 22, 1166 ЦК України просила стягнути з відповідача на її користь збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 49 721,10 грн.

Позов мотивовано тим, що позивач є власником земельної ділянки площею 10,57 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Менчикурівської сільської ради Веселівського району Запорізької області. 30 грудня 2005 року між позивачем та СТОВ «Дружба» був укладений договір оренди землі строком на 5 років. 30 грудня 2010 року строк дії зазначеного договору оренди землі закінчився та не подовжувався, додаткова угода до договору не укладалася. Після закінчення строку дії договору на всій площі земельної ділянки знаходився посів озимої пшениці відповідача. Вказані роботи щодо посіву озимої пшениці на земельній ділянці проведені відповідачем ще в межах дії договору оренди землі, разом з тим, після закінчення строку дії оренди землі, посіви озимої пшениці, залишилися на земельній ділянці позивача. У липні 2011 року відповідач власними засобами та технікою без будь-якого погодження з позивачем, як власником земельної ділянки, скосив вищезазначений посів озимої пшениці на всій посівній площі і зібраним врожаєм розпорядився на власний розсуд. Позивач у 2011 році не мала змоги користуватися своїм майном на власний розсуд. Відповідач СТОВ «Дружба» своїми неправомірними діями завдав їй збитків у вигляді упущеної вигоди, які, відповідно до розрахунку складають 49721,10 грн. В основу розрахунку позивач поклала довідку №33-04/128 від 15 серпня 2011 року, видану відділом статистики у Веселівському районі про середню врожайність озимої пшениці, яка склала 32,9 центнерів з 1 гектара, а також реалізаційну вартість пшениці фуражної 6 класу ДСТУ 3768-2010, врожаю 2011 року, яка складає 1430,00 грн.

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 21 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з сільськогосподарського ТОВ «Дружба» на користь позивача 4700 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Позивач, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з ухваленням нового рішення, про задоволення позову у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що дії СТОВ «Дружба» щодо посіву озимої пшениці на земельній ділянці, що належить позивачці не можна вважати неправомірними у розумінні ст. 1166 ЦК України, оскільки СТОВ «Дружба» земельну ділянку засіяло озимою пшеницею в межах дії вказаного договору, і відповідно до п. 30 зазначеного договору має право не тільки на посіви та насадження, але й на одержання продукції та доходи. Тобто ґрунтувались на уявному праві на користування спірною земельною ділянкою. Матеріали справи не містять допустимих доказів на підтвердження розміру збитків упущеної вигоди у розмірі 49 721,10 грн, завданої позивачу СТОВ « Дружба», оскільки позивачем ця сума визначена не з вартості засіяного та втраченого ним врожаю, а з вартості у 2011 році озимої пшениці.

Оскільки відповідач визнав, що користувався зазначеною земельною ділянкою та погодився сплатити за це 4700,00 грн суд дійшов висновку, що позивач має право на компенсацію у вигляді орендної плати в сумі 4700 грн за користування земельною ділянкою відповідачем у 2010-2011 роки, у зв'язку із чим стягнув вказану суму на користь ОСОБА_5

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд погодився з висновками останнього та виходив з того, що пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання земельної ділянки (ст.58,60 ЦПК). Саме позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. В даному випадку вимоги заявника про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку у разі своєчасного повернення орендованої земельної ділянки й обчислені на статичних даних врожаю 2011 року. Разом з тим, згідно висновків апеляційного суду, такі розрахунки є теоретичними, такими, що побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами (які зокрема підтверджують, зокрема придбання зерна, укладення угод про посів зернових, чи передачу у оренду земельної ділянки, сукупні кошториси з цього приводу тощо), що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був одержати позивач, якщо б відповідач не здійснював утримання земельної ділянки.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача орендної плати за користування земельною ділянкою у розмірі 4700 грн суд апеляційної інстанції вважав таке рішення обґрунтованим та погодився з висновками останнього, що така компенсація повністю відповідає захисту права власності.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач є власником земельної ділянки площею 10,57 га на території Менчикурівської сільської ради Веселівського району Запорізької області.

30 грудня 2005 року між позивачем та СТОВ «Дружба» був укладений договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 5 років.

Строк дії зазначеного договору закінчився 30 грудня 2010 року та сторонами не продовжувався.

СТОВ «Дружба» в межах дії вказаного договору засіяло земельну ділянку озимою пшеницею, врожай якої було зібрано відповідачем власними засобами та технікою у липні 2011 року.

Пунктом 30 договору оренди землі від 30 грудня 2005 року встановлено, що орендар має право власності на посіви та насадження сільськогосподарських культур, а також на одержання продукції та доходи.

У липні 2011 року відповідач власними засобами та технікою скосив вищезазначений посів озимої пшениці на всій посівній площі і зібраним врожаєм розпорядився на власний розсуд.

Суди попередніх інстанцій дали належну оцінку вказаним обставинам та правильно виходили з недоведеності підстав позову, зокрема з того, що позивачем не доведено, що вона могла і повинна була отримати визначені доходи, і лише неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила її можливості отримати прибуток. В даному випадку вимоги заявника про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку у разі своєчасного повернення орендованої земельної ділянки й обчислені на статичних даних врожаю 2011 року. Дії СТОВ «Дружба» щодо посіву озимої пшениці на земельній ділянці, що належить позивачу не можна вважати неправомірними у розумінні ст. 1166 ЦК України, оскільки СТОВ «Дружба» земельну ділянку засіяло озимою пшеницею в межах дії вказаного договору, і відповідно до п. 30 зазначеного договору має право на посіви та насадження, на одержання продукції та доходи від неї.

За таких обставин суди дійшли обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позову про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, тому у цій частині судові рішення, відповідно до ст. 337 ЦПК України слід залишити без змін.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права у вищевказаній частині, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.

Разом з тим, переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача орендної плати за користування земельною ділянкою, апеляційний суд не врахував наступного.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач ( ст. ст. 11, 27, 31 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач ставив питання про стягнення з відповідача на його користь збитків у вигляді упущеної вигоди на підставі ст.ст. 22, 1166 ЦК України. Вимог про стягнення орендної плати позовна заява не містить і такі вимоги позивачем не заявлялися.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача 4700 грн орендної плати, апеляційний суд зазначеного вище не врахував, цим обставинам не надав належної оцінки і свої висновки щодо законності і обґрунтованості судового рішення у цій частині взагалі не мотивував. Не звернув уваги на те, що місцевий суд фактично вийшов за межі позову та задовольнив вимоги, які позивачем не заявлялися.

За таких обставин, постановлена ним ухвала в частині стягнення з відповідача орендної плати за користування земельної ділянки не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати у цій частині з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 337, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про стягнення з сільськогосподарського ТОВ «Дружба» на користь ОСОБА_5 4700 грн скасувати.

Справу у цій частині передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська