Справа № 462/2005/01 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/6052/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі: головуючого судді Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря судового засідання Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 6 липня 2015 року у справі за скаргою ОСОБА_2, за участю заінтересованої особи ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними та скасування розрахунку заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

оскаржуваною ухвалою в задоволенні скарги відмовлено за безпідставністю.

Ухвалу суду оскарживпозивач ОСОБА_2, просить таку скасувати і постановити нову, якою визнати незаконним розрахунок заборгованості по аліментах в сумі 50456,67 грн., складений 15 квітня 2015 року державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС Львівського міського управління юстиції ОСОБА_4 у виконавчому провадженні №46161300. В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Посилаючись на ч. 1 ст. 58 Конституції України, п. 1 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», ч. 3 ст. 2 ЦПК України, висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за перше півріччя 2013 року, зазначив, що державний виконавець, розраховуючи заборгованість, не мав права застосовувати норми СК України, зокрема ч.2 ст.182 у її нинішній редакції, щодо того, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вважає, що розмір стягнення аліментів повинен бути таким, який визначений рішенням суду на момент виникнення спірних правовідносини та дії КпШС України. Вказує і на те, що на час присудження аліментів рішенням суду чинною була ч.2 ст.89 КпШС України, відповідно до якої розмір аліментів не може перевищувати на двох дітей третини заробітку (доходу), тому боржник, керуючись цією нормою, постійно добровільно сплачував 1/3 мінімальної зарплати, що підтверджується наявними у нього квитанціями, навіть в періоди, коли не працював. Вважає, що не оскаржував розмір заборгованості по аліментах та не ставив питання про його перерахунок, як це зазначив суд першої інстанції, оскільки заборгованості не має. Державний виконавець безпідставно не включив до розрахунку заборгованості по аліментах сплачені за січень 2012 року та за період з червня 2012 року по грудень 2012 року аліменти, що підтверджується наданими суду квитанціями, що призвело до безпідставного збільшення нарахування заборгованості на 1300 грн.Він з 01.10.2003 р. по 26.05.2009 р. та з 01.10.2012 р. по 15.12.2011 р. працював, про що є записи в трудовій книжці. Однак, за ці періоди державний виконавець брав для розрахунку заборгованості по аліментах середній розмір заробітної плати по регіону, а не витребував з місця його роботи довідки про розмір його заробітної плати.

В судове засідання з`явилися представник скаржника адвокат ОСОБА_5, представник заінтересованої особи ОСОБА_6

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржника в підтримання вимог апеляційної скарги, представника заінтересованої особи, який заперечив проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Судом першої інстанціївстановлено, що згідно з розрахунком заборгованості по аліментах від 15 квітня 2015 року боржник ОСОБА_7 за період з 21 березня 2001 року по 15 квітня 2015 року має заборгованість по аліментах 50456,67 грн.

Також встановлено, що відповідно до виконавчого листа у справі №2-4005/01, виданого Залізничним районним судом м. Львова 18 квітня 2001 року, судом вирішено стягувати з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку, але не менше 1/2 неоподаткованого мінімуму доходів громадян щомісячно, починаючи з 1 жовтня 2003 року і до його повноліття.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції застосував норми п.1 ч.2 ст.17, ч.3 ст.74, ч.9 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», врахував роз`яснення, надані в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», положення Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 2 квітня 2012 року, та дійшов висновку про наявність спору щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів. Зазначив, що скаржником та його заявником не надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо незаконності дій державного виконавця при складанні розрахунку заборгованості по сплаті аліментів.

З даним висновком погоджується і колегія суддів.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України.

Відповідно до ч. 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику, зокрема за заявою сторін виконавчого провадження. У ч. 9 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Згідно з пп. 2 п.26 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» спори щодо сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи. Залежно від предмета та суті вимог така заява може розглядатися у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, або у позовному провадженні.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу.

Згідно з п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Як правильно зазначив представник заінтересованої особи ОСОБА_9 у своїх запереченнях, виконавча служба, на виконанні якої перебуває виконавчий лист про стягнення аліментів, повинна самостійно збільшити розмір стягуваних аліментів до визначеного мінімального розміру аліментів на одну дитину, тобто до 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, як це передбачено ч.2 ст.182 СК України.

Додатково слід зазначити, що відповідно до ст.195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом.

Крім того, судом першої інстанції застосовано положення пп.7.13, 7.13.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 2 квітня 2012 року (далі-Інструкція), згідно з якими розрахунок заборгованості повинен бути помісячним і містити суму заробітної плати та інших доходів боржника, що залишилася після утримання податків, відсоток або частку заробітку (доходу), визначений виконавчим документом, загальну суму заборгованості. Якщо боржник не працює або відсутня інформація про отримання боржником доходів, державний виконавець розраховує заборгованість у такому самому порядку, виходячи із середньомісячної заробітної плати для відповідної місцевості. Після отримання достовірної інформації про джерела доходів боржника та їх розмір державний виконавець здійснює перерахунок заборгованості та повідомляє про нього стягувача і боржника.

Боржник не надав інформації про джерела доходів, а тому дії державного виконавця щодо проведення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_2 та складанні відповідного розрахунку від 04.02.2015 року відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції.

Відмвляючи в задоволенні відповідної скарги на дії державного виконавця, суд першої інстанції звернув на це увагу, вірно зазначивши, що у даному випадку існує спір щодо розміру заборгованості по аліментах.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта в частині незаконності дій державного виконавця при складанні розрахунку заборгованості по сплаті аліментів на увагу не заслуговують.

Враховуючи те, що предметом оскарження є розмір заборгованості зі сплати аліментів, нарахований державним виконавцем, з яким не погоджується боржник, заперечуючи наявність такої, останній може звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно ч. 3 ст. 387 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи те, що розрахунок заборгованості по аліментах ОСОБА_2 у сумі 50456, 67 грн, складений 15.04.2015 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС ЛМУЮ ОСОБА_4 у виконавчому провадженні №46161300 на підставі, в межах та у спосіб, що передбачений законами України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про безпідставність скарги ОСОБА_2 на рішення та дії державного виконавця Шевченківського ВДВС ЛМУЮ ОСОБА_4, що не позбавляє права ОСОБА_2 на звернення до суду з позовом про визначення розміру заборгованості по аліментах.

Відповідно до ч.1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням вимог закону, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення залишити без змін.

Керуючись п. 1 ч.2 ст. 307, ч. 1 ст. 312, ст.ст. 313, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 6 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_10