Провадження № 2/520/5085/15
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Калініченко Л.В.
при секретарі Цапенко О.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом
третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради
про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,
28 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом, в якому просив надати дозвіл на виїзд за межі території України малолітнім дітям: малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, малолітньому ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, у супроводі батька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, паспорт громадянина України серії НОМЕР_2, виданий Уманським МВ УМВС України в Черкаській області 1 квітня 2002 року), без згоди та супроводу матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, до досягнення кожним з дітей 16 річного віку.
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з посиланням на те, що 16 квітня 1994 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Від даних стосунків було народжено п'ятеро дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4. Останнього часу стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погіршилися, у тому числі у зв'язку з тим, що на думку ОСОБА_1 його дружина неналежним чином виконувала свої батьківські обов'язки, на день судового засідання ОСОБА_2 разом з малолітніми дітьми не проживає, що свідчить на думку представника позивача про неналежне виконання ОСОБА_2 своїх обов'язків як матері дітей, оскільки всі дії по забезпеченню побутових умов проживання дітей, такі як, приготуванні їжі, прання та прасування одягу, допомога зі шкільними завданнями, та найголовніше спілкування з дітьми, виконує батько та допоміжний персонал. Малолітні ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, є учнями Одеського приватного навчально-виховного комплексу загальноосвітньої школи «Хабад», та вищезазначений навчальний заклад декілька раз на рік організовує поїздки учнів у супроводі батьків за межі території України. Крім того, у даній родині також є практика щодо організації виїздів малолітніх дітей за межі території України на свята та канікули. Оскільки ОСОБА_2 безпідставно не надає згоду на виїзд дітей за межі території України, з метою захисту прав та інтересів малолітніх дітей ОСОБА_1 був вимушений звернутися до суду з даним позовом.
Представники третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради у судовому засіданні вважали за можливе позов задовольнити, з врахуванням інтересів малолітніх дітей.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, належним чином за зареєстрованим місцем проживання сповіщалася про час та місце судових засідань, про причини неявки у судові засідання не повідомила.
Відповідно до ст. 74 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Частиною 3 ст. 76 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею.
Згідно з відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с. 30) ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_1, та саме за цією адресою направлялися судові повістки на ім'я ОСОБА_2.
Враховуючи вищезазначені обставини та у відповідності до ст. ст. 224, 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Вислухавши пояснення представника позивача, представників третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню.
У судовому засіданні встановлено, що 16 квітня 1994 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, актовий запис № 409 від 16 квітня 1994 року відділу рацсу Одеського міського управління юстиції.
Від даних стосунків було народжено п'ятеро дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.
28 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою, в якій просив надати дозвіл на виїзд за межі території України малолітнім дітям: малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, малолітньому ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, у супроводі батька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, паспорт громадянина України серії НОМЕР_2, виданий Уманським МВ УМВС України в Черкаській області 1 квітня 2002 року), без згоди та супроводу матері ІНФОРМАЦІЯ_6, до досягнення кожним з дітей 16 річного віку.
Відповідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допиатних як свідків, письмових доказів, та інш.
Так, у позовній заяві та при наданні пояснень позивачева сторона посилалася на те, що у травні 2015 року ОСОБА_2 разом з двома малолітніми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виїхала до Туреччини, залишивши при цьому двох малолітніх доньок ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в м. Одеси, та після повернення малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в м. Одесу до їх зареєстрованого місця проживання, ОСОБА_2 до будинку не повернулася, на момент звернення позивача до суду відповідачка з дітьми не проживає, у зв'язку з чим неналежним чином виконує свої обов'язки по забезпеченню дітей належним доглядом та турботою, безвідповідально ставиться до виконання своїх обов'язків, як матір.
Дані обставини підтверджуються нотаріально засвідченими заявами громадян ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12
Також, судом береться до уваги нотаріально посвідчена заява ОСОБА_1, в якій він повідомив, що ОСОБА_2 протягом останнього часу активно подорожує у зв'язку з чим не знаходиться за зареєстрованим місцем проживання та він не може отримати її згоду на виїзд малолітніх дітей за межі України.
Таким чином встановлено, що ОСОБА_2 на день звернення ОСОБА_1 до суду та на день розгляду справи, спільно з дітьми не проживає, у зв'язку з чим неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки.
Згідно з ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
18 серпня 2015 року В.о. голови Київської районної адміністрації Одеської міської ради був підписаний висновок органу опіки та піклування, згідно з яким було вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з батьком ОСОБА_1.
Відповідно до 2 принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинні бути забезпечені спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б йому розвиватися фізично, розумово, морально та духовно.
Згідно з ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці.
Охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає: забезпечення належних умов для охорони здоров'я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного, та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-педагогічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності.
У відповідності до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину.
Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські праві не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно зі ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які ним уповноважені.
Пунктом 2-2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою КМУ № 57 від 27 січня 1995 року, виїзд неповнолітніх осіб за межі України у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Представник позивача при наданні пояснень та при наданні відповідей на питання суду та представників третьої особи, зазначав, що: ОСОБА_1 при зверненні з даним позовом до суду мав намір отримати дозвіл для тимчасових виїздів дітей за межі території України, оскільки діти звикли до поїздок за межі України (шкільні поїздки, виїзди на свята та канікули), ОСОБА_1 не має наміру змінювати місце проживання дітей, тобто змінювати країну проживання дітей; щодо необхідності надання дозволу на виїзд малолітній ОСОБА_6, 2014 року народження, зазначив, що ОСОБА_1 не може залишити маленьку дитину без нагляду, та у разі супроводження старших дітей при виїзді за межі України, має намір брати ОСОБА_6 у всі поїздки зі старшими сестрами та братом.
Діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.
Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
При постановлені рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу одного із батьків, суд повинен зазначити в рішенні суду назву держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.
У довідці від 15 жовтня 2015 року ОПНВК «Хабад» (а.с. 45) зазначено, що у 2015-2016 навчальному році заплановані поїздки до Ізраїлю та Польщі, однак перелік країн відвідування не є вичерпаним та можуть відбутися зміни щодо часу та термінів поїздок.
Також представник позивача посилався на те, що родина ОСОБА_1 досить часто відвідує Ізраїль з релігійною метою.
Відповідачка своїми діями щодо ненадання згоди на тимчасові виїзди дітей за межі території України, діє всупереч інтересам дітей. На думку суду тимчасове перебування дітей в різних країнах світу, ознайомлення їх з різними культурами, огляд архітектурних та інших визначних пам'яток буде сприяти освітньому вихованню та культурному розвитку дітей.
Однак суд не погоджується з позицією позивача щодо надання дозволу на тимчасові виїзди малолітніх дітей до досягнення кожним з них 16 річного віку.
Так, як вже було зазначено батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо дитини, та надання дозволу на виїзд дитини за межі території України без згоди одного з батьків без визначення терміну може грубо порушити право одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у його вихованні.
Разом з тим, враховуючи наявність: непорозуміння між сторонами, що виникли внаслідок неврегульованості питань, пов'язаних з реалізацією батьківських прав та обов'язків, що вирішуються в судовому порядку; численність виїздів за межі території України, суд приходить до переконання, що надання дозволу виїзду малолітніх дітей за кордон без згоди матері протягом одного року з дня набрання чинності цього рішення буде відповідати інтересам дітей та жодним чином не порушить право матері на участь у спілкуванні з дітьми та їх виховання.
Керуючись ст. ст. 11, 60, 213, 215, 226-228 ЦПК України, Законом України «Про охорону дитинства», Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, ст. ст. 141, 150, 155 СК України, ст. 313 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради про надання дозволу на виїзд дітей за кордон задовольнити частково.
Надати дозвіл на виїзд за межі території України малолітнім дітям: малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, малолітньому ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, у супроводі батька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, паспорт громадянина України серії НОМЕР_2, виданий Уманським МВ УМВС України в Черкаській області 1 квітня 2002 року), без згоди та супроводу матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, протягом одного року з дня набрання чинності даного рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто за письмовою заявою відповідачки, з якою вона має право звернутися до Київського районного суду м. Одеси протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Калініченко Л. В.