Номер провадження: 22-ц/785/5774/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 серпня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Артеменка І.А., Цюри Т.В.,

за участю секретаря Абалдової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 6 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 «Про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди», -

ВСТАНОВИЛА:

18.03.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, по якому просив зобов'язати відповідачів письмово спростувати, розповсюджену письмово та усно недостовірну інформаціюю, тобто надати позивачу письмові вибачення при працівниках КУ «Фрунзівської центральна районна лікарня» та спростувати інформацію викладену в заяві поданій на гарячу урядову лінію та в письмовій заяві викладеній в адрес голови Фрунзівської райдержадміністрації ОСОБА_6 та голови Фрунзівської районної ради ОСОБА_7 шляхом подання відповідних заяв про спростування неправдивої інформації; стягнути моральну шкоду: з ОСОБА_3 у розмірі 8000 грн., з ОСОБА_4 у розмірі 8000 грн, з ОСОБА_5 у розмірі 4000 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що він працює завідуючим пологового відділення КУ «Фрунзівська центральна районна лікарня». 29.01.2015 року до полового відділення поступила вагітна ОСОБА_3 з діагнозом вагітність шоста, 38-39 тижнів, повздовжнє положення, 1 позиція, передній вид, потиличне передлежання, прелімінарний період, вагітність проходила без ускладнень. Ризик від розродження через природні пологові шляхи був оцінений, як низький. 30.01.2015 року біля 10 годин, вагітна була оглянута консиліумом у складі завідуючого відділенням та лікаря жіночої консультацій, яким також було встановлено той же діагноз, вагітній було запропоновано спостереження та подальше родорозродження через природні полові шляхи у пологовому відділенні. Відповідач ОСОБА_3 категорично наполягала на оперативному розродженні і на спроби її вмовити, вона категорично відмовлялася та наполягала, щоб їй була, проведена стерилізація хірургічним шляхом. Відмовившись від консервативного родорозродження, відповідач повідомила, що буде шукати можливість оперативного родорозродження в сусідньому районі, при цьому погрожувала скаржитись на «гарячу урядову лінію». Не зважаючи на погрози, вагітній було відмовлено у операції, тому відповідач ОСОБА_3А, написала відмову від розродження у Фрунзівській ЦРЛ, забрала обмінну карту та, враховуючи низький ризик /паритет 2б/, була виписана з відділення. Після цього відповідач звернулася до Великомихайлівської ЦРЛ і в цей же день розродилася через природні пологові шляхи, що підтверджує правильну вибрану тактику ведення вагітної. Крім того, ОСОБА_4, який є чоловіком відповідача ОСОБА_3, в 13 год. 50 хв., 30.01.2015 року звернувся зі зверненням на урядову гарячу лінію по телефону 0 800 507 309 з проханням вжити заходи для термінового проведення операції кесаревого розтину ОСОБА_3, так як станом на 14 годин 30.01.2015 року перебувала у Фрунзівській ЦРЛ. Також, 01.02.2015 року відповідачі подали заяву голові Фрунзівської РДА ОСОБА_6, голові Фрунзівської районної ради ОСОБА_7 з проханням прийняти міри до позивача - лікаря-гінеколога ОСОБА_2, який відмовлявся робити ОСОБА_3 оперативне родорозродження.

Представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі позов не визнали, заперечували проти його задоволення.

Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 06.05.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

20.05.2015 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просить рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлені наступні фактичні обставини по справі.

01.02.2015 року відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до голови Фрунзівської районної державної адміністрації ОСОБА_6 та голови Фрунзівської районної ради ОСОБА_7 з заявою, в якій просили прийняти міри до позивача - лікаря-гінеколога Фрунзівської районної лікарні ОСОБА_2, у зв'язку з тим, що 29.01.2015 року ОСОБА_3 приїхала на прийом до лікаря у зв'язку з вагітністю. Спочатку ОСОБА_3 говорили, що все добре, але потім сказали, що потрібно кесарувати тому, що вона сама не розродиться, так як є ускладнення (кусок м'яса або друга дитина). Для того, щоб зробити операцію потрібні гроші, у ОСОБА_3 при собі було 2000 грн., але їй повідомили, що цього замало, та потрібно 5900 грн. Також повідомили, що не зроблять їй операцію поки вона не дасть всю суму. Коли її сестра ОСОБА_5 привезла всю суму, вони віддали гроші працівнику лікарні ОСОБА_8, однак після чого до ОСОБА_3 на протязі двох годин ніхто не підійшов. У ОСОБА_3 почались схватки, їй було дуже боляче і вона пішла до лікаря просити, щоб їй зробили операцію, але лікар вигнав її з кабінету і сказав, що їй ніхто нічого робити не буде і примусили писати розписку. ОСОБА_3 повідомила, що поїде народжувати дитину у Велико-Михайлівку. Потім, ОСОБА_3 впала на коліна та почала просити, щоб лікар щось зробив. Однак лікар сказав, щоб вона вийшла з кабінету, або він викине її з сумками з другого поверху. Після цього ОСОБА_8 повернула гроші. О 14:10 год., відповідачі вийшли з лікарні та пішли на автостанцію, де зупинили таксі та поїхали до Великомихайлівської ЦРЛ та о 15:10 год. ОСОБА_3 народила дитину.

30.01.2015 рокуо 13:50 год. ОСОБА_4, який є чоловіком ОСОБА_3, звернувся на урядову гарячу телефонну лінію зі зверненням з приводу надання термінової допомоги його дружині ОСОБА_3, повідомивши, що його дружина зранку 29.01.2015 року перебуває у Фрунзівській ЦРЛ Одеської області, де їй о 09:00год. 30.01.2015 року повинні були робити кесарів розтин, проте операцію було перенесено, оскільки операцію проводили іншій породіллі у зв'язку з кровотечею. Станом на 14:00 год. 30.01.2015 року лікар (ПІБ не знає) виганяє дружину заявника з лікарні та відмовляється проводити операцію, що може призвести до смерті матері та дитини. Причиною відмови послугувало те, що сестра дружини заявника ОСОБА_5 зверталася до лікаря з вимогою пришвидшити проведення операції її сестрі. На даний час дружина заявника перебуває в даній лікарні з сильними потугами. Прохання вжити заходи для термінового проведення операції кесаревого розтину ОСОБА_3 Заяву надіслано до розгляду Одеською обласною державною адміністрацією.

Під час розгляду справи районним судом було встановлено, що на урядову гарячу лінію звертався не ОСОБА_4, а чоловік ОСОБА_5, назвавшись ОСОБА_4

Згідно відповіді прокуратури Фрунзівського району Одеської області від 06.03.2015 року, звернення ОСОБА_3 щодо отримання неправомірної вигоди лікарями гінекологами Фрунзівської ЦРЛ ОСОБА_2 та ОСОБА_9 прокуратурою району розглянуто. За результатами розгляду прокуратурою району внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000003 від 05.03.2015 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст.368 КК України, про отримання неправомірної вигоди посадовими особами Фрунзівської ЦРЛ.

Відповідно до ч. 7 ст. 214 КПК України вказане кримінальне провадження направлене за підсудністю до Фрунзівського РВ ГУМВС України в Одеській області для подальшого досудового розслідування.

Позивач вважає, що такими діями відповідачі порушили його права на повагу до його честі та гідності.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Згідно ст. ст. 269, 271 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту.

Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя.

Одними із видів особистих немайнових прав фізичної особи є право на повагу до її гідності та честі, недоторканість своєї ділової репутації.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту (ст. ст. 297, 299 ЦК України).

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно з положеннями вказаної правової норми та ст. 10 ЦПК України, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Крім того, згідно ч. 4 ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, а відповідно до ст. 40 усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

В п.п. 16, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 розяснено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статею 3 зазначеного Закону України містить визначення заяви (клопотання), а саме - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 вищевказаного Закону України звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Так, відповідачі звернулись з заявою до голови Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області, голови Фрунзівської районної ради Одеської області та на урядову гарячу лінію, тобто до посадових і службових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які компетентні перевірити дану інформацію.

На звернення, яке надійшло на Урядову гарячу лінію, від 02.02.2015 року, Управлінням охорони здоров'я Одеської обласної державної адміністрації була надана відповідь після проведення відповідної перевірки даних, викладених в зверненні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, оскільки звернення відповідачів до Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області, Фрунзівської районної ради Одеської області та на урядову гарячу лінію, в якому вони ставили питання щодо перевірки правомірності дій позивача, не мають на меті приниження честі та гідності позивача, та були спрямовані на реалізацію права на захист своїх особистих прав та законних інтересів.

Крім того, відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Враховую відмову у задоволенні позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, районний суд прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки вказані вимоги є похідними від вимог про захист честі та гідності.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Право на захист є складовою частиною самого субєктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобовязаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів вважає, що районний суд, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача є недоведеними та непідтвердженими, у звязку з чим неспроможними та такими, що не спростовують висновків суду, не маючи підстав та доведеності для задоволення позову.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 6 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_10

ОСОБА_11

ОСОБА_12

05.08.2015 року м. Одеса