Справа № 303/784/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі :

головуючої : Готри Т.Ю.,

суддів : Кожух О.А., Чужі Ю.Г.

при секретарі : Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому вказував на те, що 30.06.2011 року ОСОБА_1 отримала від нього грошові кошти в сумі 10 000,00 доларів США, які зобов'язалася повернути після продажу будинку, який знаходиться у АДРЕСА_1, що стверджується письмовою розпискою від 30.06.2011 року. А 12.09.2012 року ОСОБА_1 отримала від нього 80 000 гривень, що стверджується письмовою розпискою. На його неодноразові вимоги про повернення отриманих в позику коштів в добровільному порядку відповідачка не реагує і на його письмову вимогу від 26.01.2015 року гроші не повернула. Тому просив стягнути з відповідачки на його користь суму боргу в розмірі 328500,00 грн. (10.000 доларів США х24,85 грн. = 248500,00 грн. + 80 000 грн.) та судові витрати.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 18 березня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 328500,00 гривень та судові витрати в розмірі 3258 грн. на користь держави.

У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1, просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали.

Представник позивача ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав, просив таку відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з»явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому його неявка згідно ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_1 на його користь 80 000 грн. боргу, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини позики, а тому дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 80 000 грн.

Проте, колегія суддів із висновком суду першої інстанції в цій частині погодитись не може за таких обставин.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) - у строк та в порядку, що встановлені договором.

Правовий аналіз статей 1046, 1047 ЦК України свідчить про отримання коштів в борг і зобов'язання їх повернути. Проте із розписки від 12 вересня червня 2012 року слідує, що ОСОБА_1 прийняла від покупця ОСОБА_2 завдаток в розмірі 80 000 гривень за нерухомість, що продається за адресою АДРЕСА_1 яку планувала продати за 150 000 гривень, еквівалент 18750 доларів США. Вказані гроші ОСОБА_1 отримала для підготовки документів для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу, та зобов'язалася оформити договір купівлі-продажу зазначеної нерухомості (а.с.59 оригінал розписки).

Однак, зазначена розписка не є доказом на підтвердження укладення між сторонами договору позики, оскільки лише саме найменування документа (розписка) не стверджує укладення між сторонами саме такого договору.

Зі змісту цієї розписки слідує, що сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, уклавши при цьому попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна у формі розписки.

Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена,- у письмовій формі.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст.220 ЦК України).

Таким чином, з наведеного слідує, що між сторонами за вказаною розпискою відсутні правовідносини позики.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов»язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Частиною першою статті 570 ЦК України встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ч.2 ст.570 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.571 ЦК України якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора.

У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню (ч.3 ст.571 ЦК України).

Встановивши, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання по укладенню договору купівлі-продажу нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 на виконання якого від ОСОБА_2 отримала завдаток в розмірі 80 000 грн., який колегія суддів вважає авансом, у зв'язку з недодержанням сторонами при укладенні попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна встановленої законом форми щодо укладення, а саме в частині його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, - не виконала, тому вказані грошові кошти підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що вона вказану розписку не писала і не підписувала, і ніяких грошей за нею від позивача не отримувала, не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи про це відсутні належні і допустимі докази в розумінні вимог статей 58, 59 ЦПК України, зокрема судова-почеркознавча експертиза, яка б стверджувала вказані обставини. Однак, відповідачка ОСОБА_1 до суду з відповідним клопотанням про призначення такої експертизи не зверталась.

Стосовно стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошей в сумі 248500 грн. згідно розписки від 30.06.2011 року, за якою відповідачка зобов'язалася віддати борг в сумі 10 000 доларів США ОСОБА_5 після продажу будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, то суд першої інстанції правильно дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача зазначеної суми за договором позики.

Посилання відповідачки у апеляційній скарзі на безпідставне стягнення з неї зазначених коштів у зв'язку з тим, що повернення грошей пов'язано з продажем будинку, а такий нею до цього часу так і не проданий, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) - у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлено строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як слідує з розписки від 30.06.2011 року, то відповідачка ОСОБА_1 зобов'язалася повернути борг ОСОБА_5 - після продажу будинку, що не може розглядатися як установлення строку повернення позики, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Отже, з зазначеного договору слідує, що в такому не встановлено строк повернення позики.

Позивач ОСОБА_5 з письмовою вимогою до відповідачки про повернення отриманих в позику грошей звернувся 26.01.2015 року, що стверджується письмовою вимогою, описом поштової кореспонденції та чеком про її надіслання цінним листом ОСОБА_1 (а.с.13-14), яка відповідачкою залишилася без реагування. А тому суд першої інстанції правильно стягнув з відповідачки на користь позивача суму боргу в розмірі 328500 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, у відповідності до ст.309 ЦПК України слід змінити в частині його правового обґрунтування, а апеляційну скаргу відповідачки задовольнити частково.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 березня 2015 року - змінити в частині його правового обґрунтування.

Резолютивну частину рішення - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча

Судді