Справа № 308/3272/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

11 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і Панька В.Ф.,

при секретарі: Дашковська С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Буришина Віталія Васильовича в інтересах ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 вересня 2015 р. за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про встановлення юридичних фактів, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 р. ОСОБА_4 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_5, у якому просив:

- встановити факт, що він пасинок ОСОБА_7;

- встановити факт його проживання однією сім'єю з вітчимом - ОСОБА_7, понад 10 років.

На обґрунтування зазначав, що 12.10.1982 р. його мати - ОСОБА_8, розірвала шлюб із батьком - ОСОБА_9, про що відділом ЗАГС Коломийського райвиконкому зроблено актовий запис за № 134. Після розірвання шлюбу його залишено проживати з матір`ю.

01.02.1992 р. його мати уклала шлюб із ОСОБА_7, про що Коломийською сільською радою зроблено актовий запис за № 4. Після цього вони всі разом стали проживати однією сім`єю. 06.12.1994 р. було зареєстровано місце проживання за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 вітчим ОСОБА_7 помер, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції закарпатської області зроблено актовий запис за № 718.

Разом із вітчимом проживали 17 років однією сім'єю, вели спільне господарство та вели спільний побут. Останні роки життя він доглядав і піклувався за вітчимом ОСОБА_7 через хворобу останнього.

Однак, не зважаючи на ці обставини, відповідачі з незрозумілих причин не визнають той факт, що він є пасинком ОСОБА_7 і довгий час разом проживали.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17.09.15 р. позов задоволено (а.с.112-114).

Апелянт просить скасувати це рішення та увалити нове про відмову в позові. Доводить про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Указує, що позивач обрав неправильний спосіб захисту свого права та вже звертався із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, за наслідками розгляду якої рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26.09.11 р. було встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_10 однією сім'єю зі спадкодавцем ОСОБА_7 понад 5 років до часу відкриття спадщини (а.с.127-135).

У письмових запереченнях ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не визнали скарги через її необґрунтованість і просять залишити рішення суду без змін (а.с.146-150).

Суд першої інстанції виходив із того, що з 01.02.1992 р., тобто після укладення шлюбу між матір'ю позивача - ОСОБА_5, і ОСОБА_7, ОСОБА_4 проживав разом із ними за адресою: АДРЕСА_1, де вели спільні господарство та побут. Останні роки, в зв'язку з тяжкою хворобою ОСОБА_7, позивач піклувався ним і здійснював утримання їх сім'ї як матеріально так і доглядом за спільним господарством. Встановлення факту, що ОСОБА_4 є пасинком ОСОБА_7 і спільно вів із ним господарство та побут, тобто проживав із ним однією сім'єю, дасть позивачу змогу відновити порушені його моральні та матеріальні права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Установлено, що ОСОБА_7 і ОСОБА_5 (рідна мати позивача) зареєстрували шлюб 01.02.1992 р. (а.с.6). Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер (а.с.9).

За довідкою ЖРЕР № 5 від 12.01.2010 р. ОСОБА_7 до дня смерті проживав і був зареєстрований по АДРЕСА_1, разом із дружиною - ОСОБА_5, сином дружини - ОСОБА_4, невісткою - ОСОБА_10, і двома онуками (а.с.7). Факт прописки та проживання позивача за вказаною адресою із 06.12.1994 р. підтверджується і паспортом громадянина України (а.с.5).

Відповідно до ст. 3 ч.2, ч.4 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Факт проживання позивача однією сім'єю з вітчимом - ОСОБА_7, понад 10 років підтверджується також, окрім указаних письмових доказів, показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14

Доводи апеляційної скарги про те, що заявлені позивачем факти, які мають юридичне значення, уже були встановлені рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26.09.2011 р. у справі за № 2-1558/11, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вказаним рішенням місцевого суду встановлювався факт, що ОСОБА_4 і ОСОБА_10 проживали однією сім'єю зі спадкодавцем - ОСОБА_7, більше як 5 років до часу відкриття спадщини та мають право у четверту чергу на спадкування за законом за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 і визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_10 право на спадкування разом зі спадкодавцями першої черги за померлим (а.с.66-81).

Посилання апелянта на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09.12.2014 р. є необґрунтованим, оскільки таке ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12.03.2015 р. було скасовано, а заяву ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення (про встановлення факту проживання його з вітчимом - ОСОБА_7, однією сім'єю більше 10 років і визнання його пасинком), залишено без розгляду через наявність спору про право (а.с.10, 18-21).

Доводи апелянта про відсутність у позивача права звернення до суду через відсутність порушених прав і неправильно обраний спосіб захисту є за своїм правовим змістом взаємовиключними, суперечать фактичним обставинами справи, спростовуються зібраними в справі доказами та положеннями норм матеріального права.

Так, частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб'єктивного цивільного права, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права. Водночас тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права.

Установлено, що цивільні права, за захистом яких позивач звернувся до суду, відповідачкою ОСОБА_3 не визнається.

Визначення ст. 16 ЦК способів захисту цивільних прав та інтересів має важливе значення в реалізації завдань цивільного судочинства - забезпечення справедливого неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Однак вимоги цієї статті і ст. 4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту.

Положення цих статей не узгоджуються зі ст. ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. 3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов'язковим для України. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Відтак не можна погодитися із твердженням апелянта проте, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту свого невизнаного права чи інтересу. У цьому випадку достатньо виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу адвоката Буришина Віталія Васильовича в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

2. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 вересня 2015 р. залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: