Справа № 308/88/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2015 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., при секретарі Рабош А.О., з участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання частково недійсним кредитного договору,-

встановив:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання частково недійсним кредитного договору.

Позовну заяву мотивує тим, що 14 грудня 2007 року між ПриватБанк та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір. Згідно з умовами договору ПриватБанк зобовязався надати ОСОБА_3 суму кредиту 6000.00 дол. США, а ОСОБА_3 в строк до 14 грудня 2009 року зобовязалася повернути згаданий кредит на умовах кредитного договору. Пунктом 5.7. Кредитного договору передбачено встановити строк позовної давності 5 років. В означеному пункті зазначено, що строк позовної давності в 5 років встановлюється по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом,винагород, неустойки-пені, штрафів. В цій частині на думку позивача умова договору є дискримінаційною (несправедливою) згідно з Законом України «Про захист прав споживачів», з огляду на що в даному позові заявляється вимога про визнання такої умови недійсною. 10 листопада 2011 року Конституційним судом України було прийнято рішення у справі № 1-26/2011 (про споживачів кредитних послуг), яким було встановлено, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується і до правовідносин щодо виконання кредитних договорів. 18 грудня 2008 року як вбачається із інформації, отриманої від Відповідача (в додатку), до ОСОБА_3 було застосовано умови кредитного договору, передбачені пунктом 3.2 Договору, а саме почалося нарахування відсотків за користування кредитом з розрахунку 48% річних, в той час як першопочаткова відсоткова ставка за кредитним договором була встановлена у розмірі 24% річних. На думку позивача під час виконання згаданого кредитного договору до споживача кредитних послуг було застосовано дискримінаційне та протиправне положення договору про автоматичну зміну відсоткової ставки за кредитним договором. Про те, що Закон, який охороняє в цій частині права споживачів кредитних послуг, може бути застосовано і до правовідносин під час виконання кредитного договору, позивачу стало відомо зі згаданого Рішення Конституційного суду України.

Окрім цього, позивач вказує, що кредитний договір від 14.12.2007 року, укладений між позивачем та відповідачем містить дискримінаційні та несправедливі умови, що є порушеним вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки, пунктом 3.2. кредитного договору передбачено наступне: «Відповідно до ст.212 Цивільного кодексу України , при порушенні Позичальником будь-якого із зобовязань по погашенню кредиту,згідно Графіку та п.п.1.4,2.3.1,3.3 даного Договору або порушення п.2.2.8 даного Договору Позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 48% річних, розраховані від суми залишку непогашеної, згідно Графіку, заборгованості за кредитом». При цьому згідно з пунктом 3.1. договору за користування кредитом Позичальник платить відсотки в розмірі 24% річних.

Позивач вважає, що умова договору, передбачена пунктом 3.2, про автоматичне застосування подвійної відсоткової ставки кредиту разі порушення Позичальником умов Договору прямо суперечить вимогам ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» і така умова є недійсною, позаяк такі наслідки передбачені ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, вказує, що умова передбачена п.3.2. кредитного договору є несправедливою, так як її зміст відповідає ознакам п.5 та п.12 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливі умови договору.

Крім того, позивач зазначає, що аналогічне положення про застосування подвійної відсоткової ставки міститься в другому реченні п.5.4. Договору «5.4. При непогашенні кредиту в терміни,встановлені Графіком та п.п.1.4.,2.3.1,2.3.8.,2.3.9.,3.3. даного Договору, або порушенні п.2.2.8.даного Договору, заборгованість в частині своєчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту розрахунок відсотків здійснюється відповідно до п.3.2. даного Договору з дати виникнення простроченої заборгованості». З підстав, викладених вище, таке речення п.5.4. Договору також підлягає визнанню недійсним.

Зважаючи на викладене, позивач просить визнати недійсними наступні положення Кредитного договору від 14 грудня 2007 року, укладеного між ПриватБанк та ОСОБА_3,: пункт «.3.2.Відповідно до ст.212 Цивільного кодексу України , при порушенні Позичальником будь-якого із зобов»язань по погашенню кредиту,згідно Графіку та п.п. 1.4,2.3.1,3.3 даного Договору або порушення п.2.2.8 даного Договору Позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 48% річних, розраховані від суми залишку непогашеної, згідно Графіку, заборгованості за кредитом»; друге речення пункту 5.4. «На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту розрахунок відсотків здійснюється відповідно до п.3.2. даного Договору з дати виникнення простроченої заборгованості»; пункт 5.7 . в частині поширення строку позовної давності 5 років на вимоги про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом,винагород, неустойки-пені, штрафів за даним Договором.

В судове засідання зявилася представник позивача ОСОБА_1, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі відповідно до викладених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача в судове засідання з'явилася, позовні вимоги не визнала в повному обсязі відповідно до викладених у запереченні підстав.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Статтею ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.2 ст. 11 ЦПК України особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до укладеного договору № 106701-CRED від 14.12.2007 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 6000,00 Доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання по указаному кредитному договору виконав у повному обсязі, надавши Позивачу вищезазначені грошові кошти, про що свідчить підписаний клієнтом кредитний договір та заява про надання кредитних коштів, що безпосередньо міститься в матеріалах справи.

Згідно довідки про умови кредитування Приват Банку та сукупність споживчого кредиту від 14.12.2007 р. та Кредитного договору, позивач був ознайомлений і згоден з Умовами надання кредиту, Банком надана повна інформація про умови кредитування, що підтверджується підписом Відповідача у вищевказаних документах банку.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Принцип свободи договору є одним із загальних принципів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст.ст.6,627 ЦК України). Свобода договору - це, насамперед, свобода укладення договору і визначення його умов.

З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Позивач посилаючись на ст.ст. 11, 18 Закону України Про захист прав споживачів просить визнати недійсними вищезазначені пункти Кредитного договору у звязку з тим, що кредитором при укладенні Кредитного договору не обумовлено у довідці про орієнтовну сукупну вартість кредиту застосування подвійної відсоткової ставки, а також встановлено вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором.

Відповідно до частини 5 статті 11 Закону України Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Законодавець конкретизує, які саме умови кредитних договорів слід вважати несправедливим, однак до жодного із вищеперерахованих пунктів умови ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів не можна застосовувати оскільки в п. 4 цієї статті на який посилається Позивач, зазначено саме встановлення дискримінаційних правил зміни відсоткової ставки, однак в даному випадку відсоткова ставка у розмірі 48% залишилась не змінною, оскільки була встановлена п. 3.2. Кредитного договору при його укладені, як гарантія відшкодування збитків Банку уразі порушення умов Кредитного договору і Позичальник підписавши даний договір надав згоду на можливу зміну відсоткової ставки, тому вважати її дискримінаційною чи несправедливою є недоцільним.

Згідно п. 5 частини 2 статті 18 Закону України Про захист прав споживачів визначено положення щодо непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції).

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди позивачеві.

Оспорюваний договір був укладений позивачем саме на викладених в ньому умовах, які його влаштували і заперечень не викликали, про що свідчить власноручний підпис позивача у цьому договорі.

Відповідно до ст. 1056-1 Цивільного кодексу України - процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно кредитного договору сторони домовилися про зміну процентної ставки, у випадку неналежного виконання зобов'язань (п. 3.2. Кредитного договору), що не суперечить законодавству України.

Статтею 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК) встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.

Також, слід мати на увазі, що положення ч. 3 ст. 551 ЦК України (зменшення розміру неустойки) може бути застосоване лише до процентів, які нараховуються як пеня, оскільки вони є засобами цивільно-правової відповідальності, чи згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, враховуючи її аналогічну компенсаційну природу, а проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність з розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Також, необхідно звернути увагу на те, що умовами кредитного договору (п.3.2) передбачено збільшення відсоткової ставки на 48 % у разі будь-якого порушення Позичальником своїх зобовязань за Кредитним договором. Твердження Позивача, що про підняття відсоткової ставки не було попереджено чи не зазначено у сукупній вартості кредиту є безпідставними, оскільки при підписанні Кредитного договору ОСОБА_3 ознайомилась з усіма його умовами і відповідно знала про наслідки які можуть настати при порушенні його умов, а в сукупній вартості кредиту не могло бути зазначено суму із врахуванням подвійної відсоткової ставки, оскільки жодна із сторін не могла передбачити настання такої обставини, як виникнення простроченої заборгованості по кредиту та відсоткам.

Не можна вважати умови кредитного договору несправедливими, чи такими, що суперечать принципам захисту інтересів споживачів викладених в ЦК України, так як Позичальнику на протязі всього часу прострочки по кредиту не нараховувалася пеня.

Що стосується неправомірності застосування продовженого строку позовної давності, слід відмітити, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 259 Цивільного Кодексу України - позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Чинним законодавством не заборонено збільшення строків позовної давності у Кредитних договорах і вважати п. 5.7. Договору несправедливим, так як він встановлений лише на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» та не був встановлений на користь Позичальника є необґрунтованим, оскільки Відповідач належним чином виконав всі умови Кредитного договору, тобто надав кредит ОСОБА_3 у розмірі передбаченому Договором, тому у Позичальника відсутні підстави на звернення до суду з приводу не належного виконання Кредитором своїх зобовязань за Кредитним договором.

Крім того, згідно п.3 ст.203 ЦК України для чинності правочину необхідно, щоб волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі, вільне волевиявлення проявляється в тому, що Позивач добровільно звернувся до Банку про надання йому кредиту на суму та у валюті, яка зазначена в кредитному договорі.

Згідно п.4. ст. 203 ЦК України для чинності правочину, необхідно, щоб він був вчинений у формі, встановленій п.3 ст. 208 ЦК України - правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі, між Банком (Відповідачем) та Позивачем було укладено кредитний договір у письмовій формі. Пунктами якого передбачалося те, що сторони домовилися вважати, що уклавши Договір, Позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами Договору, підтверджує свої права та обов`язки за Договором, та що всі умови Договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього.

З огляду на вищенаведене Позивач був належним чином повідомлений про кредитні умови, режим сплати, зміни та нарахування відсотків, нарахування та сплати пені, тобто одержав необхідну, доступну, достовірну інформацію про наданий кредит. Що в свою чергу забезпечило для Позивача повну і доступну інформацію про наданий йому кредит.

Таким чином, Позивач був належним чином проінформований про права і обовязки, ознайомлений зі змістом договору, повідомлений про відповідальність, яка може настати у разі порушення зобовязань за Кредитним договором, у зв`язку з чим добровільно підписав даний Договір.

Одночасно слід відмітити, що ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, Позивач сам зазначив, що момент коли вона могла довідатися про порушення свого права є винесення Конституцйним судом України рішення № 1-26/2011 (про споживачів кредитних послуг), яке було прийнято 10.11.2011 року, отже строк позовної давності у Позивача закінчився 10.11.2014 року.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач та його представник, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 526, 527, 530, 554, 555, 625, 629, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 64, 169, 208, 209, 213, 215 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання частково недійсним кредитного договору - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_4