Справа № 453/1669/14 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/783/5903/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.,

при секретарі: Симець В.І.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 та її представників - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Хмельницького університету управління та права на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 08 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 08 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_2 строки звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Визнано незаконним та скасовано Наказ Хмельницького університету управління та права № 621-к від 08.08.2014 року «Про звільнення ОСОБА_2». Поновлено ОСОБА_2 на посаді професора кафедри державного управління та місцевого самоврядування Хмельницького університету управління та права з 08.08.2014 року. Стягнуно з Хмельницького університету управління та права на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.08.2014 року по 08.07.2015 року включно у розмірі 27306 (двадцять сім тисяч триста шість) грн. 06 коп.. Рішення суду у частині поновлення ОСОБА_2 на посаді професора кафедри державного управління та місцевого самоврядування Хмельницького університету управління та права з 08.08.2014 року та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання. Стягнуто з Хмельницького університету управління та права на користь ОСОБА_2 2000 (дві тисячі) грн. на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовити у зв'язку з їх безпідставністю. Стягнуто з Хмельницького університету управління та права на користь держави 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. сплаченого судового збору за пред'явлення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнуто з Хмельницького університету управління та права на користь ОСОБА_2 20 (двадцять) грн. сплаченого судового збору за пред'явлення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду оскаржив Хмельницький університет управління та права.

В апеляційній скарзі, зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, оскільки воно прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вважає, що позивач пропустила строк звернення до суду без поважних причин, а відтак клопотання про поновлення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору безпідставно поновлено судом. Крім того, судом неправильно встановлено, що робочий день позивача, як науково - педагогічного працівника університету і, до того ж, сумісника, не встановлений на рівні з понеділка по п'ятницю з 08.00 год. до 17.15 (з 08.00 до 16.00 год. у п'ятницю), як до інших працівників університету, що працюють на постійній основі, а була скорочена тривалість робочого часу - не більше трьох годин на день, як правило вільний від роботи час, а саме у вихідні дні. Також, суд дійшов до неправильного висновку про відсутність у діях позивача прогулу без поважних причин у період з 26.07.2014 по 08.08.2014 року включно, у розумінні положень п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а також роз'яснень, що містяться у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Зважаючи на те, що ОСОБА_2 працювала за сумісництвом на 0,5 ставки на умовах неповного робочого дня, що і визначений трьома годинами, а тому ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці протягом трьох годин і це треба кваліфікувати як відсутність працівника на роботі протягом усього робочого дня, який становить три години на день. Суд безпідставно задоволив позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, оскільки жодних доказів позивачем в підтвердження душевних страждань останньою не надано. Просить скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 08 липня 2015 року та ухвалити нове, яким відмовити в повному обсязі у позові.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення позивача та її представників на її заперечення, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам закону, є справедливим і обґрунтованим.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що позивача звільнено без дотримання відповідачем вимог трудового законодавства, яке визначає порядок звільнення працівників із займаних посад у зв'язку із прогулом без поважних причин на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, а отже без законної на те підстави. Задовольняючи частково позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що розмір відшкодування моральної шкоди є завищеним і така заподіяна позивачу у розмірі 2000 грн..

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Згідно із ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до Хмельницького університету управління та права про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доводи представника Хмельницького університету управління та права в апеляційній скарзі на те, що позивач звернувся з позовом до суду після спливу строків позовної давності є безпідставними, оскільки згідно ст. 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Поновлення строків провадиться лише у разі пропуску їх з поважних причин.

В якості поважних причин пропуску строку звернення до суду позивач зазначає не одержання належним чином завіреної копії судового наказу та розгляд апеляційної скарги відповідача на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 12.06.2014 року у справі № 453/1608/13-ц про поновлення її на роботі, яка була розглянута лише 30.10.2014 року, за результатом розгляду якої вищезгадане рішення суду першої інстанції про поновлення її на роботі у цій частині залишено без змін.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що наказом № 621-к «Про звільнення ОСОБА_2» від 08.08.2014 року позивача звільнено з 26 липня 2014р. від займаної посади професора кафедри державного управління та місцевого самоврядування на 0,5 ставки у зв'язку із прогулом без поважних причин більше трьох годин, відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України. Незавірену копію вказаного наказу позивач ОСОБА_2 отримала 11.08.2014 року по пошті.

Як вбачається із поданої позовної заяви, така зареєстрована судом 07.11.2014 року, тобто більш, ніж один місяць з дня одержання позивачем поштою оскаржуваного наказу №621-к від 08.08.2014 року.

Враховуючи положення ч.1 ст.233 КЗпП України, відповідно до якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, з'ясувавши ту обставину, що відповідач з наказом про звільнення ОСОБА_2 належним чином не ознайомив, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про поновлення позивачці строку для звернення до суду з даним позовом, оскільки згідно з ч.1 ст.234 КЗпП України, такий пропущено з поважних причин.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що наказом № 429-к від 18.07.2014 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_2» (том 1 а.с.13) позивача поновлено на посаді професора кафедри державного управління та місцевого самоврядування Хмельницького університету управління та права на підставі виконавчого документа, виданого Сколівським районним судом Львівської області згідно рішення, ухваленого 12.06.2014 року у цивільній справі № 453/1608/13-ц. (провадження № 2/453/41/14 p.), яке рішенням апеляційного суду Львівської області від 30.10.2014 року в цій частині залишено без змін(том 1 а.с. 104-111).

Позивач виконувала роботу професора кафедри державного управління та місцевого самоврядування Хмельницького університету управління та права на платній основі на умовах безстрокового трудового договору у час вільний від основної роботи на посаді завідувача кафедри менеджменту Східно-Європейського слов'янського університету, тобто виконувала роботу за сумісництвом.

Як вбачається із оскаржуваного наказу відповідача № 621-к від 08.08.2014 року «Про звільнення ОСОБА_2» (том 1, а. с. 83), позивача звільнено з 26 липня 2014р. від займаної посади професора кафедри державного управління та місцевого самоврядування на 0,5 ставки у зв'язку із прогулом без поважних причин більше трьох годин, відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України. З вказаним наказом позивача не було ознайомлено у зв'язку із її відсутністю на роботі як сумісника, а копію такого наказу позивачу було скеровано поштою 01.08.2014 року, з яким вона ознайомилася 11.08.2014 року про свідчить повідомлення про вручення(том 1 а.с. 89).

Організація навчального процесу у вищих навчальних закладах врегульована Положенням «Про організацію навчального процесу у вищих навчальних закладах», затвердженим наказом Міністерства освіти України № 161 від 02.06.1993 року і зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 23.11.1993 року за № 173. Відповідно до пунктів 5.1 та 5.2 вказаного Положення робочий час викладача визначається обсягом його навчальних, методичних, наукових і організаційних обов'язків, відображених в індивідуальному робочому плані. Обсяг навчальних занять, доручених для проведення конкретному викладачеві виражений в облікових (академічних) годинах, визначає навчальне навантаження викладача.

Наказом Міністерства освіти України № 450 від 07.08.2002 року, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 21.08.2002 року за № 698/6986, затверджено норми часу для планування і обліку навчальної роботи та переліків основних видів методичної, наукової й організаційної роботи педагогічних і науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів.

На підставі вказаних вище нормативно-правових актів відповідного профільного міністерства відповідачем наказом № 486/10 від 22.06.2010 року затверджено Положення про планування й облік науково-педагогічної діяльності у Хмельницькому університеті управління та права (том 1, а.с. 137-145), відповідно до таблиці 4 якого організаційне навантаження науково-педагогічного працівника, у тому числі і професора кафедри, може виконуватись і поза межами навчального закладу.

Згідно положень Колективного договору трудового колективу та адміністрації Хмельницького університету управління та права, прийнятого конференцією трудового колективу 16.12.2010 року, протокол №1 (том 2, а.с.35-46), графік робочого часу науково-педагогічних працівників університету визначається розкладом аудиторних занять і консультацій, розкладом або графіком контрольних заходів, планами-графіками навчального процесу та іншими видами робіт, передбаченими навчальними планами, програмами, індивідуальними робочими планами (пункт 3.3. договору). Науково-педагогічним працівникам університету щорічна основна відпустка надається, як правило, у період літніх канікул, незалежно від часу прийняття на роботу (пункт 3.13. договору).

Судом встановлено, що жодного робочого графіку позивача як сумісника щодо виконання її навчального навантаження, розкладу аудиторних занять і консультацій, розкладу або графіку контрольних заходів, планів-графіків навчального процесу чи інших видів робіт, тощо не було, оскільки мав місце період літніх канікул і відпусток, а навчальний процес не здійснювався. Жодних доказів того, що робочий день позивача, як науково-педагогічного працівника університету і сумісника, був встановлений з понеділка по п'ятницю з 08.00 год. до 17.15 год. (з 08.00 год. до 16.00 год. у п'ятницю), як до інших працівників університету, що працюють на постійній основі - відповідачем не надано. Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що у період з 26.07.2014 року по 08.08.2014 року включно для позивача було заплановано проведення навчальних занять (лекцій, лабораторних, практичних, семінарських, індивідуальних занять, консультацій).

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності у діях позивача прогулу без поважних причин у період з 26.07.2014 року по 08.08.2014 року включно, у розумінні положень п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а також роз'яснень, що містяться з цього приводу у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», а відтак звільнення ОСОБА_2 є незаконним.

Вказаний висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на положеннях закону.

Згідно зі ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2 ) звільнення.

Порядок застосування дисциплінарних стягнень передбачений ст.149 КЗпП України, зокрема до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 р. з наступними змінами роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів заподіяння їй моральної шкоди є безпідставними, оскільки задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи з відповідача 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував моральні переживання позивачки, яких вона зазнала у зв'язку з незаконним звільненням за прогул, виходив із засад виваженості та справедливості, а відтак вірно стягнув на користь позивачки вищезгадану моральну шкоди.

Таким чином, вказаними доказами безспірно стверджується що позивача звільнено без дотримання відповідачем вимог чинного трудового законодавства, яке визначає порядок звільнення працівників із займаних посад у зв'язку із прогулом без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про незаконність оскаржуваного наказу, яким ОСОБА_2 звільнено з роботи, наявність підстав для поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та відшкодування моральної шкоди.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального закону, в зв'язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи не мають правового значення для вирішення спору, висновки суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення такої.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Хмельницького університету управління та права- відхилити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 08 липня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

С.А. Шашкіна