Справа № 345/4199/13-ц
Провадження № 22-ц/779/2119/2015
Головуючий у 1 інстанції Гавриленко В. Г.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Горблянського Я.Д., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю апелянтів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, визнання договору дарування та реєстрацію права власності на нерухоме майно недійсними, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, з апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду від 07 серпня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом та після збільшення позовних вимог просив ухвалити рішення про визнання недійсним з моменту вчинення договір дарування від 28 грудня 2012 року, засвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі №2701 приміщення промтоварного магазину, який знаходиться на АДРЕСА_3, а саме: нежитлові приміщення зазначені в плані літерою «А» загальною площею 112, 5 кв.м, укладений між ОСОБА_2 як дарувальником та дочкою ОСОБА_5 як обдаровуваною та недійсною реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09 січня 2013 року, номер запису 3745. Визнати за ним право власності на усе нежитлове приміщення по АДРЕСА_3, а саме: з приміщення №1 по №5 включно площею 112, 5 кв.м за ціною 97 403 гривень. Припинити право власності на вказане нежитлове приміщення за відповідачкою ОСОБА_2 Визнати спільним майном подружжя обладнання в магазині в АДРЕСА_3 та весь товар і розділити все по ? частині кожному.

Розділити порівно між ними доходи відповідача ОСОБА_2, отримані від підприємницької діяльності з часу розлучення до вирішення справи в суді, від травня 2011 року до липня 2013 року що становить 125000 гривень.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що у період подружнього життя з ОСОБА_2 придбали нежитлове приміщення по АДРЕСА_3 загальною площею 112,5 кв.м згідно договору купівлі-продажу від 27 грудня 2006 року. Дружина здійснювала в магазині підприємницьку діяльність та торгувала товарами для дітей, хоча фактично бізнес був спільним, так як він також брав у його веденні активну участь. Позивач зазначає, що дане приміщення було придбане дружиною на його особисті кошти від продажу акцій російського підприємства. Для придбання товару також використовувалися його кошти, тому має право на половину товару в магазині та обладнання, що знаходяться в оспорюваному приміщенні магазину, а також в приміщенні орендованого у смт. Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області для ведення підприємницької діяльності. Вважає, що має право на половину доходів від підприємницької діяльності, починаючи з травня 2011 року, що на момент звернення до суду становить 125 000 гривень.

Відповідач з порушенням його прав на майно з порушенням законодавства 28 грудня 2012 року подарувала приміщення магазину дочці, тому просить визнати правочин недійсним.

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом та просила визнати за нею право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1, зареєстрованої в ОБТІ за ОСОБА_3, зменшивши з цілої до ? частини право власності за ОСОБА_3

Заявлені вимоги обґрунтувала тим, що за час подружнього проживання придбано згідно договору купівлі-продажу від 21 січня 2011 року однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 152 380 гривень. Квартира є спільною сумісною власністю подружжя, тому їй належить половина.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 07 серпня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування промтоварного магазину від 28 грудня 2012 року, засвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №2701, а саме нежитлових приміщень загальною площею 112, 5 кв.м, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_5, , а саме на нежитлові приміщення загальною площею 112,5 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 від 09 січня 2013 року. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення загальною площею 112, 5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення загальною площею 112, 5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по ? частині нерухомого майна, а сааме квартири АДРЕСА_1.

На дане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, просить його в частині поділу майна подружжя, визнання недійсним договору дарування промтоварного магазину від 28 грудня 2012 року, а саме нежитлового приміщення загальною площею 112, 5 кв.м по АДРЕСА_3, укладений між нею та ОСОБА_5, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_5, нежитлового приміщення загальною площею 112, 5 кв.м, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_3 від 09 січня 2013 року, визнання за ОСОБА_3 право власності на ? частину цього приміщення змінити, відмовивши в задоволенні цієї частини позову ОСОБА_3 до неї.

Скаргу апелянт обґрунтувала тим, що 27 грудня 2006 року з ОСОБА_3 придбали 22/100 ідеальних часток аптеки, а саме приміщення з №1 по №5 включно площею 112, 5 кв.м вартістю 97 403 гривень, що знаходиться в АДРЕСА_3. Позивач весь час стверджує, що купівля-продаж приміщення аптеки вчинено виключно за його особисті кошти. Однак, у матеріалах справи відсутні дані, що станом на 1991 рік, коли вони стали проживати однією сім'єю чи станом на 1993 рік, коли оформили юридично шлюб у нього були збереження. Що стосується шести приватизаційних чеків, то вони придбані за час подружнього життя. Апелянт зазначає, що з 2003 року є приватним підприємцем та працювала в спеціалізованій загальноосвітній школі №2 м. Калуша. ОСОБА_3 взагалі не працював, з 07 березня 1995 року по 19 березня 1996 року, перебував по догляду за дочкою ОСОБА_5. Станом на момент придбання аптеки вони проживали як подружжя 15 років, мали спільний бюджет, що складався з доходів ОСОБА_3, так із її двох робіт. Тому надуманим і необґрунтованим є посилання ОСОБА_3, що аптека куплена за його особисті доходи. У травні 2011 року шлюб між сторонами розірвано. Фактично вони припинили шлюбні стосунки ще за два роки до розірвання шлюбу. Питання поділу майна у зв'язку з розірванням шлюбу вирішили усною згодою: вона не звертається про стягнення аліментів на утримання дочки, сама її утримує, а ОСОБА_3 не буде претендувати на майно. Однак ОСОБА_3 усну угоду порушив, звернувшись 2011 року з позовом про визнання права власності на майно, а вона звернулась до суду про стягнення аліментів на утримання дочки-студентки.

Судом незаконно визнано договір дарування недійсним та скасовано реєстрацію права власності. На момент укладення договору дарування шлюб між ними було розірвано, у зв'язку з реконструкцією аптеки - 22/100 ідеальних часток став новий самостійний приватний магазин - перший поверх частка 1/1, що належить їй на праві приватної власності від 31 жовтня 2011 року. Судом незаконно визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину нерухомого майна, а сааме нежитлового приміщення загальною площею 112, 5 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_3. На реконструкцію нею затрачено особисті кошти, участі у реконструкції ОСОБА_3, не брав. Договір дарування промтоварного магазину від 28 грудня 2012 року не суперечить вимогам ЦК та СК України.

ОСОБА_3 у поданій апеляційній просить рішення скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог, відмовивши в задоволенні зустрічного позову.

Апелянт зазначає, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не взяв до уваги той факт, що нежитлове приміщення та квартира були придбані за його особисті кошти, товар для реалізації через магазин є їх спільною власністю, а тому повинен ділитися порівну, а відповідач здійснює його реалізацію і на даний час.

Спірний магазин було придбано у шлюбі, але за кошти, які належали йому особисто, ще до одруження. У 1992 році працював у районі Крайньої Півночі в Росії. Ним було придбано 6 приватизаційних чеків вартістю 60 000 рублів. 11 травня 1994 року на аукціоні за ці чеки придбав акції РАО «Газпром». Протягом спільного життя продавав чеки і отримував відповідні кошти, тому вирішивши придбати магазин протягом 2006 року, в січні та травні здав акції, отримав 25 000 доларів та 15 000 доларів які переслав ОСОБА_2 Вона, відкривши валютний рахунок у відділенні банку в м. Калуші, отримала дані кошти, за які зробила ремонт в приміщенні, провела воду, газ. В грудні 2006 року оформлено договір купівлі-продажу. Оскільки колишня дружина працювала вчителем, таке приміщення на свою зарплату придбати не могла. Вважає, що дане нежиле приміщення придбане на його особисті кошти, які мав до одруження. Ваучери були придбані в 1992 році, а одружився він в 1993 році. Аналогічна схема застосована і при купівлі однокімнатної квартири №3 в м. Калуші. Вважає, що суд безпідставно відмовив йому у розподілі товару, який знаходиться в магазині. Сторони розлучилися в 2011 році, тому товар, який був придбаний для торгівлі в магазині повинен ділитись порівно.

Вислухавши суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його представника, які вимоги своїх скарг підтримали, а інші заперечили, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги апелянтів не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи частково первісний позов суд першої інстанції виходив з того, що позивачем-відповідачем ОСОБА_3 не надано доказів придбання товару та обладнання у період перебування сторін у шлюбі, не наведено джерел та часу його придбання, тому вимоги ОСОБА_3 про поділ обладнання та товару в магазині в м. Калуші, де здійснює підприємницьку діяльність ОСОБА_3, а також визнання права власності на ? частину її доходів за період з травня 2011 року по липень 2013 року в сумі 125 000 гривень не підлягають до задоволення.

Оскільки на момент вчинення договору дарування промтоварного магазину від 28 грудня 2012 року ОСОБА_2 не повідомила нотаріуса, що майно придбане під час перебування в шлюбі з позивачем-відповідачем ОСОБА_3, суд вважав, що договір укладено без врахування всіх істотних умов договору, його укладення порушує права та законні інтереси ОСОБА_3

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд виходив з того, що ОСОБА_3 придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 під час перебування в шлюбі, тому має право на ? квартири.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 1993 року по 23 травня 2011 року.

Як встановлено судом першої інстанції за час шлюбу сторонами набуте майно: приміщення площею 112, 5 кв.м по АДРЕСА_3 за договором куплі-продажу від 07. 12. 2006 року та однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 21 січня 2011 року.

За положеннями ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з вимогами ч. 1 п.3 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3ст 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником промтоварного магазину по АДРЕСА_3 загальною площею 112, 5 кв.м (а.с. 107, т. 1)

Зазначене приміщення набуте ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 07 грудня 2006 року, однак вона не заперечує, що дане майно придбано за рахунок спільних коштів із ОСОБА_2, тому не є її особистою приватною власністю як підприємця.

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги доводи позивача ОСОБА_2, що приміщення площею 112, 5 кв.м по АДРЕСА_3 за договором купівлі-продажу від 07 грудня 2006 року, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 21 січня 2011 року необхідно вважати його особистою приватною власністю як майно набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належать йому особисто.

Згідно квитанції №722002-600 ОСОБА_3 отримав 6 приватизаційних чеків на акції підприємства РАО «Газпром» 11 травня 1994 року (а.с. 17, т. 1). На а.с. 18 є повідомлення держателю акцій ОСОБА_3, про те, що він є переможцем чекового аукціону на акції підприємства РАО «Газпром», що проводився 22 вересня 1994 року.

Згідно виписки з рахунку ДЕПО для фізичних осіб, виданої 1 листопада 2000 року ОСОБА_3 володіє іменними акціями ВАТ «Газпром» другого випуску номіналом 5 рублів кожна в кількості 21600 та на а.с. 19-44 є документи, що підтверджують договори купівлі-продажу цінних документів укладених між ОСОБА_3 та Банком. На а.с. 29-31 є рахунок ОСОБА_3 №50891 вкладних операцій у банку Газпром та рух коштів, починаючи з грудня 2002 року по 20 грудня 2006. Крім того, на а.с. 34-35 є виписка по транзакції «Свіфт» та що кошти по переказу отримувала ОСОБА_2

У засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_3 зовсім не заперечив доводи колишньої дружини ОСОБА_2 викладені у апеляційній скарзі, що станом на 1991 рік вони проживати однією сім'єю, хоча тільки у 1993 році шлюб оформили юридично. Не дивлячись на те, що ОСОБА_2 у апеляційній скарзі зазначила, що фактично припинили шлюбні стосунки ще за два роки до розірвання шлюбу, однак у засіданні апеляційного суду вона пояснила, що до моменту розірвання шлюбу обоє спільно вели господарство та спільно використовували кошти, за рахунок коштів від підприємницької діяльності надала половину коштів для придбання однокімнатної квартири у січні 2011 року.

Позивач ОСОБА_2 також нічим не заперечив у засіданні апеляційного суду щодо ведення спільного господарства із ОСОБА_2 до розірвання шлюбу і, більше того, підтвердив, що і після розірвання шлюбу продовжував разом вести підприємницьку діяльність. Крім того, протягом усього часу розгляду справи позивач ОСОБА_2 не наголошував на тому, що однокімнатна квартира придбана ним у 2011 році є його особистою приватною власністю, як набута ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Тому, враховуючи усі докази у сукупності колегія суддів вважає, що отримання позивачем ОСОБА_2 коштів від реалізації простих акцій, придбаних ним у 1994 році є доказом тільки того, що він своїми коштами брав участь у придбанні приміщення площею 112, 5 кв.м по АДРЕСА_3 за договором купівлі-продажу від 07 грудня 2006 року та однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 21 січня 2011 року разом із дружиною Васильчук - ОСОБА_2, а не доказом що це майно необхідно вважати його особистою приватною власністю як набуте за кошти, які належать йому особисто. Придбане нежитлове приміщення за договором купівлі-продажу від 07 грудня 2006 року придбано на ОСОБА_2 як одного з подружжя, що також підтверджує, що майно сторони уже на той час вважали спільно придбаним та визначили його режим власності

Згідно договору №2 оренди нежитлових приміщень від 01 січня 2013 року орендодавець ОСОБА_9 передав орендарю ОСОБА_2 за плату у користування (оренду) нежитлове приміщення у АДРЕСА_4 загальною площею 18 кв. м. на 1 рік до 31 грудня 2013 року.

Згідно договору дарування промтоварного магазину ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_5 безоплатно у власність належний їй промтоварний магазин по АДРЕСА_3, а саме: нежитлові приміщення зазначені в плані літерою «А», загальною площею 112, 5 кв.м. Промтоварний магазин, що відчужується, за цим договором, належить Дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого ВК Калуської міської ради 12 жовтня 2011 року на підставі рішення ВК від 21 вересня 2011 року (а.с. 61 -62, т. 1).

Даний договір зареєстровано у Державному реєстрі правочинів 28 грудня 2012 року (а.с. 63, т. 1).

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою.

Враховуючи, що предмет договору дарування - нежитлові приміщення, зазначені в плані літерою «А», загальною площею 112, 5 кв.м., промтоварний магазин є спільною власністю колишнього подружжя, суд першої інстанції правильно вважав, що таке відчуження проведено з порушенням законних прав ОСОБА_2, тому обґрунтовано визнав даний правочин укладений між ОСОБА_2 та дочкою недійсним.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок, розділивши тільки спірні приміщення між сторонами по ? частині та обґрунтовано відмовив у поділі іншого майна та прибутку, оскільки ОСОБА_3 не надано доказів придбання товару та обладнання в період перебування в шлюбі з відповідачем-позивачем ОСОБА_2 як підприємця, не наведено джерел та часу його придбання. Позивач ОСОБА_2 вважає за необхідне проводити поділ майна, яке є предметом підприємницької діяльності ОСОБА_2 та призначеного для реалізації у магазині на даний час, хоча шлюб між сторонами розірвано ще у травні 2011 року, і позивач жодним доказом не підтвердив, що брав участь коштами у придбанні цього майна.

При вирішенні позовних вимог судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Викладені доводи апеляційної скарги перевірені апеляційним судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 07 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Я.Д. Горблянський

І.О. Максюта