Справа № 376/1242/15-ц Головуючий у І інстанції Клочко В. М.
Провадження № 22-ц/780/5811/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 4 10.11.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

10 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 30 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В червні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя. Заявлені вимоги мотивувала тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 23 липня 1988 року, який розірвано рішенням суду від 26 грудня 2014 року. За час спільного життя в них з відповідачем народилося двоє дітей, ОСОБА_4, 1997 року народження, та ОСОБА_5, 1988 року народження, які проживають з нею і яких вона самостійно забезпечує, а відповідач на сьогоднішній час проживає окремо. За час шлюбу ними було придбано автомобіль Peugeot 405 д.н.з. НОМЕР_1, який з травня 2012 року зареєстрований за ОСОБА_3 На даний час спірний автомобіль знаходиться у фактичному користуванні, володінні та розпорядженні виключно відповідача. Просила визнати автомобіль Peugeot 405 д.н.з. НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя та стягнути із відповідача на її користь грошову компенсацію за належну їй ? частину у праві спільної сумісної власності на автомобіль в розмірі 25625 грн., визначену від середньої ринкової вартості автомобіля тієї ж марки та технічних характеристик.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 30 червня 2015 року позов ОСОБА_2 частково задоволено, визнано автомобіль Peugeot 405 д.н.з. НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя, в решті позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Сквирського районного суду Київської області від 30 червня 2015 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що спірне майно є неподільною річчю, при цьому суд не вирішив питання компенсації вартості ? частини, але і не вирішує питання її володіння спірним автомобілем у контексті визнання права власності за нею на ? частину автомобіля.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам не відповідає.

З матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 23 липня 1988 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 грудня 2014 року, що набрало законної сили 06 січня 2015 року.

Під час шлюбу в 2012 році на ОСОБА_3 придбано автомобіль Peugeot 405 д.н.з. НОМЕР_1.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами і сторонами не заперечуються.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Судом першої інстанції вірно застосовано дану норму, і виходячи із того, що спірний автомобіль було придбано в шлюбі, обґрунтовано задоволено позов в частині визнання автомобіля Peugeot 405 д.н.з. НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Оцінюючи правильність висновків суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 370 ЦК України зазначено, що співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки.

З вказаного випливає, що звернення до суду з вимогами про стягнення компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є одним із способів поділу такого майна.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, зазначене не врахував та не застосував положення ст. 71 СК України щодо визнання за сторонами ідеальних часток подружжя в цьому майні, оскільки саме по собі визнання майна спільним сумісним майном подружжя не вирішує спір по суті.

Таким чином, судом справу розглянуто поверхово, не вирішено спір по суті, поділ майна не проведено, а тому рішення суду в частині відмови в задоволенні позову підлягає скасуванню.

Оскільки наявності домовленості або шлюбного договору між сторонами з даного питання не встановлено, колегія суддів приходить до висновку про визначення ідеальних часток в праві спільної сумісної власності подружжя по ? частці за кожним.

При цьому задоволення позовних вимог про поділ майна у спосіб, який просить позивач, у вигляді стягнення компенсації вартості частки із відповідача на користь позивача, залишивши за відповідачем право власності на майно в цілому, колегія суддів вважає неможливим, оскільки вартість спірного майна не підтверджена належними та допустимими доказами, а визначена орієнтовно, виходячи із припущень особи, яка не володіє спеціальними знаннями.

Відповідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем в апеляційній скарзі також не заявлялося клопотання про призначення судово-товарознавчої експертизи для визначення вартості автомобіля, та не надано інших доказів визначення вартості спірного майна.

На виконання вимог ч. 4 ст. 10, ст. ст. 57, 59 ЦПК України судом апеляційної інстанції, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, особам, які беруть участь в справі, було роз'яснено про їх права та обов'язки, попереджено про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема що стосується необхідності призначення у справі відповідної експертизи для з'ясування зазначених вище обставин.

Однак позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції та апеляційного перегляду не заявлялось клопотання про призначення судово-технічної експертизи для визначення вартості спірного автомобіля.

Таким чином вимоги позивача про стягнення на її користь грошової компенсації за належну їй ? частину у праві власності на спірний автомобіль не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та задоволенню не підлягають.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про визнання за кожним із подружжя права власності на ? частину спірного майна.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 30 червня 2015 року скасувати в частині відмови в позові та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за кожним право власності на ? частину автомобіля Peugeot 405 д.н.з. НОМЕР_1.

В іншій частині рішення Сквирського районного суду Київської області від 30 червня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.