Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2340/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Адаменко І. М.
Доповідач Бубличенко В. П.
РІШЕННЯ

Іменем України

05.11.2015 колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Бубличенко В.П.

суддів - Сукач Т.О.

Мурашка С.І.

при секретарі - Савченко Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, відділу державної виконавчої служби Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області, ОСОБА_5 про визнання права власності на майно та звільнення його з-під арешту за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 06 березня 2014 року і

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що з жовтня 1983 року вона перебуває у шлюбі із ОСОБА_4, за час шлюбу 04 листопада 2009 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір банківського рахунку № НОМЕР_1, кошти на якому є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу, оскільки на рахунок вносились і спільні кошти подружжя.

Вказувала, що з нею проживають їх спільні із ОСОБА_4 повнолітні діти: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які не працюють, самостійного доходу не мають, ОСОБА_4 кошти на дітей не сплачує. Зазначена обставина, на думку позивачки, дозволяє відступити від засади рівності часток у спільній сумісній власності подружжя.

25 травня 2012 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області, у якому на виконанні перебуває виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 заборгованості у сумі 320724,45 грн., накладено арешт на кошти ОСОБА_4 у межах суми 352896,89 грн., у тому числі на ті, що містяться на банківському рахунку № НОМЕР_1.

Під час розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги і посилаючись на вказані обставини просила суд: визнати за нею право власності на 2/3 частини коштів, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_1, відкритому у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ім'я ОСОБА_4; звільнити зазначені 2/3 частини коштів з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області від 25 травня 2012 року, та виключити їх з акту опису та арешту.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 06 березня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Суд визнав за позивачкою право власності на 2/3 частини коштів, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_1, відкритому у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ім'я ОСОБА_4 у сумі 72075,94 грн., та звільнив зазначені 2/3 частини коштів з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Бобринецького районного управління юстиції від 25 травня 2012 року. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29 квітня 2014 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення в частині, в якій позов задоволено, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити. Зазначає, що суд не врахував, що кошти, які знаходяться на спірному рахунку, не є спільною власністю подружжя, оскільки набуті фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 від здійснення ним господарської діяльності. Крім того, суд не мотивував своє рішення про відступ від принципу рівності часток подружжя, не врахував, що, як вбачається з пояснень позивачки в судовому засіданні, що вони з чоловіком припинили спільне проживання у січні 2010 року.

Позивачка, відповідач ОСОБА_4 і виконавча служба рішення суду не оскаржили.

Про час і місце розгляду справи сторони повідомлені у встановленому статтею 76 ЦПК України порядку, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення їм поштових відправлень із судовими повістками, в судове засідання відповідачі не з'явилися, причину неявки не повідомили. Враховуючи положення ч.2 ст.305 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, колегія суддів вирішила розглядати справу у відсутності відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення на апеляційну скаргу представника позивачки, адвоката Мельник О.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду у встановлених статтею 303 ЦПК України межах, а також обгрунтованість доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з 15 жовтня 1983 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (том 1 а.с.17).

04 листопада 2009 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та приватним підприємцем ОСОБА_4 було укладено договір банківського рахунку НОМЕР_2 (том 1 а.с. 10-15).

Станом на 14 лютого 2014 року на вказаному банківському рахунку обліковуються кошти в сумі 72075 грн. 94 коп. (том 1 а.с.140).

21 травня 2012 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Бобринецького РУЮ на підставі виконавчого листа, виданого 16 травня 2012 року Бобринецьким районним судом Кіровоградської області, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 317807,35 грн. боргу та 2823 грн. судових витрат і 94,10 грн. судового збору відкрито виконавче провадження № 32666685 (том 1 а.с.155).

Постановою державного виконавця від 25 травня 2012 року у вказаному виконавчому провадженні накладено арешт на кошти боржника ОСОБА_4, в тому числі й на ті, які знаходяться на рахунку НОМЕР_2 у ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" (том 1 а.с.18).

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вказані кошти є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_4, як набуті в період шлюбу та поділені між ними за взаємною згодою, а саме: ОСОБА_3 має право на 2/3 частини коштів на рахунку, а ОСОБА_4 - на 1/3 частину коштів.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, оскільки він не ґрунтується на законі і доказах.

Ця справа в судах розглядалася неодноразово, в тому числі двічі Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних справ. Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

В ухвалах від 26 листопада 2014 року (том 2 а.с.71-73) та 15 липня 2015 року (том 2 а.с.143-145) суд касаційної інстанції звернув увагу на необхідності з'ясування правового режиму спірного майна, зокрема: за рахунок яких коштів чи майна сформовано спірне майно; детальної розшифровки цих коштів; приналежності коштів, які були внесені при відкритті спірного рахунку; а також врахування правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України у справах: № 6-79цс від 02 жовтня 2013 року, № 6-38цс15 від 03 червня 2015 року, № 6-612цс15 від 01 липня 2015 року.

У правовій позиції у справі № 6-79цс13 від 02 жовтня 2013 року Верховний Суд України зазначив, що із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст.63,65 СК України.

Водночас відповідно до ст.59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України та Закону України "Про підприємництво".

Відповідно до ст.320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено. Як зазначається у ч.2 ст.52 ЦК України, фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. На підставі цього положення, а також норм ст.ст.57, 61 СК України слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст.57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст.60, 61 СК України.

У правовій позиції у справі № 6-38цс15 від 03 червня 2015 року Верховний Суд України зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є:

1) час набуття такого майна,

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття),

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

У зв'язку з викладеним грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується в інший об'єкт - право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. При цьому одним з визначних є той факт, що грошові кошти набуті подружжям під час їх спільного проживання.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна приватним підприємцем для його використання у своїй підприємницькій діяльності не може бути підставою для визнання такого майна об'єктом права особистої приватної власності одного з подружжя.

Отже, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-612цс15 від 01 липня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 зареєстрований як фізична особа-підприємець з жовтня 2000 року (том 2 а.с.172).

Договір банківського рахунку № НОМЕР_1 від 04 листопада 2009 року укладено між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та приватним підприємцем ОСОБА_4 (том 1 а.с.10).

З виписки по рахунку № НОМЕР_1 (том 1 а.с.166-195), який належить ФОП ОСОБА_4, вбачається, що при відкритті рахунку 04 листопада 2009 року ОСОБА_4 не робив перший внесок (том 1 а.с.166).

Перші кошти в розмірі 8000 грн. надійшли на спірний рахунок 13 листопада 2009 року як оплата за послуги комбайна.

Згідно з випискою по рахунку на особовий рахунок № НОМЕР_1 приватного підприємця ОСОБА_4 надходили такі кошти:

- оплата послуг комбайна (25 листопада 2009 року; 13 січня, 19 березня, 02 і 14 квітня , 18 травня, 22 липня, 03 серпня, 13, 27 вересня, 11 жовтня, 10 листопада 2010 року; 03 березня, 26 квітня, 16 червня, 20 липня, 08 вересня, 09 листопада, 26 грудня 2011 року; 13 лютого, 02, 25 квітня, 21 травня, 11 липня, 13 вересня, 04 жовтня, 28 листопада 2012 року; 09, 22, 23, 28 січня, 07, 18 лютого, 12 березня, 08 квітня, 28 травня, 06 червня, 09 липня, 15 серпня, 17 жовтня, 31 жовтня, 22 листопада, 09 грудня 2013 року; 17 січня, 11 лютого 2014 року);

- відшкодування дотації з центру зайнятості (30 листопада, 23 грудня 2009 року; 29 березня 2010 року);

- поворотна безпроцентна фінансова позика (30 серпня 2011 року);

- торгова виручка (19 листопада 2009 року; 19, 27 січня, 4, 19 лютого, 01, 15 березня, 04 серпня, 17 вересня 2010 року; 06 вересня, 06 жовтня, 05 грудня, 06 грудня, 09 грудня 2011 року);

- оплата послуг за збирання врожаю соняшника та кукурудзи (04, 11, 25 жовтня, 03 листопада, 06 грудня 2011 року; 18 січня 2012 року);

- оплата за збирання зернових культур (04 лютого, 09, 15 червня, 15, 16 липня, 05 жовтня 2010 року; 11, 12 жовтня, 06 грудня 2011 року; 18 січня 2012 року);

- орендна плата (02 березня 2010 року).

Всупереч вимогам ч.3 ст.10 ЦПК України позивачка не надала доказів того, що сільськогосподарська техніка, за використання якої надходили кошти на рахунок приватного підприємця ОСОБА_4, є спільною власністю подружжя, або її особистою власністю.

Представник позивачки, адвокат Мельник О.О., пояснила, що ОСОБА_4 здавав у суборенду комбайн, який брав в оренду. На праві власності сільськогосподарської техніки, яку б вони здавали в оренду, у подружжя не було.

Одержані за надані послуги кошти використовувалися ФОП ОСОБА_4 для сплати податків і зборів, закупівлю товарів і послуг.

З наведеного вбачається, що будь-які кошти при відкритті спірного банківського рахунку приватний підприємець ОСОБА_4 не вносив, а кошти, що зараховувалися на цей рахунок протягом 2009-2014 років, були отримані ОСОБА_4 внаслідок його господарської діяльності.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що спірний рахунок є спільною власністю подружжя.

В апеляційному суді на підтвердження доводів позивачки про те, що спірний рахунок є спільною власністю подружжя, її представник, адвокат Мельник О.О., надала копії трудового договору між працівником і фізичною особою та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і пояснила, що позивачка і відповідач ОСОБА_4 спільно здійснювали підприємницьку діяльність, кошти від якої зараховувалися на спірний рахунок.

Згідно з трудовим договором № 119 від 11 січня 2005 року позивачка уклала з відповідачем ОСОБА_4 трудовий договір, за умовами якого вона зобов'язалася виконувати обов'язки директора-пекаря, а ОСОБА_4 зобов'язався оплачувати її працю в розмірі 958 грн. в місяць або 100% розміру мінімальної заробітної плати. Цим договором була встановлена тривалість робочого дня - з 8 до 17 години і вихідні - субота і неділя, а також тривалість щорічної оплачуваної відпустки - 24 календарні дні. Цей договір у встановленому порядку було зареєстровано у державній службі зайнятості і розірвано сторонами 01 січня 2012 року (том 2 а.с.173).

26 березня 2012 року позивачка була зареєстрована як фізична особа - підприємець (том 2 а.с.169-171).

Правовідносини, що виникають у зв'язку з виконанням обов'язків за трудовим договором і здійсненням підприємницької діяльності, не є характерними для сімейних правовідносин. У зв'язку з цим колегія суддів вважає, що надані представником позивачки документи, що підтверджують укладення нею з ОСОБА_4 трудового договору і реєстрацію позивачки як фізичної-особи підприємця не підтверджують її доводи про те, що спірний рахунок є власністю подружжя.

Пленум Верховного Суду України у п. 29 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» роз'яснив, що відповідно до положень ст.57, 61 СК України та ст.52 ЦК України майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачка вимоги про стягнення на її користь частки доходів, одержаних ОСОБА_4 від підприємницької діяльності, не заявляла.

Крім того, як доказ того, що спірний рахунок є спільною власністю подружжя, представник позивачки, адвокат Мельник О.О., надала суду адресовану Бобринецькому районному суду Кіровоградської області заяву ОСОБА_4 від 12 лютого 2013 року, в якій він позов визнає повністю (том 2 а.с.160). Справжність підпису ОСОБА_4 на заяві засвідчено нотаріусом.

Частиною 4 ст.174 ЦПК України передбачено право суду, який розглядає справу, відмовити у прийнятті визнання позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Колегія суддів вважає, що визнання позову відповідачем ОСОБА_4 суперечить закону і порушує права відповідача ОСОБА_5, в інтересах якого на спірний рахунок накладено арешт виконавчою службою. Спірні кошти на рахунку належать особисто фізичній особі - підприємцю ОСОБА_4, якими він несе відповідальність за своїми зобов'язаннями, в тому числі перед ОСОБА_5

Посилання суду першої інстанції на рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця не спростовує висновків щодо належності спірного рахунку особисто фізичній особі - підприємцю ОСОБА_4, оскільки в цьому рішенні мова йде виключно про статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя.

Між тим встановлено, що кошти на спірному рахунку фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 придбані та використовувалися в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, тому вони є його особистою приватною власністю відповідно до ст.57 СК України, а не об'єктом спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст.60, 61 СК України.

Згідно з ч.1 ст.60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Позивачка не довела, що кошти, на які накладено арешт державним виконавцем, належать їй, а не боржникові ОСОБА_4, тому у суду не було передбачених законом підстав для задоволення позову про визнання права власності на частину цих коштів і звільнення їх з-під арешту.

За таких обставин рішення суду в частині, в якій воно оскаржено, підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України у зв'язку з порушенням судом норм матеріального і процесуального права з ухваленням нового рішення прот відмову у позові в цій частині.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України колегія суддів не входить в обговорення питання щодо законності та обґрунтованості рішення в частині, в якій воно не оскаржено.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 06 березня 2014 року скасувати в частині визнання за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини коштів, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_1, відкритому 04.11.2009 року у акціонернорму товаристві "Райффайзен Банк Аваль" на ім"я ОСОБА_4 станом на 14.02.2014 року в сумі 72075,94 грн., та звільнення з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця державної виконавчої служби Бобринецького управління юстиції від 25.05.2012 року, 2/3 частини коштів, які належать на праві власності ОСОБА_3 та містяться на рахунку НОМЕР_2, відкритому 04.11.2009 року у акціонернорму товаристві "Райффайзен Банк Аваль" на ім"я ОСОБА_4 станом на 14.02.2014 року в сумі 72075,94 грн.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, відділу державної виконавчої служби Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області, ОСОБА_5 про визнання права власності на 2/3 частини коштів, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_1, відкритому 04.11.2009 року у відкритому акціонернорму товаристві "Райффайзен Банк Аваль" на ім"я ОСОБА_4 станом на 14.02.2014 року в сумі 72075,94 грн., та звільнення вказаних коштів з-під арешту.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді