ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/6797/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"15" жовтня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЯДЕЙКО К.О.

за участю

позивач не з'явився;

відповідач не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до суду з позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (далі по тексту - відповідач) про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач - ОСОБА_1 з 22 травня 2012 року працював на посаді головного фахівця управління виробництва департаменту з комерційних питань Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною та 29 березня 2013 року його було переведено на посаду головного фахівця відділу організації виробництва управління координації господарської діяльності та виробництва департаменту організації виробництва та орендних відносин на цьому підприємстві. Наказом №177К від 15.05.2015 року позивача з 18 травня 2015 року було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) за скороченням штату.

Посилаючись на те, що на день звільнення йому була нарахована заробітна плата у розмірі 6 104,75 грн., однак як у день звільнення так і по даний час вказані кошти йому не виплачені, а відтак позивач просить суд захистити його порушене право на отримання заробітної плати при звільнення шляхом її стягнення з відповідача у зазначеному розмірі, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди у сумі 5 000 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

В подальшому позивачем уточнювались позовні вимоги в частині щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відповідно до останніх уточнень позивач просить суд, окрім вимог про стягнення заборгованості з заробітної плати та моральної шкоди також стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з моменту звільнення у розмірі 17 799,33 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Дослідивши заявлені позивачем уточнення позовних вимог, суд дійшов висновку, що останні за своїм змістом є заявою про збільшення їх розміру, а відтак, враховуючи, що заява подана позивачем у відповідності до приписів ч. 2 ст. 31 ЦПК України, суд приймає її до розгляду та вважає за необхідне здійснити розгляд справи з урахуванням наданих позивачем уточнень.

В судове засідання позивач не з'явився, однак надіслав заяву, у якій підтримав уточнені позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, у своїй заяві вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило.

Оскільки відповідач в судове засідання свого представника не направив, відповідної заяви про розгляд справи за його відсутністю не надав, суд приходить до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у відповідності до приписів ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), оскільки позивач не заперечував проти вирішення справи саме таким чином.

Дослідивши матеріали справи та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 22 травня 2012 року працював на посаді головного фахівця управління виробництва департаменту з комерційних питань Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною та 29 березня 2013 року його було переведено на посаду головного фахівця відділу організації виробництва управління координації господарської діяльності та виробництва департаменту організації виробництва та орендних відносин на цьому підприємстві.

Наказом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною №177К від 15.05.2015 року ОСОБА_1 з 18 травня 2015 року було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) за скороченням штату.

За травень місяць відповідачем було нараховано позивачу заробітну плату у розмірі 6 104,75 грн., що підтверджується відповідним розрахунковим листком за травень 2015 року та не спростовано відповідачем, проте останнім як на день звільнення, так і на даний час, зазначені кошти позивачу виплачені не були.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

А згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Враховуючи те, що на день звільнення заробітна плата позивачу виплачена не була, остаточний розрахунок з ним не проведено, докази проведення вказаних дій на день розгляду справи відсутні, суд дійшов висновку про поновлення порушеного права позивача на отримання належних йому від підприємства сум у розмірі 6 104,75 грн. шляхом їх стягнення з відповідача.

Водночас, за змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеного вище рішення Конституційного Суду України, надав і Пленум Верховного суду України у своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за №13, зокрема у її п. 20.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 та у наведеній постанові Пленуму Верховного Суду України, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, а отже, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі №6-144цс14, яка є обов'язковою для судів при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214 ЦПК України).

При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 5 розд. ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

У відповідності до довідки наданої Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про доходи ОСОБА_1 за останні шість місяців роботи на підприємстві, середньоденна його заробітна плата, розрахована судом у відповідності до Порядку, складала 222,49 грн., а враховуючи, що час затримки розрахунку з ним після його звільнення судом склав 80 днів, та як встановлено судом, позивач на іншу роботу не працевлаштувався, суд дійшов висновку, що позивачу підлягає виплаті середній заробіток за весь час затримки, який складає 17 799,33 грн.

Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Виходячи з положень чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При цьому, статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Водночас, пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за №4 встановлено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності, врахувавши порушення прав позивача у сфері трудових відносин, зокрема на протязі тривалого час не проведення з ним остаточних розрахунків при звільненні та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Статтею 367 ЦПК України встановлено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача у дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

При цьому, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 13 постанови «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10 роз'яснив, що враховуючи, що об'єктом справляння судового збору є позовна заява з визначеною у ній кількістю позовних вимог, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог. Відтак з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у загальній сумі 487,20 грн. (243,60 + 243,60).

Враховуючи викладене, беручи до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за №13 та керуючись стст. 47, 116, 117 Кодексу законів про працю, стст. 10, 11, 31, 57, 60, 88, 209, 213 - 215, 218, 367 Цивільного процесуального кодексу України Цивільного процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (місцезнаходження: м. Київ, вул. Лобачевського, 23В; ) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1; індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заборгованість із заробітньої плати у розмірі 6 104,75 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 17 799,33 грн., а також моральну шкоду у сумі 5 000 грн.

Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (місцезнаходження: м. Київ, вул. Лобачевського, 23В; ) на користь держави судовий збір у сумі 487,20 грн. (243,60 + 243,60).

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, відповідно до якого рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Ф.А.КАЛІУШКО