Справа № 699/684/15-ц
Номер провадження 2/699/370/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2015 року м.Корсунь-Шевченківський

Корсунь - Шевченківський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Кіхтенко Н.І.,

за участі:

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2 та її представника, адвоката ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 сільської ради - сільського голови ОСОБА_5,

представника відповідача ДП «Корсунь-Шевченківське лісове господарство» - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 сільської ради, державного підприємства «Корсунь-Шевченківське лісове господарство» про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

03.08.2015 позивач звернулась до суду з даним позовом, який перед початком розгляду справи по суті був уточнений і остаточно позивач просить суд ухвалити рішення та визнати за нею право власності на ? частину будинку з надвірними спорудами, що розташований по вул. Береговій,80/1, у с.Драбівка Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, за набувальною давністю.

Свій позов позивач мотивує тим, що їй 06.10.1998, у звязку з виконанням трудових обовязків у Корсунь-Шевченківському лісгоспі, було надано для проживання вказану ? частину будинку з прибудовою до якого мається два сараї, погріб, гараж, вбиральня.

У дану частину будинку позивач прописалася у 2001 році і з того часу в ньому постійно проживає. Письмовий ордер на проживання не видавався, письмові договори будь-якого змісту не укладалися, документів про визнання даного житла службовим позивач не одержувала, як не відомо їй і про будь-яке рішення щодо вказаного житла; позивач не має також і будь-яких даних про те, що ДП Корсунь-Шевченківське лісове господарство» є законним власником цього будинку за вказаною адресою.

Позивач вважає, що набула право на вказане майно за набувальною давністю, а тому і предявлено до суду даний позов.

Позивач у судове засідання зявилася, позов підтримала та передала слово представнику.

Представник позивача, адвокат ОСОБА_3 надав пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Від вказаного у позові відповідача: ОСОБА_4 сільської ради діє сільський голова ОСОБА_5, яка пояснила, що позов не визнає, бо ніяким чином прав позивача сільська рада не порушила , до вказаного житла сільська рада немає ніякого відношення.

Від відповідача ДП «Корсунь-Шевченківське лісове господарство» зявилася представник, яка позов не визнала та надала суду наступні пояснення.

Що ДП «Корсунь-Шевченківське лісове господарство»,яке є правонаступником лісгоспу, є власником вказаної частини будинку, сплачує податок, про що надає суду підтверджуючі документи. Як вселялася позивач у дану частину будинку представник довести не може документально. ОСОБА_6 також пояснила, що вказане майно є державним майном, а тому вирішення питання приватизації можливе лише через орган приватизації державного майна.

А що стосується позовних вимог,то у суду немає підстав для задоволення позову, оскільки набувальна давність на вказану частину будинку починає діяти лише з 1 січня 2001 року на такі правові відносини, як і на земельну ділянку, на якій розташована вказана частина будинку, оскільки відповідно до положень ст.119 та п.1 розділу Х Перехідних положень до ЗК України 2002 року право настає з 01.01.2017.

Крім того, вказаний будинок розташований на земельній ділянці державного лісового фонду, який на даний час не виведений з цього статусу ( а.с. 50- 53).

На підставі викладеного представник лісгоспу просить відмовити у задоволенні позову через відсутність законних підстав для задоволення.

Суд, заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає на підставі наступного.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, оскільки цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, тому суд, заслухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

У судовому засіданні встановлено, що згідно наказу № 58-к від 02.04.1997 по Корсунь-Шевченківському держлісгоспі, правонаступником якого є відповідач у справі: ДП «Корсунь-Шевченківське лісове господарство», позивач була прийнята на сезонну роботу по 01.11.1997 лісокультурницею Кумейківського лісництва, структурним підрозділом Корсунь-Шевченківського держлісгоспу. Згодом позивач ще декілька раз (до 2003 року) приймалась на виконання такої роботи. Загалом позивач пропрацювала у Кумейківському лісництві до 02.02.2004 та звільнилася за власним бажанням ( а.с.5-7).

06.10.1998 відповідачем позивачу для проживання було надано ? частину будинку з прибудовою, до складу два сараї, погріб, гараж, вбиральня.

Письмовий договір на користування вказаним будинком між позивачем і власником даного майна чи органом місцевого самоврядування не укладався. Ордер не видавався.

16.01.2001 позивач зареєструвалася у даному будинку, що підтверджується відповідною відміткою у паспорті позивача, копія якого надана до суду (а.с. 4 на звороті).

З 06.10.1998, тобто з моменту отримання для проживання вказаного домоволодіння, позивач відкрито та безперервно ним володіє до даного часу та іншого житла не має, що підтверджується довідкою ОСОБА_4 сільради № 478 (а.с.14).

Згідно даних довідки № 372 від 31.08.2015 , виданої КП «Черкаське обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» ДП « Корсунь-Шевченківське лісове господарство» є власником вказаної спірної частини будинку ( а.с. 41), що підтверджено наданим суду свідоцтвом про право власності ( а.с.42), за який підприємство сплачує податки ( а.с.43- 49).

Згідно зі статтями 316 та 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Тобто, на зміст права власності не впливають ні місце проживання, ні місцезнаходження майна, що означає: де б не проживав власник і де б не знаходилось його майно, він володіє щодо нього усією сукупністю своїх прав на володіння, користування та розпорядження.

Згідно ст.319 ЦК України, власник, володіючи, користуючись та розпоряджаючись своїм майном на власний розсуд також може вчиняти щодо нього будь-які дії, в тому числі відмовитись від такого майна.

Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні згідно ст. 321 ЦК України.

Тобто лісгосп, будучи власником даного будинку мав право передати у 1998 році позивачу у користування вказаний будинок з надвірними спорудами,бо протилежного суду не надано.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Відповідно до ч.1 та ч.4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року правила ст. 344 ЦК поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання цим Кодексом чинності, який набрав чинності 1 січня 2004 року, тобто з 1 січня 2001 р.

Відповідно до ст.344 ЦК України для набуття права власності за набувальною давністю повинні існувати наступні ознаки:

- володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю;

- володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним;

- володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків.

Тобто, за набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника; власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав » зазначено ці ж підстави, які суди повинні враховувати при розгляді таких спорів.

У п.11 вказаної постанови судам розяснено, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

У розясненнях правової практики по застосуванню ст.344 ЦК України Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, даних 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказано, що при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

У своїй ухвалі від 10.06.2009 Верховний Суд України зазначив, що враховуючи положення ст. 5 ЦК України про дію законів у часі та п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та приймаючи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 р., то норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р. ( Така правова позиція міститься і в ухвалі Верховного Суду України від 20 лютого 2008 р. у справі № 6-27245св07).

Аналогічну позицію висловлював і Вищий господарський суд України, зокрема, в постанові від 22.01.2008 № 8/509-НМ, вказавши, що правила про набувальну давність можуть поширюватись на випадки, коли володіння майном (в тому числі нерухомим) почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто відлік строків, про які йдеться в частині першій статті 344 цього Кодексу, зокрема, 10-річного, може починатися з 01.01.2001 , але жодним чином не з 1998 року, як вважає позивач.

З наведених позицій судів можна зробити два головних висновки.

По-перше, визнання судом права власності на нерухоме майно не може мати місце раніше 1 січня 2011 року (оскільки саме в цей день закінчувався мінімально можливий встановлений десятирічний строк відкритого користування якщо володіння майном розпочалося саме 1 січня 2001 р.). А по-друге, особи, що заволоділи майном до 1 січня 2001 року не можуть претендувати на набуття права власності за набувальною давністю.

Таким чином, особи, що вступили у відкрите володіння майном до 1 січня 2001 року позбавлені можливості оформити право власності на майно, незважаючи на те, що подекуди користуються ним пятнадцять, двадцять років і більше.

Відповідно до розяснень, даних у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що судам слід мати на увазі, що навіть у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише у випадках наявності для того законних підстав. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи (ч.4 ст.174 ЦПК).

А також розяснено, що позов про право власності за давністю володіння не може предявляти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника й завжди знає, хто є власником майна. Право такого володільця на чуже майно має похідний та обмежений характер.

Вказівку у ч. 1 ст. 344 ЦК України про добросовісне заволодіння чужим майном суд розуміє так, що фактичний володілець сприймає дане майно як чуже, не своє, оскільки власник майна не може бути установлений, невідомий, помер тощо.

А оскільки при даних обставинах позивачу з часу вселення у будинок було відомо про власника майна і це підтверджено у суді, а правомірність фактичного володіння у жодному разі не може спрацьовувати проти власника, бо набувальна давність може слугувати підставою набуття права власності за методом виключення усіх інших правових підстав, що не заборонені законом.

Суд вважає, що у даному випадку норми ст. 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню, оскільки володіння позивачем майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобовязань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо).

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 16 серпня 2005 року, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України, вказано, що визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до ч. 1 ст. 344 та п. 1 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, не може мати місця раніше 1 січня 2001 року.

На земельну ділянку, на якій розташована дана частина будинку також діє ст.119 ЗК України, який діє з 2002 року, але не на 1998 рік, та ще й при умові, що це не державний фонд.

Таким чином, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих суду доказів, з урахуванням вимог законів та судової практики, суд вважає, що власником даного нерухомого майна є ДП «Корсунь-Шевченківське лісове господарство», яке є правонаступником Корсунь Шевченківського держлісгоспу, яке таким було і у 1998 році, вказане у рішенні нерухоме майно з власності власника не вибувало, а тому позивач не набула права власності на дане майно. А з у рахуванням часу початку користування даним майном яким є 1998 рік, тобто час дії матеріального права, така норма права у законі була відсутня, а ст. 344 ЦК України може бути застосована лише з 01.01.2004 року, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, через відсутність законних підстав на задоволення такого до ДП « Корсунь-Шевченківське лісове господарство», як до належного відповідача, та до ОСОБА_4 сільської ради, як до неналежного відповідача, яка ніяким чином права позивача не порушила,тому до даного відповідача за безпідставністю вимог.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, то і судові витрати суд покладає на позивача.

Керуючись ст. ст. 5, 317, 319, 321, 344, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 р.; ст.119 та п.1 розділу Х Перехідних положень ЗК України 2002 р.; ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 88, ч.3 ст.209, ч.1 ст.218, 212 - 215, ч. 1 ст. 294, 296, 360-7 ЦПК України,

суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні уточненого позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, державного підприємства «Корсунь-Шевченківське лісове господарство » про визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами за набувальною давністю за відсутністю законних підстав для задоволення до ДП " Корсунь-Шевченківське лісове господарство" та за безпідставністю пред"явлених вимог до ОСОБА_4 сільської ради.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через Корсунь - Шевченківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду виготовлено на 19.11.2015.

Суддя ОСОБА_7sp; І.