Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Карташов О.Ю.
Справа № 415/3000/14-ц
Провадження № 22ц/782/1/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року квітня «22» дня Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Оробцова Р.І., Маляренко І.Б.

при секретарі Коротенко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення

Лисичанського міського суду Луганської області від 3 лютого 2015 року

по цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визначення її частки

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій зазначив, що він перебуває у шлюбі з відповідачем з 18 серпня 2012р., зареєстрованому відділом ДРАЦС Лисичанського міського управління юстиції, про що здійснено актовий запис № 265. Від цього шлюбу вони мають дитину дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сумісне ведення господарства припинено з 16 березня 2014 року. Відповідач є власником квартири № 19, розташованої у будинку № 27 по кв. Ленінського комсомолу у м. Лисичанську, на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2011р., вартість якої на момент придбання становила 21 000 грн. Він (позивач) зареєстрований у зазначеній квартирі з 22 вересня 2012 року та проживав у ній до 13 червня 2014 року. Квартира була придбана у занедбаному стані та ремонт розпочали у 2012 році після реєстрації шлюбу з відповідачем. За час шлюбу вартість квартири значно збільшилася, на ремонт було витрачено понад 50 000 гривень, що складає 238% її вартості. Після капітального ремонту вартість квартири збільшилася до 70 000 гривень. Він витратив на ремонт квартири 42 000 гривень, а батьки відповідача 7 000 грн. Його особистими фізичними зусиллями здійснено капітальний ремонт у квартирі: замінено вікна, двері, побутові пристрої, система водопостачання, опалення, електропостачання та каналізація, встановлено натяжні стелі, здійснено вирівнювання стін, замінено лінолеум, сантехніку, ванну, покладено нову плитку у ванній кімнаті та на кухні, встановлено лічильники, супутникову антену, виготовлено на замовлення та проведено розрахунки особисто позивачем за вбудовані кухонні меблі та вбудовану шафу. Крім того, погашено заборгованість за комунальні послуги з утримання квартири, яка утворилася до реєстрації шлюбу, він продовжує сплачувати комунальні платежі за спірне житло. Вважає, що вартість квартири істотно збільшилася за час шлюбу внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя. Тому просив визнати квартиру № 19, розташовану у будинку № 27 по кварталу Ленінського комсомолу у м. Лисичанську Луганської області, обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнати за ним, ОСОБА_2, право власності на ? частину зазначеної квартири, а також визнати право власності на ? частину квартири за відповідачем.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 03 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивачем подана апеляційна скарга, у якій він просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове про задоволення його позовних вимог. У апеляційній скарзі, посилаючись на порушення і неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, позивач зазначає, що судом не були всебічно перевірені усі обставини справи, а також не були застосовані норми матеріального права, які підлягали застосуванню до правовідносин, що склалися між сторонами по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що відповідач є власником квартири № 19, розташованої у будинку № 27 по кв. Ленінського комсомолу у м. Лисичанську, на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2011р. Шлюб між позивачем та відповідачем укладений 18 серпня 2012р., зареєстрований відділом ДРАЦС Лисичанського міського управління юстиції, про що здійснено актовий запис № 265. Від цього шлюбу сторони мають дитину дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14-20), що не оспорювалося сторонами у судовому засіданні.

Обґрунтовуючи свій позов, позивач надав у якості доказів відомості про його реєстрацію у спірній квартирі, відомості про оплату ним комунальних послуг, повязаних з утриманням та користування житлом, відомості про його витрати, повязані з оплатою будівельних матеріалів, використаних під час здійснення ремонту у квартирі, відомості про його дохід та вид діяльності та дохід відповідача.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з положень ст.ст. 57 та 62 Сімейного кодексу України, зробивши висновок, що позивач не надав доказів про те, що за час сумісного проживання з відповідачем значно збільшилась цінність спірної квартири за рахунок вкладених коштів позивачем.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є, серед іншого, майно, набуте ним до шлюбу.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя закріплене у ст. 69 Сімейного кодексу України.

При цьому, в силу ст. 62 Сімейного кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу збільшилось у своїй вартості, внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд за своєю волею, незалежно від волі інших осіб /ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України/.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», зазначено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст. 17, ст. 18, п.2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України. При відсутності доказів про те. що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними

Таким чином, для визнання за особою права власності на частку у спірному майні, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання у шлюбі, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна (рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 4.07.2012 року № 6-14503св12).

Крім того, у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбний договір) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Так, предметом спору є майно, набуте одним з подружжя до шлюбу.

До даних правовідносин підлягають застосуванню норми права, які регулюють підстави виникнення права власності подружжя на майно, набуте до шлюбу.

Вказані норми матеріального права правильно були застосовані судом першої інстанції при розгляді даного спору, тому доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не були застосовані норми матеріального права, які підлягали застосуванню, є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. ст. 10. 60 ЦПК України позивач зобовязаний довести збільшення цінності майна за час шлюбу .

Оскільки у справі відсутні належні, допустимі, достовірні докази, які б вказували на те, що за час сумісного проживання з відповідачем внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя чи завдяки значним трудовим зусиллям та грошовим витратам позивача збільшилася вартість квартири, суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Позивачам не надано жодного належного доказу про вартість квартири безпосередньо перед укладенням шлюбу, а також про збільшення її вартості за час шлюбу, що позбавляє суд можливості зробити висновок про збільшення її цінності за час шлюбу.

Тому не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права щодо неповноти дослідження доказів, наданих позивачем, які стосувалися непридатності для життя спірної квартири до шлюбу і його витрат на будівельні матеріали, здійснення особисто ним ремонтних робіт та встановлення меблів, у тому числі, які містилися у показаннях свідків.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, надана належна оцінка доказам у справі, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304 , п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Луганської області, ~

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ~ відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 3 лютого 2015 року ~ залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: