Справа № 2-175/5266/14-ц
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

07 липня 2015 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Борисова С.А.

при секретарі Єльшиній А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Ювілейне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення,

в с т а н о в и в :

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив предявлені вимоги задовольнити у повному обсязі, зобов'язавши ОСОБА_2 не чинити дії, які перешкоджають ОСОБА_1 та неповнолітньому ОСОБА_3 реалізовувати своє право щодо користування домоволодінням, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Кіровське, садове товариство «Придніпровець», будинок №41, та вселити їх у зазначене домоволодіння.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений, в судове засідання не зявився, причини своєї неявки суду не повідомив, за таких обставин суд розцінює неявку ОСОБА_2 як метод затягування судового процесу, тому визнає її неповажною і вважає за можливе розглянути справу без його участі на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що 18.08.2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, про що було зроблено актовий запис №592 Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Однак, починаючи з початку 2013 року у спільному житті сторін почалися розлади, в результаті чого рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16.07.2014 року по цивільній справі №175/2486/14-Ц шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 посилається у позові на те, що після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 (не зважаючи на те, що позивачка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, садове товариство «Придніпровець», будинок №41), чинить їй разом з дитиною перешкоди у користуванні домоволодінням та проживанні у ньому. Зокрема відповідач, користуючись тимчасовою відсутністю родини змінив замки на вхідних дверях у домоволодінні та відмовляється надати комплект нових ключів позивачці, через що остання разом з дитиною не може потрапити в будинок, у звязку з чим, ОСОБА_1 і звернулася до суду за захистом своїх прав з даним позовом.

Проте, як встановлено судом та вбачається з доказів наявних в матеріалах справи, до моменту укладення шлюбу між сторонами (до 18.08.2007 року), у травні 2007 року ОСОБА_2 на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.03.2007 року було оформлено право власності на домоволодіння №41 в садовому товаристві «Придніпровець» в смт. Кіровське, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області.

Після чого, позивачкою ОСОБА_1, враховуючи що за час перебування у шлюбі, у зв'язку з внутрішніми та зовнішніми ремонтними роботами, проведеними за рахунок спільної праці та спільних грошових коштів подружжя, вартість спірного домоволодіння значно збільшилася, а також неможливість досягнення взаєморозуміння і вирішення питання щодо поділу спільного майна подружжя мирним шляхом, було подано позовну заяву до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області про визнання домоволодіння №41 у садовому товаристві «Придніпровець» в смт. Кіровське, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області об'єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділ.

Як зазначається позивачкою у позові та встановлено у судовому засіданні, вищевказана позовна заява була судом прийнята і станом на сьогоднішній день справа №2-175/2487/14-ц знаходиться в провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області і рішення не ухвалене, тому правових підстав у ОСОБА_1 для звернення до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення не має, оскільки єдиним власником спірного домоволодіння є відповідач ОСОБА_2 і дане майно є його особистою власністю, якою він вправі розпоряджатися на власний розсуд. Даний принцип відповідача гарантується Конституцією України (ст.41), та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року».

Першого протоколу та протоколів за №№2,4,7,11, до «Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріпляє право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди і відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Також, права власника житла визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для свого власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливо лише на підставах, передбачених законом.

Статтею 41 Конституції України та в статті 321 Цивільного кодексу України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках, встановлених законом.

Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Таким чином, вимоги позиваки щодо усунення перешкод у користуванні власністю та вселення є не обґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 фактично на даний час не є співвласником майна (домоволодіння №41 у садовому товаристві «Придніпровець» в смт.Кіровське, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області) і вона не просить визнати за нею право користування майном, тому суд приходить до висновку про обрання невірного способу захисту своїх прав та передчасності предявленого позову.

Зокрема, відповідно до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 4 цієї статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно п. 27 зазначеної Постанови, враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. 58, 59 ЦПК України)

Враховуючи зазначені обставини та той факт, що у позивачки відсутні будь-які правові підстави щодо спірного домоволодіння, суд приходить до висновку про те, що предявлений позов є передчасними і задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивачки.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 11,15, 16, 23, 1166, 1167, ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.А. Борисов