Номер провадження: 22-ц/785/5873/15
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Кононенко Н.А.

Сегеди С.М.

при секретарі Феленко В.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року,

встановила:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4, в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після матері ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, на 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1, а також виселити відповідачку ОСОБА_4 з 6/25 зазначеного домоволодіння.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 послався на те, що 27 березня 1992 року мати позивача ОСОБА_6 згідно договору купівлі-продажу придбала у виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Одеси 6/25 частин домоволодіння по АДРЕСА_1.

З березня 1992 року по жовтень 1998 року позивач з дозволу матері повністю демонтував належні їй будівлі за даною адресою, та замість них за кошти своєї дружини побудував новий двоповерховий житловий будинок.

Таким чином, ОСОБА_3 вважає, що належні його матері 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 були фактично збудовані за кошти його дружини з дозволу ОСОБА_5 і мати за життя мала намір переоформити на ОСОБА_3 право власності на ці 6/25 частин домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_5

ОСОБА_3 у встановлений законом шестимісячний термін звернувся до третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5, однак свідоцтво про право на спадщину за законом державним нотаріусом йому не видали у зв'язку з виникненням спадкового спору між позивачем та його донькою відповідачкою ОСОБА_4

Позивач вважав, що саме він як спадкоємець першої черги спадкування за законом повинен був успадкувати спірні 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1, а тому звернувся із даним позовом до суду.

У судовому засіданні:

- ОСОБА_3 наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі;

- відповідачка ОСОБА_4 у судове засідання з'явилася, позов не визнала з підстав, викладених у запереченні на позовну заяву, у яких вказала, що вона є власником спірних 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та мирової угоди. З 2002 року з аналогічними позовними вимогами ОСОБА_3 вже неодноразово звертався до суду та у задоволенні усіх позовів йому було відмовлено.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших, які беруть участь у справі.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відмовляючи в задоволенні вищевказаного позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

27 березня 1992 року мати позивача ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу придбала у виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Одеси 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 07-08).

Зазначені 6/25 частин домоволодіння станом на момент розгляду судом даної справи належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 квітня 2001 року (а.с. 39) та мирової угоди, визнаної ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 липня 2006 року (а.с. 40-42), на праві власності відповідачці ОСОБА_4, яка є донькою позивача ОСОБА_3 та онукою ОСОБА_5

Правоустановчі документи ОСОБА_4 на 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 є чинними, не визнані недійсними та не скасовані у судовому порядку.

Згідно листа КП «ОМБТІ та РОН» від 19 березня 2012 року, за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на 12/75 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 квітня 2001 року, а також 6/75 частин домоволодіння на підставі мирової угоди, визнаної ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 липня 2006 року (справа № 2-867/06).

Раніше вищевказані 6/25 домоволодіння АДРЕСА_1 були зареєстровані за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 1992 року (а.с. 43).

Згідно відповіді КП «ОМБТІ та РОН» від 20 березня 2012 року, станом на 16 березня 2012 року за ОСОБА_5 нерухоме майно не зареєстроване (а.с. 44).

Той факт, що спірні 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 6/25 частин домоволодіння №34 є одним об'єктом нерухомого майна встановлений також судовими рішеннями, що набрали законної сили, тому він має для суду преюдиційне значення та не потребує доказування в силу положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України (а.с. 48, 49, а.с. 51 на звороті).

Вищевказане спадкове майно у вигляді 6/25 частин домоволодіння було предметом численних судових спорів між сторонами у справі, однак адреса будинку вказувалася за різними номерами: 34, 34-34а. 34/1.

Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2005 року було відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно та встановлено, що предметом спору є один і той же будинок, який у позовній заяві зазначений за №34/1, а в свідоцтві на спадщину за №34-34а (а.с. 51).

Вказане рішення було залишено без змін ухвалами апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2007 року (а.с. 52), від 22 лютого 2006 року (а.с. 54) та Ухвалою Верховного суду України від 12 травня 2006 року (а.с. 53).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2004 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними було відмовлено (а.с. 55).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2008 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними було відмовлено (а.с. 45-46).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2010 року було закрито провадження по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом (а.с. 48).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2011 року ухвала суду першої інстанції від 01 жовтня 2010 року залишена без змін (а.с. 49).

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що не вбачається підстав для закриття провадження у справі на підставі ч. 1 п. 2 ст. 205 ЦПК України, оскільки даний позов пред'явлено з інших підстав, в тому числі із посиланням на порушення за заявою ОСОБА_3 кримінального провадження № 0000332 від 16 січня 2013 року.

Існування вищевказаного кримінального провадження правового значення для вирішення даного пору не має, оскільки не передано до суду, вирок у справі не ухвалено.

З огляду на вищевикладене, а також враховуючи чинність правоустановчих документів відповідачки ОСОБА_4 на спірне нерухоме майно, районний суд дійшов до правомірного висновку, що не вбачається жодних правових підстави для визнання за позивачем права власності на 6/25 частин домоволодіння в порядку спадкування та виселення ОСОБА_4 з приналежної їй частини домоволодіння.

Судова колегія зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57 - 60 ЦПК України.

На підставі зазначеного вище, судова колегія вважає, що позивач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

Отже, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та виселення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда