18.09.2015 Провадження № 2/331/1306/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.09.2015 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Антоненко М.В.

за участю секретаря Рухловій М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Ідеябанк», про визнання недійсним договору споживчого кредиту,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом в якому вказує на те, що 10.05.2013 року за адресою: м.Запоріжжя, пр.Леніна 42, між нею ПАТ «Ідеябанк» - відповідачем по справі було укладено кредитний договір № Р13.210.70325. Згідно з умовами договору, відповідач зобовязався надати їй кредит на поточні потреби у розмірі 59845.00 грн. строком на 60 місяців.

ОСОБА_1 вважає, що вказаний кредитний договір має бути визнаний судом недійсним виходячи з того, що згідно з п. 2. ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту банк, перед підписанням договору, зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживний кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Таких повідомлень у письмовій формі позивачу зроблено не було. А пункти д, и, і не знайшли свого відображення у договорі.

Згідно п. 2, 4 Постанови НБУ від 10.05,2007 р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» на банки покладається обов'язок не просто письмово повідомити, але й отримати письмове підтвердження споживача про вищевказану інформацію.

Зазначені положення закону, відповідно з рішенням від 10.11.2011 р. по справі № 1-26 / 2011 Конституційного Суду України, поширюються на правовідносини, які виникають як під час укладення, так і виконання договорів споживчого кредитування.

Відповідно п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту

Такий розпис у договорі про надання кредиту відсутній.

Також, відповідно Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, де передбачено обов'язок банків,

п.3.4. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній,

п.3.6. Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Таким чином, п.1.5 Кредитного договору № Р13.210.70325, де вказано що за обслуговування кредиту позивач повинна сплачувати плату за кредитне обслуговування, також суперечить законодавству і є нікчемним.

Тобто, невиконання цих умов є підставою для визнання судом недійсності договору про надання споживчого кредиту.

Про невиконання відповідачем зобов'язань по наданню письмових повідомлень, також свідчить Рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 11.02.2015р. про зобов'язання ПАТ «Ідея Банк» надати позивачу письмову інформацію з питань нарахування суми комісії.

Згідно зі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п.5 ч.З ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно п.3.3.1 Кредитного договору № PI3.210.70325 від 10.05.20ІЗроку щодо встановлення сторонами договору пені у розмірі 0,15% за перші 60 днів та 0,65% з 61 дня прострочення виконання зобов'язання за споживчим кредитом, що становить 0.15x60 + 0.65x306 = 207,9% річних, тобто в 50 разів перевищує відсоткову ставку за користування кредитом, є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків за шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов'язань за спірним договором.

Відповідно до ст. З Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до п. 3. 6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007, № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або ідо їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно з п. 2. 4. Правил, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією, визначеною в п.2.1 Правил.

Невиконання цієї вимоги є порушенням вимоги п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" в частині надання повної та достовірної інформації стосовно банківського продукту.

При укладенні спірного кредитного договору, зазначені вище норми законодавства не були дотримані відповідачем, що призвело до порушень прав позивача, та, як наслідок, привело до недійсності договору.

Посилаючись на вищевказані обставини, та на норми ст.ст. 215, 203, 638, 1054, 216, 236 ЦК України, ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним п. 3.3.1 договору про надання споживчого кредиту № Р13.210.70325 від 10.05.2013року, укладений між Публічне акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1; визнати недійсним п.1.5 договору про надання споживчого кредиту № Р13.210.70325 від 10.05.2013року, укладений між Публічне акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1. визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № Р13.210.70325 від 10.05.2013року, укладений між Публічне акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ «Ідеябанк» надав суду письмові заперечення, згідно з якими позов не визнав, вважав, що відсутні законні підстави для визнання договору споживчого кредиту недійсним, просив суд відмовити у позовних вимогах в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 527 ЦК України передбачає, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами, вивченими та оголошеними в судовому засіданні:договором про надання споживчого кредиту № Р13.210.70325 від 10.05.2013року; рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 11.02.2015 р. (а.с.9)

Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту Кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі кредитні умови - мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна; податковий режим сплати податків; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з довідкою-повідомленням, власноручно підписаної позивачкою ОСОБА_1., вона підтвердила, що кредитодавець 10 травня 2013 року до підписання Кредитного договору надав їй у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а саме: можлива сума кредиту - 59845 гри.; строк, на який кредит може бути одержаний - 60 місяців; мету, для якої кредит може бути використаний - на поточні потреби; необхідність здійснення оцінки майна та ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобов'язаннями споживача - готівкова (видача коштів з каси кредитодавця) та безготівкова (переказ коштів на вказаний клієнтом рахунок одержувача; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування - переваги (проценти нараховуються на залишок кредиту), недоліки (мінімальний вік Позичальника із довідкою про доходи 21 р., без довідки про доходи - 23 р., ануїтетна схема погашення кредиту, яка призводить до подорожчання продукту; орієнтовна сукупна вартість кредиту складає 111171.1900 грн. з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту(у тому числі, на користь третіх осіб - страховиків тощо); варіанти погашення кредиту - щомісячне погашення ануїтет ними платежами; можливості та умови дострокового повернення кредиту.

Відповідно до п.6.1 оспорюваного Кредитного договору, позичальник заявляє та гарантує, що Банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому у належній формі у повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним законом він ознайомлений; він ознайомився з тарифами Банку і згоден з ними; умови даного Договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що позивач ОСОБА_1 не довела доказами наявність умов, передбачених ст..ст. 203, 215 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору № Р13.210.70325 від 10.05.2013 р., а тому в позові слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 212-215 ЦПК України,

СУД ВИРІШИВ:

Відмовити у звязку з необґрунтованістю в задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Ідеябанк», про визнання недійсним договору споживчого кредиту .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя М.В. Антоненко