У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - служба у справах дітей Жовківської районної державної адміністрації Львівської області, про визнання договору іпотеки недійсним за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 18 червня 2015 року,,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 13 серпня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариством комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), та її матір'ю, ОСОБА_5, укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику на споживчі цілі кредитні кошти у розмірі 33 191,52 долари США на строк до 13 серпня 2013 року зі сплатою 1,25 % у місяць на суму залишку заборгованості.

30 серпня 2008 року на забезпечення виконання позичальником своїх кредитних зобов'язань між банком та її бабусею, ОСОБА_6, укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано належний іпотекодавцю на праві власності житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1.

На момент укладення договору іпотеки та певний період після нього вона перебувала за кордоном, а у вересні 2013 року отримала вимогу банку про виселення разом із дочкою з іпотечного житлового будинку у зв'язку з тим, що рішенням суду від 5 квітня 2011 року за позовом банку звернуто стягнення на предмет іпотеки на погашення кредитної заборгованості.

Позивачка просила визнати договір іпотеки недійсним, так як при його укладенні не було отримано попередньої згоди органу опіки та піклування, оскільки у житловому будинку на час укладення договору іпотеки постійно проживала її неповнолітня дочка ОСОБА_4, яка знаходилась на утриманні відповідачів, бабусі та прабабусі.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 23 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 18 червня 2015 року, позов задоволено. Визнано договір іпотеки від 30 серпня 2008 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6, недійсним. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні договору іпотеки були порушені права неповнолітньої дитини, правнучки іпотекодавця, яка постійно проживала в житловому будинку, проте попередньої згоди органу опіки та піклування отримано не було.

Апеляційний суд погодився за таким висновком суду першої інстанції, зазначивши також про те, що довідка, надана іпотекодавцем при укладенні договору іпотеки про відсутність проживання у будинку дитини, викликає сумнів, оскільки за показаннями свідка, селищного голови, порядковий номер виданої довідки не відповідав офіційним номерам реєстрації.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 13 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та матір'ю позивачки, ОСОБА_5, укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк передав позичальнику на споживчі цілі кредитні кошти у розмірі 33 191,52 долари США на строк до 13 серпня 2013 року зі сплатою 1,25 % у місяць на суму залишку заборгованості.

30 серпня 2008 року на забезпечення виконання позичальником своїх кредитних зобов'язань між банком та бабусею позивачки, ОСОБА_6, укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано належний іпотекодавцю на праві власності житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, позивачка посилалась на те, що при укладенні договору іпотеки не було отримано попередньої згоди органу опіки та піклування, оскільки у житловому будинку на час укладення договору іпотеки постійно проживала її неповнолітня дочка - ОСОБА_4, яка знаходилась на утриманні відповідачів, бабусі та прабабусі.

Згідно зі ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2012_07_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2012_07_03/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_110/ed_2011_06_16/pravo1/T012402.html?pravo=1> передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1820/ed_2012_07_05/pravo1/T041618.html?pravo=1> передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1821/ed_2012_07_05/pravo1/T041618.html?pravo=1> обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Разом із тим у порушення наведених норм права апеляційний суд не надав належної правової оцінки положенням пунктів 14.4 і 14.9 договору іпотеки, в яких іпотекодавець зазначає, що відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, у тому числі ті, що не зареєстровані в установленому законом порядку, враховані інтереси дітей, які мають право користуватися предметом іпотеки.

При цьому апеляційний суд послався на довідки про осіб, які зареєстровані у спірному будинку, в яких значиться дитина, проте вони датовані після укладення договору іпотеки (10 листопада 2009 року, 18 березня 2011 року). Крім того, зазначивши, що надана іпотекодавцем довідка від 31 серпня 2008 року № 424, з якої вбачається, що у спірному будинку проживають лише ОСОБА_7 і ОСОБА_5, викликає сумнів лише через те, що свідок, селищний голова, заперечив можливість її видачі, суд у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не запропонував позивачу й сам не усунув цей сумнів у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 185 ЦПК України (спростування фальшивості доказу), не дослідив журнал реєстрації селищної ради тощо, а фактично обґрунтував свій висновок на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, на яку послався апеляційний суд, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

При цьому судом установлено, що на момент укладення договору іпотеки (30 серпня 2008 року) ОСОБА_4 було 4 роки, тобто вона була малолітньою. Її батьками є: мати ОСОБА_3, яка зареєстрована у спірному житловому будинку, і батько ОСОБА_8 Проте поза увагою суду залишились обставини місця проживання батька дитини з огляду на те, що, за твердження позивачки, на момент укладення договору іпотеки вона тривалий час перебувала за кордоном. Отже, позивачка має довести чи спростувати, а суд встановити, чи не проживала малолітня дитини з батьком, місце проживання та місце реєстрації якого взагалі не встановлено.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не встановив фактичних обставин справи та не з'ясував адресу проживання неповнолітньої на час укладення договору іпотеки.

Також судом установлено, що рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 5 квітня 2011 року, що набрало законної сили, за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернуто стягнення на спірний житловий будинок та земельну ділянку як на предмет іпотеки і виселено з будинку ОСОБА_5 і ОСОБА_6

У зв'язку з цим апеляційному суду слід встановити, чи досліджувались у цій справі факти і правовідносини, що стосуються порушення прав дитини при укладенні договору іпотеки.

За таких обставин, коли не встановлені фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, судове рішення апеляційного не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 18 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик