Номер провадження: 22-ц/785/767/15
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Виноградової Л.Є.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5, яка діє від свого імені та від імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визначення порядку користування житловим приміщенням, третя особа - орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради,

встановила:

07 травня 2014 року ОСОБА_5, яка діє від свого імені та від імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, звернулась до суду з позовом, в якому ставила питання про визначення порядку користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира).

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7, який був чоловіком позивачки ОСОБА_5 Після його смерті відкрилась спадщина на 1/3 частину вищевказаної квартири.

15 лютого 2013 року за ОСОБА_5 та за її малолітньою донькою ОСОБА_6, на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 2- 3006/2011 від 05.08.2011 року, було зареєстровано право власності на 1/3 частину спірної квартири. Останні 2/3 частини квартири належать відповідачам - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, по 1/3 частині відповідно.

Спірна квартира складається в цілому з 4-х житлових кімнат - 9,4 кв.м; 11,5 кв.м; 11,7 кв.м; 17.8 кв.м.; кухні - площею 7,7 кв.м.; коридору - площею 12,7 кв.м.; санвузла - площею 1,3 кв.м і ванної - площею 2,7 кв.м.. Загальна площа квартир складає - 81,7 кв. м, а житлова - 50, 4 кв. м. Належна позивачці та її донці 1/3 частини житлової площі складає 16,8 кв.м (50,4кв.м. : 3).

Посилаючись на те, що відповідачі усіляко перешкоджають у користуванні всіма кімнатами та через неприязні відносини між сторонами, в добровільному порядку не вдається встановити порядок користування житловим приміщенням, ОСОБА_5 просила її позовні вимоги задовольнити та надати їй та її малолітній доньці кімнату площею 11,7 кв.м., інші кімнати залишити за відповідачами, а кухню та місця загального користування залишити у спільному користуванні.

Справа була заслухана за відсутністю відповідачів та представника органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської Ради.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_5 були задоволені.

Ухвалою того ж суду від 24 листопада 2014 року заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення була залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ставлять питання про скасування зазначеного рішення та ухвалення нового, яким позовні вимоги ОСОБА_5 залишити без задоволення, посилаючись на те, що воно було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суду про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що згідно до ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна у натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 155 ЖК України власник квартири або її частини не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням.

Оскільки позивачці ОСОБА_5 та її малолітній доньці ОСОБА_6 належить на праві власності 1/3 частина спірної квартири, суд дійшов висновку про можливість виділення їм у користування житлової кімнати площею 11,7 кв.м., інші житлові кімнати виділити у користування відповідачів, приміщення загального користування залишити у загальному користуванні всіх співвласників.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Так, із матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що спірна квартира складається в цілому з 4-х житлових кімнат - 9,4 кв.м; 11,5 кв.м; 11,7 кв.м; 17.8 кв.м.; кухні - площею 7,7 кв.м.; коридору - площею 12,7 кв.м.; санвузла - площею 1,3 кв.м і ванної - площею 2,7 кв.м. Загальна площа квартир складає - 81,7 кв. м, а житлова - 50,4 кв. м.

Сторонами також визнано, що позивачці ОСОБА_5 та її малолітній доньці ОСОБА_6 належить на праві власності 1/3 частина спірної квартири. Відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить на праві власності по 1/3 частині спірної квартири відповідно.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи (а.с.3), а також визнані сторонами, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Спірним є питання, чи підлягає виділенню у користування позивачки та її малолітньої доньки кімната площею 11,7 кв.м, а відповідачам інші 3 кімнати.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна у натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Також відповідно до ст. 155 ЖК України власник квартири або її частини не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням.

Виходячи із розміру житлової площі спірної квартири (50,4 кв.м), 1/3 її частина, яка належить на праві власності позивачці ОСОБА_5, та її малолітній доньці ОСОБА_6, складає 16,8 кв.м.

Проте, виділяючи у користування позивачці та її малолітній доньці кімнату житловою площею 11,7 кв.м, судом зазначених обставин не було враховано. Також судом не було враховано, що в такому разі кожному із осіб, яким виділяється у користування зазначена кімната, буде фактично надане в користування житлове приміщення, площею по 5,85 кв.м кожному, що менше мінімального рівня забезпечення житловою площею громадян в м. Одесі, що в свою чергу, призведе до штучного погіршення житлових умов зазначених осіб.

При цьому, судом також не було прийнято до уваги, що в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази того, що співвласникам спірної квартири, яким належить по 1/6 її частини - позивачу ОСОБА_5 та відповідно її малолітній доньці ОСОБА_6, можливо виділити у користування житлову площу згідно зазначених ідеальних частко в квартирі, та чи є технічна можливість такого виділення.

Висновок фахівців у галузі житлового законодавства з цього приводу матеріали справи не містять, у зв'язку з чим суд дійшов передчасного висновку про можливість виділення в користування позивачці ОСОБА_5 та її малолітній доньці ОСОБА_6 житлового приміщення, розмір якого значно нижчий, ніж належна їм ідеальна доля у праві власності на спірну квартиру.

Крім того, судом не було враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, виділяючи у користування відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житлові кімнати літ. № 9, площею, 11,5 кв.м., літ. № 5, площею 9,4 кв.м., літ. № 4, площею 17,8 кв.м, судом не було враховано, що ні ОСОБА_3 ні ОСОБА_4 до суду з такими вимогами не звертались і більш того, не погодились з таким порядком користування спірною квартирою.

У зв'язку з цим, висновок суду стосовно того, що встановлений оскаржуваним рішенням суду порядок користування спірною квартирою не порушує прав та обов'язків співвласників квартири, є необґрунтованим і безпідставним.

Що стосується доводів позивачки стосовно того, що вона позбавлена можливості вселитися у спірну квартиру разом зі своєю малолітньою донькою, а також вони позбавлені права користування цією квартирою, то ці доводи є безпідставними, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2013 року був задоволений позов ОСОБА_5 та вселено її та її малолітню доньку ОСОБА_6 у спірну квартиру та зобов'язано відповідачку ОСОБА_3 не перешкоджати їм у користуванні належним їм нерухомим майном (а.с.116).

Зазначене рішення набрало законної сили, а тому у відповідності до ст. 124 Конституції України та ст. 14 ЦПК України є обов'язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Таким чином, позивачка ОСОБА_5 та її малолітня донька ОСОБА_6 вселені у спірну квартиру судовим рішенням і цим же рішенням зобов'язано відповідачку ОСОБА_3 не перешкоджати їм у користуванні спірною квартирою.

Та обставина, що вказане рішення суду до теперішнього часу не виконується, не може слугувати підставою для задоволення позову ОСОБА_5, оскільки законодавством України передбачено примусове виконання судового рішення і настання відповідальності за його невиконання.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційної скарги надали суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, яка діє від свого імені та від імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, про визначення порядку користування житловим приміщенням, відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 310, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч1. ст. 309 ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2014 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, яка діє від свого імені та від імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_6, про визначення порядку користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко