У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів: Євграфової Є.П., Маляренка А.В.,
Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Екватор-2» про стягнення заборгованості з заробітної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 13 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що з 01 лютого 2002 року по 06 березня 2009 року вона перебувала у трудових відносинах із Житлово-будівельним кооперативом «Екватор-2» (далі - ЖБК «Екватор-2»), правонаступником якого є Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Екватор-2» (далі - ОСББ «Екватор-2»). Звільнилася з посади за ст. 38 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_202/ed_2015_06_11/pravo1/KD0001.html?pravo=1>.

За період з 01 вересня 2002 року по 01 червня 2006 року заробітна плата виплачувалася позивачці не у повному обсязі, у зв'язку із чим, на її думку, утворилася заборгованість у загальному розмірі 15 966 грн.

Посилаючись на Закон України «Про оплату праці» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_12_28/pravo1/Z950108.html?pravo=1>, яким законодавчо встановлений мінімальний розмір заробітної плати, нижче якого не може проводитися оплата праці за виконану роботу, позивачка просила стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати у розмірі 15 966 грн, розраховану з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСББ «Екватор-2» на користь ОСОБА_6 9 352 грн заборгованості з заробітної плати за період з 01 вересня 2002 року по 01 липня 2006 року без урахування необхідних платежів та зборів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 13 липня 2015 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2015 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

Відмовляючи у позові, апеляційний суд керувався тим, що позивачка як голова правління працювала неповний робочий день та неповний робочий тиждень, а саме: по дві години два рази на тиждень (вівторок і четвер).

З такими висновками суду погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Згідно зі ст. 94 КЗпП України заробітна плата − це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до вимог ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Судами встановлено, що згідно з копіями записів у трудовій книжці ОСОБА_6 наказом від 01 лютого 2002 року № 1к/2002-1 позивачка прийнята на посаду голови правління ЖБК «Екватор-2». Наказом від 09 лютого 2009 року № 2к/2009-1 ОСОБА_6 звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а. с. 9).

Відповідно до п. 6.6 статуту ЖБК «Екватор-2», зареєстрованого 25 листопада 1996 року, правління ЖБК «Екватор-2» обирається загальними зборами у кількості не менше трьох осіб строком на 2 роки; правління обирає зі свого складу голову та його заступника (а. с. 52).

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22 листопада 2011 року, фотокопія якого міститься у матеріалах справи, встановлено, що ОСОБА_6 працювала на посаді голови правління ЖБК «Екватор-2» з 01 лютого 2002 року по 06 березня 2009 року та щомісячно отримувала заробітну плату, що підтверджено наказом про прийняття на роботу, трудовою книжкою, індивідуальними відомостями про застраховану особу, платіжними документами про заробітну плату, довідками, протоколами засідання правління, наказом про відпустку, наказом про звільнення, розрахунком відпускних та заробітної плати (а. с. 34−35).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зазначені обставини в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України є преюдиційними.

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу за 2002−2006 роки (а. с. 4−8), платіжними відомостями про виплату заробітної плати за період з січня 2003 року по березень 2006 року (а. с. 61−86), довідкою ЖБК «Екватор-2», підписаною головою правління ОСОБА_6 та бухгалтером ОСОБА_7 (а. с. 115), із вересня по грудень 2002 року заробітна плата позивачці не нараховувалася, з січня 2003 року по червень 2006 року ОСОБА_6 отримувала заробітну плату у розмірі 40 грн.

У цей період розмір заробітної плати (з вересня 2002 року по червень 2006 року) неодноразово змінювався.

На час звільнення позивачки із посади голови правління ЖБК «Екватор-2» повного рахунку з нею проведено не було.

Разом з тим матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_6 працювала неповний робочий день чи неповний робочий тиждень, оскільки у трудовій книжці ОСОБА_6 робота на посаді голови правління ЖБК «Екватор-2» зазначена як основна.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів (накази, рішення загальних зборів чи правління) щодо встановлення ОСОБА_6 неповного робочого тижня чи неповного робочого дня.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційним судом не дотримано вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не встановлено фактичні обставини, не досліджено докази, надані сторонами, та не надано цим доказам відповідної правової оцінки, а суд касаційної інстанції зазначеними повноваженнями не наділений, тому рішення суду апеляційної інстанції належить скасувати, а справу - передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 13 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.А. Горелкіна
Судді: Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік