Апеляційний суд Житомирської області
Справа № 295/4650/14-ц Головуючий у 1-й інст. Корицька В. О. (Богунський р/с)
Категорія 48 Доповідач Товянська О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого: судді Товянської О.В.

суддів: Кочетова Л.Г., Гансецької І.А.

при секретарі: Кравчук Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про визнання права власності на майно та поділ майна за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира Житомирської області від 11 листопада 2014р.,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просив визнати АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на ?. Також просив визнати право особистої приватної власності на приміщення кафе за адресою: АДРЕСА_2. Зазначав, що з 1993р. перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 05 грудня 2006р. їх шлюб розірвано. Під час шлюбу вони за спільні кошти придбали квартиру та кафе.

Рішенням Богунського райсуду м. Житомира від 11 листопада 2014р. позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на ?ід.ч. кафе літ. «А1», загальною площею 451,5м2 за адресою: АДРЕСА_2. У решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення,про задоволення позову. Зазначає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю. Приміщення кафе купувалося за його власні кошти, тому є його особистою приватною власністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у позові. Зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем не ставилося вимог щодо визнання права власності на частину кафе, вимоги були щодо визнання даного об'єкту його особистою приватною власністю з підстав, передбачених ст.57 СК України.

Крім того, вона, як суб'єкт підприємницької діяльності, спочатку орендувала приміщення кафе, а потім купила вказаний об'єкт для здійснення в подальшому господарської діяльності щодо надання послуг. Вказує, що позивачем пропущений строк звернення до суду.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 03.02.2014р. рішення Богунського райсуду м. Житомира від 11.11.2014р. в частині задоволення позову та стягнення судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року рішення апеляційного суду Житомирської області від 03 лютого 2015 року скасовано в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності та поділ приміщення кафе, справу в цій частині направлено на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 - задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 29 липня 1993р. сторони зареєстрували шлюб. 05 грудня 2006р. шлюб вони розірвали (свідоцтво про розірвання шлюбу т.1 а.с.5).

Задовольняючи позовні вимоги в частині поділу кафе, суд першої інстанції виходив з того, що на час вирішення спірних правовідносин приміщення кафе є спільною сумісною власністю сторін, а тому визнав за позивачем право власності на ? частини вказаного приміщення.

Проте з таким висновком погодитись не можна.

Судом встановлено, що 30.06.2000р. між ОСОБА_2, як приватним підприємцем, і КП «Житомирводпроект» строком на 10років був укладений договір оренди нежитлового приміщення по АДРЕСА_2, з можливістю в подальшому викупити об'єкт оренди. 16 травня 2003р. ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбала спірне кафе загальною площею 451,5м2.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Власність у сім'ї існує у двох правових режимах : спільна сумісна власність подружжя і особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що після розлучення сторони у добровільному порядку поділили спільне майно. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 визнав, що йому після розірвання шлюбу залишається транспортна фірма, комплекс-пташник у с. Лука, автомобіль і дача, а колишній дружині та дітям - квартира, де вони проживали і кафе, оскільки воно було придбано для підприємницької діяльності дружини (технічний запис від 04 листопада 2015р.).

З таким варіантом поділу майна ОСОБА_1 погоджувався на протязі 8 років і він його влаштовував, а до суду він звернувся через конфлікт із колишньою дружиною у 2013р.

Ці обставини підтверджуються і тим, що ОСОБА_1 на протязі 8 років після розлучення не оплачував кошти на утримання кафе, не вимагав прибутки, пояснивши суду апеляційної інстанції, що підприємницька діяльність колишньої дружини - її робота у кафе, було засобом для існування її та дітей.

Крім того, допитана апеляційним судом свідок ОСОБА_3 пояснила, що їй про продаж кафе нічого не відомо, вважає, що номер її телефону, вказаний в оголошенні про продаж у газеті «Інтерес» (випуск від 29 січня 2014 року № 3), є помилковим. Сторін вона не знає і ніколи не бачила.

На підставі наведеного рішення в частині поділу кафе слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові за безпідставністю.

Керуючись ст.ст.209,218,303,304,307,309,313,314,316,319,324,325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира Житомирської області від 11 листопада 2014 року в частині поділу кафе скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення. Відмовити у позові ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на нежиле приміщення - кафе по АДРЕСА_2.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: