АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Григорченка Е.І, Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Добролюбовій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Сидельковська Юлія Юріївна, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку частково недійсним, визнання належним покупцем та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що в середині липня 2011 року він звернувся до агентства нерухомості за допомогою в придбанні житлового будинку, який він знайшов за об'явою і який був необхідний йому для особистого проживання та ведення господарства. Вказаний будинок знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1 та належав відповідачеві ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Бабушкінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 10.09.1991 на підставі рішення № 693/7 від 26.07.1991, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 10.09.1991 та записаного в реєстрову книгу № 547 під реєстровим №127. Спірний житловий будинок з будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га і складається із будинку А-1, житловою площею 23,6 кв.м. і загальною площею 47,3 кв.м., Б-сарай, В-вбиральня, Д - літня кухня, Г- гараж, Ж - душ, №1-4,І споруди.

20 липня 2011 року між позивачем та ОСОБА_7 фактично був укладений договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку за 54 196 гривень, які він (ОСОБА_3.) передав продавцю ОСОБА_5 в приміщенні приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Сидельковської Ю.Ю. в присутності працівника агентства нерухомості Пісної О.О. Після проведення розрахунку приватний нотаріус Сидельковська Ю.Ю. посвідчила від імені продавця на ім'я ОСОБА_3 довіреність на право розпорядження вказаним житловим будинком, оскільки ОСОБА_5, що проживає у м. Джанкой, відмовився вдруге приїжджати в м. Дніпропетровськ для посвідчення договору купівлі-продажу. Після оформлення необхідних документів, 31 жовтня 2011 року, він (ОСОБА_3.), діючи від імені ОСОБА_9 на підставі довіреності від 20 липня 2011 року, уклав і нотаріально посвідчив договір купівлі-продажу спірного будинку, вказавши покупцем онука ОСОБА_4, який у подальшому надав йому довіреність на оформлення приватизації та реєстрації права власності на земельну ділянку, на якій розташоване спірне домоволодіння. Позивач, посилаючись на те, що реєстрація права власності на ім'я відповідача носила тимчасовий характер, і що ОСОБА_4 обіцяв за першою вимогою переоформити будинок, звернувся до відповідача з проханням це зробити та повернути правовстановлюючі документи, на що ОСОБА_4 відмовився та до теперішнього часу ухиляється від переоформлення права власності, а на початку серпня 2013 року змінив замки у хвіртці та вхідних дверях житлового будинку. Посилаючись на ст.203, ч.1 ст. 215, 217, 328 ЦК України позивач просив визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, зазначивши його покупцем та визнати за ним право власності (а.с.3-7, 21-25).

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2015 року позовні вимоги задоволені. Визнано договір купівлі продажу будинку АДРЕСА_1 - недійсним у частині покупця, визнано ОСОБА_3 покупцем за вищевказаним договором. Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1, який складається із будинку А-1, житловою площею 23,6 кв.м. і загальною площею 47,3 кв.м., Б - сарай, В - вбиральня, Д - літня кухня, Г - гараж, Ж - душ, №1-4,І споруди. Вирішено питання щодо судового збору (а.с.91-94).

Ухвалою цього ж суду від 15 липня 2015 року заява ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення (а.с.109).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.113-118).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що житловий будинок за адресою м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1, належав ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Бабушкінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 10.09.1991 на підставі рішення № 693/7 від 26.07.1991, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 10.09.1991 та записаного в реєстрову книгу № 547 під реєстровим №127. Спірний житловий будинок з будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га і складається із будинку А-1 житловою площею 23,6 кв.м. і загальною площею 47,3 кв.м., Б - сарай, В - вбиральня, Д - літня кухня, Г - гараж, Ж - душ, №1-4,І споруди.

20 липня 2011 року приватним нотаріусом Сидельковською Ю.Ю. була посвідчена довіреність від імені ОСОБА_5, якою уповноважено ОСОБА_3 бути його представником та розпоряджатися, в тому числі продавати за ціну і на умовах за розсудом позивача вищевказане домоволодіння (а.с.12).

31 жовтня 2011 року ОСОБА_3, діючи від імені ОСОБА_9 на підставі довіреності від 20 липня 2011 року, уклав і нотаріально посвідчив договір купівлі-продажу спірного будинку, із якого вбачається, що ОСОБА_4 сплатив представнику продавця кошти у сумі 54 196грн., що еквівалентно 6 800 доларів США (п.8 договору, а.с.8-9).

18 лютого 2012 року ОСОБА_4 нотаріально посвідчив довіреність на ім'я ОСОБА_3 на оформлення приватизації та реєстрації права власності на земельну ділянку за адресою м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1 (а.с.13).

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції посилався на ст. 203, 215, ч.3 ст.244, ч.3 ст.238 ЦК України та виходив з того, що спірне домоволодіння придбане позивачем за власні кошти, тому в договорі купівлі-продажу він виступає покупцем, дії відповідача спрямовані на позбавлення позивача його власності, тому згідно із ст.328 ЦК України слід визнати за позивачем право власності на спірний будинок.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1-3, 5, ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочинну має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а згідно із ч.1 ст. 11 ЦПК суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, а згідно із ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо- і відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на поясненнях свідків.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року N 9 «Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним».

Виходячи із того, що жодних правових підстав для визнання вказаного правочину недійсним ні у позовних заявах, ні у рішенні суду не наведено і судом не встановлено, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню як таке, що не відповідає фактичним обставинам справи і ухвалено з порушенням норм матеріального права (п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову як у частині визнання договору частково недійсним та визнання позивача покупцем, так і в частині визнання права власності, оскільки законні підстави для задоволення позову відсутні.

Посилання суду першої 1 інстанції на те, що спірне домоволодіння придбане за власні кошти ОСОБА_3 взяти до уваги не можна, оскільки у п. 11 оскаржуваного договору покупець (Дашко) повідомляє, що купує зазначений будинок за особисті кошти, про що в справах нотаріуса є відповідна заява від 31.10.2011 року, зміст якої доведено до представника Продавця, доказів на спростування зазначеного позивачем не надано.

Крім того, п.19 договору купівлі-продажу відзначено, що сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу житлового будинку. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення, що також свідчить про відсутність законних підстав для задоволення позову.

Крім того, апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що позивач як у своїх поясненнях, так і в позовних заявах посилався на те, що договір купівлі-продажу спірного житлового будинку фактично був укладений між ним та ОСОБА_5 20 липня 2011 року, і в цей день він (ОСОБА_3.) передав продавцю ОСОБА_5 в приміщенні приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Сидельковської Ю.Ю. обумовлену суму 54 196 гривень, еквівалент 6800 доларів США. У цей же день, після проведення розрахунку, приватний нотаріус Сидельковська Ю.Ю. посвідчила від імені ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3 довіреність на право розпорядження вказаним житловим будинком. Зазначена довіреність позивачем не оспорювались, а згідно із ч.2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Керуючись ст.307, ч.1 ст. 309 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2015 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Сидельковська Ю.Ю., Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку частково недійсним, визнання покупцем та визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: