УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укртелеком» до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «Укртелеком» (далі - ПАТ «Укртелеком») звернулося з позовом до ОСОБА_3, мотивуючи його тим, що відповідач зареєстрована у кімнаті № НОМЕР_1 відомчого гуртожитку ПАТ «Укртелеком», розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Проте з січня 2005 року вона не проживає за вказаною адресою, оскільки виїхала на постійне місце проживання до Іспанії. Посилаючись на вказане та керуючись ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР, позивач просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування вищевказаним житловим приміщенням.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17 червня 2015 року, позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування кімнатою № НОМЕР_1 у гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до п. 11 Положення про порядок корпоратизації підприємств, що приватизуються, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 1993 року № 58 наказом Державного комітету зв'язку та інформатизації України від 27 грудня 1999 року на базі державного підприємства електрозв'язку «Укртелеком» було створено відкрите акціонерне товариство «Укртелеком» й передано останньому у власність майно державного підприємства електрозв'язку «Укртелеком».

Будинок гуртожитку по АДРЕСА_1 також перейшов до відкритого акціонерного товариства «Укртелеком», правонаступником якого є ПАТ «Укртелеком».

З липня 1988 року до липня 2004 року ОСОБА_3 працювала на підприємстві позивача, у зв'язку з чим їй 01 липня 1988 року була надана кімната у гуртожитку по АДРЕСА_1, де вона зареєстрована по теперішній час.

Згідно з актами від 23 грудня 2011 року та від 02 червня 2014 року, складеними комісією представників ПАТ «Укртелеком», ОСОБА_3 у вищевказаному гуртожитку не проживає з 01 грудня 2009 року.

Із пояснень ПАТ «Укртелеком» вбачається, що з 2013 року рахунки на оплату за гуртожиток ОСОБА_3 не виставлялись, і відповідно останньою не сплачувалися.

Також із відповіді головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, встановлено, що з 2006 року ОСОБА_3 переважно перебувала за кордоном за межами України й відомості про її в'їзд на територію України після останнього перетину кордону України - 14 серпня 2013 року - відсутні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач понад шість місяців не проживає у гуртожитку без поважної причини, тому керуючись ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР визнав ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням.

Проте повністю з такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 47 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825991/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ст. ст. 71 <nau://ukr/5464-10|st71>, 72 ЖК Україн <nau://ukr/5464-10|st72>ської РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Як роз'яснено у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_337/ed_2013_05_15/pravo1/KD0003.html?pravo=1>), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> щодо оцінки доказів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 10, 212-214 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув та залишив поза увагою, що відповідач є основним наймачем спірної кімнати й користується нею на відповідній правовій підставі; належним чином не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, дійсної причини залишення відповідачем спірної кімнати у гуртожитку та відповідно не з`ясував поважність її відсутності. Пославшись як на доказ непроживання ОСОБА_3 у спірний кімнаті гуртожитку ПАТ «Укртелеком», на акти від 23 грудня 2011 року та від 02 червня 2014 року суд не звернув уваги на те, що такі акти складені працівниками позивача, тобто зацікавленими особами.

Крім того, суд не з'ясував, чи може факт невиставлення ОСОБА_3 рахунків за проживання у гуртожитку бути підставою для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування, та належним чином не перевірив, чи сплачувала відповідач у спірний період за проживання у гуртожитку та за надані житлово-комунальні послуги.

Також, судом не враховано та не надано оцінки наявності конфліктних відносин між сторонами ще у період постійного проживання ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на викладене також уваги не звернув і передчасно залишив вказане рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.К. Парінова