печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2015 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого : судді Матійчук Г.О.,

при секретарі: Мудрак О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лізингової компанії Товариство з обмеженою відповідальністю «ІГК» про захист прав споживача та визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом та просив визнати недійсним договір майнового лізингу №85166 від 25 лютого 2015 року, укладений між позивачем та Лізинговою компанією ТОВ «ІГК»; стягнути з Лізингової компанії ТОВ «ІГК» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі згідно сплачених за договором коштів 56 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та Лізинговою компанією ТОВ «ІГК» укладено договір майнового лізингу з метою придбання позивачем транспортного засобу - трактора МТЗ Беларус на суму 280 000 грн. На вимогу представника відповідача позивач, будучи введений в оману, до ознайомлення та підписання договору, сплатив аванс у розмірі 20 % від вартості транспортного засобу, тобто 56 000 грн. Після цього відповідач мав доставити трактор лізингоодержувачу протягом п'яти днів. Однак, через п'ять днів ОСОБА_1 зателефонував лізингодавцю та запитав чому транспортний засіб не був йому доставлений, на що отримав відповідь, що позивачем сплачено не аванс, а вартість фінансування. ОСОБА_1 було запропоновано сплатити 50 % вартості предмета лізингу, що становить 140 000 грн. Після детального ознайомлення з договором та вивчення нормативних актів позивач зробив висновок, що його було введено а оману, договір майнового лізингу є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Договір лізингу є нікчемним, оскільки сторонами не дотримано вимоги про його нотаріальне посвідчення.

В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач, належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився свого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та Лізинговою компанією ТОВ «ІГК» укладено договір майнового лізингу №85166, згідно якого лізингодавцеь зобов'язується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору. Предметом договору майнового лізингу є трактор МТЗ 892.3 Беларус.

Згідно додатку №2 до вказаного договору вартість предмета лізингу становить 280 000 грн., перший лізинговий платіж - 140 000 грн. (розраховано на 12 місяців, по 11 666 грн. 77 коп. до сплати кожного місяця), вартість фінансування (20%) - 56 000 грн.

25 лютого 2015 року ОСОБА_1 було внесено кошти у розмірі 56 500 грн. вартості фінансування згідно договору №85166.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Пунктами 5.1, 5.2 договору майнового лізингу, укладеного між сторонами передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж, але не більше 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку №2 до даного договору, який невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, зазначеній у п. 8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодржувачем до сплати вартості фінансування.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначає, що його було введено в оману відповідачем, чим порушено його права як споживача та просить визнати договір недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно п. п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів того, що відповідач дійсно та навмисно ввів його в оману щодо істотних умов договору. Крім того, позивач підписав договір майнового лізингу, в якому чітко визначено його істотні умови та платежі за договором, а отже ОСОБА_1 погодився з умовами договору.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 також зазначає, що до договору лізингу застосовуються загальні положення договору найму, а договір найму транспортного засобу підлягає нотаріальному посвідченню. Однак, такі доводи позивача є безпідставними, так як договір найму та договір лізингу мають різну правову природу та регулюються різними нормами цивільного законодавства.

Так, правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору майнового лізингу, в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України, не є обов'язковим, а тому підстави для визнання його нікчемним з цих підстав відсутні.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому відсутні підстави для визнання договору майнового лізингу недійсним, оскільки договір укладений відповідно до норм чинного законодавства, позивач добровільно погодився на його укладення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 203. 215, 230, 626-628 ЦК України, ст. ст. 6, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 10, 11, 27, 31, 57, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Лізингової компанії Товариство з обмеженою відповідальністю «ІГК» про захист прав споживача та визнання договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Г.О. Матійчук