АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №666/46/13-ц Головуючий в І інстанції Рябова О.Д.
Провадження №22-ц/791/145/15 Доповідач: Стародубець М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року листопада місяця «12» дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Стародубця М.П.
Суддів:Воронцової Л.П.,
Ігнатенко П.Я.
при секретарі:Цулукіані І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 12 листопада 2014 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договору поруки припиненим, -

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2013 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення кредитної заборгованості, зазначаючи, що 20 лютого 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_8 був укладений кредитний договір, за яким останній отримав кредит в розмірі 345 000 дол. США під 11% річних і зобов'язався повернути кредитні кошти й сплатити проценти за користування ними в порядку та строки, визначеними умовами договору.

В подальшому сторони неодноразово укладали додаткові угоди до кредитного правочину, якими, в тому числі, змінювали порядок нарахування відсотків за користування кредитом та графік повернення кредиту.

В забезпечення належного виконання ОСОБА_5 своїх зобов'язань, 20 лютого 2014 року банк уклав договір поруки з ОСОБА_6, згідно якому вказана фізична особа прийняла на себе відповідальність за порушення умов кредитного договору в повному обсязі солідарно з позичальником.

Оскільки ОСОБА_5 допустив порушення умов кредитного договору, станом на 10 вересня 2012 року у нього перед банком виникла заборгованість в сумі 2 849 323,93 грн., яка складається з: залишку заборгованості за кредитом в розмірі 2 408 105,74 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 326 375,82 грн. та пені за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 114 842,378 грн., яку позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів і вирішити питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_6 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договору поруки припиненим, зазначаючи, що внаслідок змін, внесених до кредитного договору №ML-400/21/2006/КН від 20.02.2006 року, збільшився розмір грошових коштів, які ОСОБА_5 повинен повернути банку, а відтак і обсяг його відповідальності як поручителя.

Посилаючись на те, що збільшення обсягу його відповідальності перед банком відбулося без його повідомлення та згоди, просив суд визнати договір поруки та поруку за ним припиненими у відповідності до ч1 ст.559 ЦК України.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням від 12 листопада 2014 року Дніпровський районний суд м. Херсона первісний позов задовольнив частково, стягнувши з ОСОБА_5 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором №ML-400/21/2006/КН від 20.02.2006 року в розмірі 2 849 323,93 грн. та судовий збір у розмірі 3 441 грн.

Задовольнив зустрічний позов, визнавши договір поруки від 20.0.2.2006 року №SR-400/32/2006КН, укладений між ОСОБА_6 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступник - ПАТ «ОТП Банк»), припиненим і поруку ОСОБА_6 такою, що припинена.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи і вимогам цивільного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку та задоволення зустрічного позову скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити, позов банку до вказаної фізичної особи задовольнити у повному обсязі.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_6 викладені у ній доводи не визнає і вважає безпідставними, просить рішення суду першої інстанції, як законне і обґрунтоване, залишити без змін, подану банком скаргу відхилити.

Заслухавши доповідача, і осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 20 лютого 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № ML-400/21/2006/КН, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 345 000 дол. США зі сплатою фіксованої процентної ставки за користування кредитними коштами 11% річних з кінцевим терміном повернення 19 лютого 2021 року.

В той же день кредитодавець уклав договір поруки №SR-400/32/2006КН з ОСОБА_6, згідно якому вказана фізична особа поручилася за належне виконання позичальником своїх кредитних зобов'язань в повному обсязі в солідарному порядку.

В подальшому між банком та позичальником неодноразово укладалися додаткові угоди до кредитного договору від 20 лютого 2006 року, на підстави яких було змінено, в тому числі, розмір і валюту кредиту, розмір процентної ставки за користування кредитним коштами.

Так, згідно додатковому договору №1, укладеному 13 березня 2009 року, сторони погодили, що в період з 13 по 16 березня 2009 року позичальник буде сплачувати 9,69% річних за користування кредитними коштами, а починаючи з 17 березня 2009 року розмір цієї винагороди складатиме 11,13%.

Додатковим договором №2 від 09 листопада 2009 року до кредитного договору внесено наступні зміни: визначено, що розмір наданого ОСОБА_5 кредиту становить 2 540 600,76 грн., за користування яким він сплачує плаваючу процентну ставку, що складається з фіксованого відсотку в розмірі 0,49% + FІDR (фактично діюча на дату корегування).

Відповідно до умов додаткового договору №3, укладеному між позичальником та кредитодавцем 11 лютого 2011 року, розмір процентів за користування кредитом було змінено і складав він на період з 15 лютого до 15 липня 2011 року 10,54%, з 15 липня 2011 року до 15 листопада 2011 року - 14,95%, а починаючи з 15 листопада 2011 року застосовується плаваюча процентна ставка, що складається з фіксованого відсотку в розмірі 0,95% + FІDR (фактично діюча на дату корегування).

Згідно останньому додаткову договору №4 від 30 грудня 2011 року визначено, що в період з 30 грудня 2011 року по 14 червня 2012 року за користування кредитними коштами застосовується фіксована процентна ставка в розмірі 8,5% річних, а починаючи з 15 червня 2012 року - плаваюча процентна ставка в розмірі 14,69% річних (UIRD +(-) фіксований процент).

До договору поруки, укладеному між банком та ОСОБА_6, також вносилися зміни на підставі додаткових угод №1 від 09 листопада 2009 року, №2 від 20 лютого 2011 року та №3 від 31 грудня 2012 року (датою укладення якого за поясненнями представника ПАТ «ОТП Банк» насправді є 30 грудня 2011 року).

В ході розгляду справи було проведено кілька судових експертиз.

Висновками судово-економічної експертизи №6 від 14 лютого 2014 року встановлено, що у зв'язку із змінами відсоткових ставок відповідно до умов додаткових договорів до кредитного договору № ML-400/21/2006/КН №1 від 13.03.2009 року, №2 від 09.11.2009 року, №3 від 11.02.2011 року та №4 від 30.12.2011 року відбулося збільшення плати за користування кредитом на загальну суму 203 055,07 грн.

Згідно висновків судово-почеркознавчої експертизи №4489/02 від 01 жовтня 2015 року договір поруки №SR-400/32/2006КН від імені поручителя підписано особисто ОСОБА_6, натомість підписи від його імені у додаткових договорах до договору поруки №1 від 09.11.2009 року та №2 від 11.02.2011 року від імені останнього виконано іншою особою. Встановити, чи виконано підпис від імені поручителя у додатковому договорі №3, укладеному, як зазначено в ньому, 30.12.2012 року, особисто ОСОБА_6 чи іншою особою не виявилося за можливе.

Таким чином, оскільки сторони кредитного договору змінили умови цього правочину, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя, натомість останній своєї згоди на це не надавав, а укладений між кредитодавцем та ОСОБА_6 договір поруки не містить вказівки на те, що такі зміни можливі без отримання згоди поручителя, колегія суддів приходить до висновку про те, що місцевий суд правомірно визнав поруку ОСОБА_6 за договором від 20 лютого 2006 року припиненою і відмовив у задоволенні позовних вимог банку до вказаної фізичної особи з вказаних вище підстав.

Твердження Банку про достатність попередньої згоди поручителя на зміну умов основного договору (п.2.3 договору поруки) є безпідставним, оскільки положення зазначеного договору не містять інформації про те, що така зміна та доповнення умов основного договору повинні були здійснюватися без повідомлення поручителя, і не свідчать про відмову поручителя від узгодження можливих змін.

Суд першої інстанції з достатньою повнотою з'ясував обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дослідив надані ними докази, яким дав правильну оцінку, та постановив в оскарженій частині законне й обґрунтоване рішення.

Перевірені колегією доводи апеляційної скарги до уваги прийняті бути не можуть, оскільки вони не спростовують висновків суду і не містять посилання на нові факти або засоби доказування, які мають значення для справи, а вказані в скарзі посилання на допущені судом порушення норм процесуального права не підтверджені належними доказами.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду в оскарженій частині колегія суддів не вбачає.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося, а тому за правилами ст.303 ЦПК України колегією суддів не переглядалося.

Розглядаючи справу, апеляційний суд керувався висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові №6-100цс12 від 26.09.2012 року, №6-701цс15 від 24.06.2015 року, які є обов'язковими для всіх судів України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307-308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 12 листопада 2014 року в оскарженій частині залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: