Ухвала

іменем україни

04 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства заводу «Електроважмаш» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 18 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства заводу «Електроважмаш» (далі - ДПЗ «Електроважмаш»), в якому, посилаючись на вимоги ст. ст. 235, 236 КЗпП України, п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», просив стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за затримку виконання судового рішення про поновлення на посаді за період з 19 вересня 2013 року по 19 листопада 2014 року у загальному розмірі 44 431 грн 80 коп.

Позивач посилався на те, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року його було поновлено на посаді майстра стрижневої дільниці цеху № 111 сталевого литва та термообробки ДПЗ «Електроважмаш» та вказане рішення допущено до негайного виконання. Позивач зазначав, що вказане рішення неодноразово переглядалося судами. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року було залишено без змін, однак відповідачем рішення суду було виконано лише 19 листопада 2014 року. За період з 19 вересня 2013 року по 19 листопада 2014 року кількість днів вимушеного прогулу становить 426 днів та його середньоденний заробіток становить 104 грн 30 коп.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 18 червня 2015 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ДПЗ «Електороважмаш» середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року за період з 30 вересня 2013 року по 21 квітня 2014 року в сумі 13 266 грн 34 коп. без урахування податків та інших обов'язкових платежів.

Відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог в іншій частині.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року ОСОБА_3 було поновлено на посаді майстра стрижневої дільниці цеху № 111 сталевого литва та термообробки ДПЗ «Електроважмаш», а також стягнуто з ДПЗ «Електроважмаш» на користь ОСОБА_3 18 565 грн 40 коп. середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу з 26 лютого по 18 вересня 2013 року, 1 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 229 грн 40 коп. судового збору. Рішення в частині поновлення на посаді допущено до негайного виконання.

Вказана справа двічі переглядалась судом апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ДПЗ «Електроважмаш».

Так, рішенням апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2013 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року скасовано, відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 квітня 2014 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ДПЗ «Електроважмаш» про поновлення на роботі та виплату заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року рішення апеляційного суду Харківської області від 07 квітня 2014 року скасовано, рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року залишено в силі.

30 вересня 2013 року позивач звертався із заявою до заступника директора по роботі з персоналом про поновлення його на роботі на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року.

Рішення Московського районного суду м. Харкова щодо поновлення позивача на роботі було виконано 19 листопада 2014 року та згідно з наказом від 17 листопада 2014 року № 1634-к позивача було поновлено на роботі 19 листопада 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що порушення строків виконання рішення про поновлення позивача на роботі відбулось не з вини відповідача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач допустив затримку виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з 30 вересня 2013 року, тобто з дати, коли позивач звертався до відповідача із заявою про поновлення його на роботі на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року.

Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що підстави для коригування середнього заробітку відсутні, оскільки він визначений судом при вирішенні спору про поновлення на роботі.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Рішення про поновлення позивача на роботі на час звернення до суду з даним позовом не виконано, що не заперечується самим відповідачем.

Відповідно до ст. ст. 24, 31, ч. 5 ст. 235 КЗпП України, ст. 77 Закону України «Про виконавче провадження» негайне виконання рішення суду означає обов'язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, за затримку виконання судового рішення про поновлення працівника на роботі законодавством передбачено відповідальність.

За змістом норм ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на вказані норми закону та не врахував, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з пунктом 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.

За змістом пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати в розрахунковому періоді за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Враховуючи те, що із часу звільнення позивача до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в період затримки виконання рішення суду заробітна плата позивача підлягала коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

При вирішенні спору апеляційний суд наведеного не врахував, дійшов помилкового висновку, що підстави для коригування середнього заробітку відсутні, оскільки він визначений судом при вирішенні спору про поновлення на роботі.

При цьому апеляційним судом не було враховано, що розрахунок заробітної плати, проведений судом у іншій справі, по своїй суті є правовим висновком і не може розцінюватись як встановлена обставина, яка не підлягає доведенню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 18 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана