УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Міністерства інфраструктури України про стягнення заборгованості по виплатах при звільненні та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 18 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 24 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним вище позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з Міністерства інфраструктури України на його користь: 3 975 грн заборгованості за невикористані відпустки; 2 400 грн невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 56 054 грн 34 коп., а також зобов'язати відповідача внести запис про звільнення до трудової книжки.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він працював виконуючим обов'язки директора Херсонського державного обласного навчально-курсового комбінату з 04 червня 2009 року по 01 квітня 2011 року.

При звільненні не отримав повного розрахунку, а саме: компенсацію за невикористані відпустки за період з 04 червня 2009 року по 04 червня 2010 року, та з 04 червня 2010 року по 04 квітня 2011 року в розмірі 3 975 грн, а також матеріальну допомогу, на оздоровлення в розмірі 2 400 грн, що передбачена ч. 1 ст. 57 Закону України «Про освіту».

Через несплату зазначених сум при звільненні та з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, ОСОБА_6 вважає, що відповідач має сплатити йому також і середній заробіток у розмірі 56 054 грн 34 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 18 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 24 червня 2015 року, позов задоволено частково.

Зобов'язано Міністерство інфраструктури України внести до трудової книжки запис про звільнення ОСОБА_6 з посади виконуючого обов'язки директора Херсонського державного обласного навчально-курсового комбінату з 01 квітня 2011 року згідно наказу Міністерства транспорту та зв'язку України від 01 квітня 2011 року.

В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В іншій частині законність і обґрунтованість зазначених вище рішення та ухвали судів попередніх інстанцій заявником не оскаржується, а тому не є предметом касаційного розгляду в даному випадку.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наказом Міністерства транспорту та зв'язку від 01 червня 2009 року ОСОБА_6 було призначено виконуючим обов'язки директора Херсонського державного обласного навчально-курсового комбінату з 04 червня 2009 року.

Наказом від 01 квітня 2011 року його було звільнено з займаної посади з 01 квітня 2011 року у зв'язку із виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Указом Президента України № 581 від 12 травня 2011 року установлено, що Міністерство інфраструктури України є правонаступником Міністерства транспорту та зв'язку України (крім прав та обов'язків, пов'язаних із реалізацією функцій у сфері телекомунікацій, користування радіочастотним ресурсом України), а також, Міністерства культури і туризму України в частині функцій з реалізації державної політики у сфері туризму.

ОСОБА_6 у період з 04 червня 2009 року очолював Херсонський державний навчально-курсовий комбінат, який був юридичною особою до 26 лютого 2014 року і він, як керівник закладу, ніс відповідальність за своєчасне нарахування і виплату заробітної плати та здійснення всіх необхідних розрахунків.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, вважав, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 щодо виплати належних йому сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку не має, оскільки зібрані у справі документи підтверджують факт остаточного розрахунку з позивачем 19 липня 2011 року новим керівництвом підприємства і станом на 01 вересня 2011 року відомості на підприємстві про заборгованість по виплаті заробітної плати відсутні.

Щодо позову в частині зобов'язання відповідача внести відповідний запис до трудової книжки позивача, то Міністерство інфраструктури України позов у цій частині не заперечувало і суди визнали такі вимоги обґрунтованими. Обґрунтованість висновків судів у цій частині не є предметом касаційного оскарження у даному випадку.

З висновками суду апеляційної інстанції щодо законності та обґрунтованості рішення районного суду в частині вирішення спору про стягнення заборгованості по виплатам при звільненні погодитися не можна у зв'язку з наступним.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_6 не заперечує факту проведення з ним розрахунку 19 липня 2011 року, однак стверджує, що розрахунок проведено лише в частині виплати заборгованості по заробітній платі, щодо виплати компенсації за невикористані відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення заявник заперечує.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 1 ст. 57 Закону України «Про освіту» передбачено, що Держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що на роботодавця покладається обов'язок щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум (в даному випадку вбачається, що такими сумами є компенсація за невикористані відпустки, а також невиплачена матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки) у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Хоча в цивільному процесі кожна сторона зобов'язана доводити ті обставини, на які вона посилається (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), працівник об'єктивно позбавлений можливості доведення факту затримки, тому що те, чого не було (розрахунку при звільненні) довести дуже важко або взагалі неможливо. Доведення відсутності заборгованості та проведення розрахунку покладається в даному випадку на власника і для цього він може подати до суду відповідні розрахункові документи. Тобто, факт дотримання вимог трудового законодавства у трудових спорах покладається на власника (роботодавця).

Матеріали справи не містять розрахункових документів, які можуть беззаперечно підтвердити повний розрахунок відповідача з позивачем.

Висновки суду першої інстанції про доведеність проведення остаточного саме повного розрахунку з позивачем 19 липня 2011 року ґрунтуються на акті перевірки територіальної державної інспекції праці у Херсонській області (Держнаглядпраці) Міністерства праці та соціальної політики України від 29 грудня 2011 року, зі змісту якого вбачається, що перевірка здійснювалася за період з 01 квітня по 01 грудня 2011 року і з ОСОБА_6 остаточно проведено розрахунок 19 липня 2011 року (а. с. 74).

Разом з тим, у матеріалах справи (а. с. 72-73) наявний інший акт цієї ж організації від 15 вересня 2011 року, зі змісту якого вбачається, що перевірка здійснювалася за період з 01 січня по 01 вересня 2011 року і з ОСОБА_6 остаточно не розрахувались на день складання акта (тобто станом на 15 вересня 2011 року), розрахунок задепоновано.

Вказані акти містять розбіжності і районний суд мав надати їм належну правову оцінку як доказам у справі при визначенні характеру правовідносин між сторонами, чого зроблено не було.

Позивач у позовній заяві посилався на наявну у відповідача перед ним заборгованість за період з 04 червня 2009 року по 04 квітня 2011 року, а вказаними вище актами проводилася перевірка лише за період 2011 року, тобто підстави позову вони ні підтвердити ні спростувати у повному обсязі не можуть, а тому не є беззаперечними доказами на підставі яких може ґрунтуватись судове рішення у даній справі оскільки не містять вичерпної інформації щодо предмета доказування.

Крім того, ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Пленум Верховного Суду України у п. 4 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Також Пленум Верховного Суду України у п. 25 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

З підстав викладених вище та враховуючи вимоги ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд мав надати належну правову оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в тому числі перевірити чи ґрунтується воно на належних та допустимих доказах, виправити допущені районним судом недоліки у, передбачений нормами Глави 1 Розділу V ЦПК України спосіб, чого зроблено не було. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд ухвалив у справі судове рішення, яке не у повному обсязі відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, визнати його законним та обґрунтованим не можна.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновків про необхідність скасування оспорюваного судового рішення апеляційного суду в частині вирішення позову ОСОБА_6 до Міністерства інфраструктури України про стягнення заборгованості по виплатам при звільненні з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Як зазначено вище, в іншій частині законність і обґрунтованість рішення та ухвали судів попередніх інстанцій не є предметом касаційного розгляду в даному випадку.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 24 червня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_6 до Міністерства інфраструктури України про стягнення заборгованості по виплатам при звільненні скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська