Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/9283/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Батрин О.В.
Доповідач - Кабанченко О.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Желепи О.В.

Заришняк Г.М.

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів та стягнення коштів.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів та стягнення коштів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд не взяв до уваги те, що при укладенні договору позивач був грубо ошуканий працівниками відповідача, в порушення вимог закону ні у договорі ні у специфікації до нього, продавця (постачальника) предмета лізингу не зазначено взагалі, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Вказує, що факт включення відповідачем у договір несправедливих умов (п.п. 1.4, 1.6, 2.5, 3.4.1, 5.4, 7,3, 8,14, 8.15, 10, 10.11 та інш.), є грубим порушенням прав позивача як споживача.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 19 березня 2015 року між сторонами ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу №001928, відповідно до якого лізингодавець ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - автомобіль RENAULT LOGAN, вартістю 283 490 грн., а лізингоодержувач ОСОБА_2 зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (а.с. 5-18).

На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу перший внесок за договором у розмірі 14 174 грн. 50 коп. (а.с. 27-28).

У березні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним зазначений договір фінансового лізингу №001928 з тих підстав, що ціна в договорі визначена у валюті США, а не в гривнях; у відповідача відсутня ліцензія на здійснення фінансових операцій; договір містить несправедливі умови для споживача послуг, при укладенні договору позивача було введено відповідачем в оману, а також стягнути з відповідача 14 174 грн. 50 коп., сплачених позивачем на виконання договору, 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, 141 грн. 75 коп. комісії за сплату платежів на виконання договору фінансового лізингу.

Відповідач позов не визнав, у письмових запереченнях посилався на необґрунтованість позовних вимог. (а.с. 33-36).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду, вважає, що він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом тієї обставини, що при укладенні оспорюваного договору позивач був грубо ошуканий працівниками відповідача, які не дали змоги позивачу детально ознайомитись з умовами договору та встановити, що вони відрізняються від тих, які були запропоновані в усній формі, судова колегія відхиляє, зважаючи на те, що на підтвердження цих доводів позивачем доказів надано не було.

Не погоджується судова колегія і з доводами скарги щодо невідповідності умов договору чинному законодавству, а саме положенням Закону України «Про фінансовий лізинг». Досліджуючи та оцінюючи ці доводи позивача, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що умови договору сторін щодо його предмету, відповідальності лізингодавця за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності та інш. предмету лізингу, щодо вибору постачальника, а також щодо встановлення лізингових платежів, не суперечать нормам вказаного Закону, положенням ст. ст. 627, 628 ЦК України.

Доводи скарги про те, що оспорюваний договір є недійсним, оскільки ціна договору визначена у валюті США, судова колегія відхиляє, зважаючи на те, що у договорі зазначена і ціна предмету лізингу у гривневому еквіваленті, що відповідає положенням ст. ст. 524, 627 ЦК України.

В апеляційній скарзі містяться також доводи щодо недійсності умов договору, зазначених у п.п. 1.4, 1.6, 2.5, 3.4.1, 5.4, 7,3, 8,14, 8.15, 10, 10.11 та інш., з підстав його несправедливості і грубого порушення прав споживача, а саме порушення положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і включенням до договору умов, які встановлюють жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надають можливість продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації у зв 'язку з розірванням або невиконанням договору; умови про визнання ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; умови про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається.

Перевіряючи дані доводи, колегією суддів встановлено наступне.

Пунктом 1.4 договору визначено, що лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором, а останній користується предметом лізингу на умовах цього договору та згідно з положеннями чинного законодавства.

За п. 1.6 лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета лізингу.

Пункт 3.4.1 встановлює право лізингоодержувача звернутись із заявою про надання йому іншої моделі або марки транспортного засобу ніж зазначений у договорі.

За п. 5.4 лізингоодержувач погодився нести відповідальність в межах, встановлених цим договором та законом, стосовно вимог проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якої шкоди, що виникла внаслідок володіння або стану предмета лізингу, протягом строку лізингу або протягом терміну володіння лізингоодержувачем предметом лізингу.

Пункт 7.3 передбачає страхування предмету лізингу та супутніх ризиків.

У пунктах 10, 10.11 визначені умови, розмір та строки сплати лізингових платежів, порядок їх розрахунку.

При цьому положення пунктів розділу 10 договору не суперечать положенням Закону України ««Про фінансовий лізинг», яким регулюються правовідносини сторін.

Пункти 2.5, 8.14, 8.15, які містяться у переліку зазначених позивачем несправедливих умов договору, у договорі відсутні.

Таким чином, аналізуючи зміст наведених умов договору, судова колегія вважає необґрунтованими доводи позивача про несправедливість цих умов договору.

Умови договору, визначені п. 1.5, які позивач також вважає несправедливими, відповідають положенням ст. 808 ЦК України, якою передбачено солідарну відповідальність лізингодавця і продавця за зобов'язанням щодо продажу(поставки) предмету лізингу, якщо вибір продавця буде здійснюватись лізингодавцем, і ці положення закону зазначені у п. 1.6 договору. Якщо вибір постачальника здійснюється лізингоодержувачем, відповідальність перед ним за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності тощо предмету лізингу несе продавець (постачальник), що визначено у п. 1.5 договору.

З посиланнями позивача на те, що п.1.8, п. 10.15 договору є несправедливим, оскільки не передбачають права лізингоодержувача на розірвання договору у разі зміни вартості предмету лізингу або розміру лізингових платежів, судова колегія не погоджується, оскільки право на розірвання договору лізингоодержувачем з підстав, передбачених законом, встановлено п. 12.3 договору.

Не можна вважати несправедливими умови, визначені у п.п. 10.14, 12 договору, якими встановлена відповідальність лізингоодержувача за порушення умов договору, оскільки відповідальність за порушення зобов'язання передбачена цивільним законодавством, а відповідно до ст. 11 ч. 4 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач може мати мати інші права і обов'язки (окрім зазначених у цій статті) відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та нормативно-правових актів.

З огляду на наведене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: