Номер провадження: 22-ц/785/6499/15
Головуючий у першій інстанції Крачкова С. В. Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Панасенкова В.О., Парапана В.Ф.,

при секретарі - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Великодальницька сільська рада Біляївського району Одеської області та Біляївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення,

встановила:

Позивачі звернулись до суду з вказаним позовом, в якому просять позбавити відповідачку права користування житловим будинком з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 та виселити її з цього житла.

Свої вимоги мотивують тим, що їм на праві спільної часткової власності належить вказаний житловий будинок, відповідно з долями: ОСОБА_2 належить 3/4 його частини, а ОСОБА_3 - 1/4 частина.

З 11.11.2009 року в цьому будинку без їх відома та згоди була зареєстрована відповідачка, яка, проживаючи в будинку разом зі своїм повнолітнім сином, перешкоджають позивачам в повній мірі користуватись своєю власністю та городом, а тому просять судового захисту своїх прав.

Представник позивачів в судовому засіданні на позові наполягав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. При цьому пояснив, що відповідачка разом зі своїм сином протягом декількох років проживає в літній кухні, що розташована АДРЕСА_1, з співвласниками житлового будинку в родинних відносинах не перебуває та не є членом їх сім'ї. Підставами позову є те, що позивачі не давали згоду на її вселення та реєстрацію в будинку, а сам факт проживання відповідачки в літній кухні створює позивачам перешкоди в користуванні домоволодінням.

Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнала. При цьому пояснила, що ОСОБА_4 вселилась та була зареєстрована за вказаною адресою за згодою та з дозволу співвласника цього житлового будинку ОСОБА_5, з яким проживала однією сім'єю. Протягом багатьох років до та після смерті ОСОБА_5 вона проживає в приміщенні літньої кухні та ніяких перешкод позивачам в користуванні житловим будинком не чинить і доступу до нього не має.

Представники третіх осіб - Біляївського РВ ГУДМС України в Одеській області та Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області в судове засідання не з'явились, але направили до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Рішенням суду в задоволенні позову було відмовлено.

На вказане рішення апеляційну скаргу подали позивачі, які просять скасувати це рішення та постановити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вони не законні та необґрунтовані.

Так, суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків щодо відмови в задоволенні первісного позову, вказав, що згідно свідоцтв про право власності на житловий будинок від 17.12.2007 року ОСОБА_6 (ОСОБА_6) належить 1/6 частина житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 - 4/6 частини (а.с.16-19).

Крім того, рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.11.2014 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, в рівних частках на 1/6 частину цього ж житлового будинку ( а.с.6-9).

Таким чином, позивачам належить весь житловий будинок, при цьому доля ОСОБА_2 складає 3/4 його частини, а ОСОБА_3 - 1/4 частина.

Згідно довідки Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області №1132 від 28.02.2014 року та довідки Біляївського РВ ГУ ДМС України в Одеській області №6222 від 19.11.2014 року ( а.с. 25, 31) в цьому житловому будинку разом з позивачами та членами їх родини з 12.11.2009 року зареєстрована також відповідачка ОСОБА_4

В судовому засіданні було встановлено, що відповідачка вселилась та була зареєстрована в житловому будинку, який на цей час належить позивачам, з дозволу та згоди ОСОБА_5, якому на той час належала 1/6 частина цього житлового будинку на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02.03.2009 року. В подальшому, вказане рішення було скасовано 26.01.2013 року апеляційним судом Одеської області ( а.с.8), а ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Таким чином, суд вважав, що відповідачка вселилась та була зареєстрована в житловому будинку, що розташований в АДРЕСА_1 на законних підставах, тобто як член сім'ї співвласника житлового будинку, але фактично проживає та користується в цьому домоволодінні тільки господарською спорудою - літньою кухнею.

Згідно положень ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них , а ст. 380 вказаного Кодексу встановлено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного в ній проживання.

В судовому засіданні представник позивача підтвердив ту обставину, що відповідачка постійно проживає в окремо розташованій господарській будівлі - літній кухні, а не в житловому будинку, як вказано в позовній заяві. Тобто відповідачка не користується для проживання житловим будинком, а докази, що вона іншим чином перешкоджає позивачам користуватись житловим будинком ними не надані.

Відповідно положень ч.1 ст. 109 ЖК України допускається виселення в судовому порядку тільки із займаного жилого приміщення.

Іншими нормами житлового законодавства та ЦК України не передбачено можливості виселення особи з нежитлового приміщення.

Крім того, виходячи з положень, які містяться в постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»( п.33-34) виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. А тому, посилання позивачів, як на підставу позову - факт проживання відповідачки в їхньому домоволодінні, на думку суду першої інстанції, не є підставою для її виселення.

Суд також не прийняв до уваги посилання позивачів на незаконність реєстрації відповідачки в їхньому домоволодінні, оскільки реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом.

Враховуючи викладене, законних підстав для задоволення позову суд не вбачав.

Судова колегія не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення.

Згідно положень ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Позивачі в своїй позовній заяві зазначали, що відповідачка незаконно вселилася в будинок з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 та проживає там. Дозволу на її реєстрацію та вселення, відповідно до «Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання» позивачі не надавали.

У оскаржуваному рішенні суду вказано про те що в судовому засіданні було встановлено, що відповідачка вселилась та була зареєстрована в житловому будинку, який на цей час належить позивачам, з дозволу та згоди ОСОБА_5, якому на той час належала 1/6 частина цього житлового будинку на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02.03.2009 року. Відповідачка вселилась та була зареєстрована в житловому будинку, що розташований в АДРЕСА_1 на законних підставах, тобто як член сім'ї співвласника житлового будинку, але фактично проживає та користується в цьому домоволодінні тільки господарською спорудою - літньою кухнею.

Вказані факти не знайшли своє підтвердження тільки в частині того, що відповідачка фактично проживає та користується в цьому домоволодінні тільки господарською спорудою - літньою кухнею.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ніколи одружені не були. Факт наявності родинних відносин не встановлювали.

В матеріалах справи не мститься жодного підтвердження того, що ОСОБА_5 надав згоду на реєстрацію місця проживання відповідачки у вказаному будинку.

У задоволенні клопотання представника позивачів про витребування доказів, для встановлення підстави проведення реєстрації місця проживання відповідачки, було відмовлено.

Більш того, позивачі на той час вже були власниками більшої частини спірного будинку з надвірними спорудами, розподілу в натурі з виділом конкретної долі майна та житлового приміщення ОСОБА_5 не проводилось, а тому, їх згода на вселення та реєстрацію відповідачки повинна була бути.

Крім того, суд у своєму рішенні вказує на те, що відповідачка проживає в окремо розташованій господарській будівлі - літній кухні, а не в самому будинку, тобто відповідачка не користується для проживання житловим будинком, а докази, що вона іншим чином перешкоджає позивачам користуватись житловим будинком ними не надані.

Таке трактування закону є не вірним. Суд не звернув уваги на яку норму закону позивачі посилаються та чим обґрунтовують свій позов.

Та обставина, що відповідачка проживає у літній кухні, яка є невід'ємною частиною житлового будинку, який є власністю позивачів, не дає їй права проживати там.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на всю річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження всім своїм майном. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені (ст. 321 ЦК України).

Аналогічна норма закріплена в ст. 41 Конституції України за змістом якої кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності та право приватної власності є непорушним.

Літня кухня, є невід'ємною частиною власності позивачів, відноситься до господарських будівель та споруд, які належить позивачам разом з житловим будинком.

Аналізуючи вимоги чинного законодавства України, можливо зробити висновок про те, що Закон захищає від необґрунтованого та незаконного виселення з житлових приміщень членів сім'ї, або колишніх членів сім'ї власника житла.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з врахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Відповідно до ч.ч. 2 та 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Як було встановлено в судовому засіданні, відповідачка ніколи не була членом сім'ї позивачів, доказів того, що вона коли - небудь була членом сім'ї покійного ОСОБА_5 нею не надано, факт сумісного з ним проживання не встановлений.

Більш того, ОСОБА_5 деякий недовгий час належала 1/6 частина спірного житлового будинку на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02.03.2009 року. В подальшому, вказане рішення було скасовано 26.01.2013 року апеляційним судом Одеської області ( а.с.8), а ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Колегія суддів вважає, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення прав власності особи на будинок припиняє право навіть членів сім'ї власника на користування цим будинком, а відповідачка ОСОБА_4 не була членом сім'ї померлого ОСОБА_5 який, за її слів, надав свою згоду на її вселення та право власності якого було скасовано рішенням апеляційного суду.

Право члена сім'ї власника будинку (квартири) та ОСОБА_4 користуватися цим житлом існувало б лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Таким чином, право відповідачки на користуванням спірним об'єктом власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника або інших осіб у випадку зміни власника будинку (квартири).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідачка добровільно залишити належний позивачам будинок з надвірними спорудами, відмовляється, за комунальні послуги не сплачує, крім того перешкоджає позивачам, як власникам будинку, користуватись своєю власністю у повній мірі, тому вони були вимушені звернутись за захистом своїх прав та інтересів в судовому порядку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачка не набув самостійного права на житло або на користування спірним житлом,господарськими будівлями та спорудами з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК України), а тому права позивачів мають бути захищені шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 та усунення перешкод позивачам у користуванні житловим будинком з надвірними спорудами (у тому числі і літньою кухнею) шляхом її виселення.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачка фактично самоправно зайняла приміщення літньої кухні, яка не є житловим приміщенням, так як згоди власників - позивачів по справі, на зайняття нею цього приміщення не було.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4, 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 червня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Великодальницька сільська рада Біляївського району Одеської області та Біляївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення задовольнити.

Позбавити ОСОБА_4 права користування житловим будинком з надвірними спорудами розташованого в АДРЕСА_1

Виселити ОСОБА_4 з житлового будинку з надвірними спорудами розташованого в АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Рішення вступає в законну силу з моменту оголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан