Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,
суддів: Касьяна О.П., Остапчука Д.О.,Наумчука М.І., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яке діє через представника Шуліку Аліну Володимирівну, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 04 грудня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у виді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 141 553,35 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а ОСОБА_6 зобов'язалася повернути наданий кредит, сплатити проценти та комісію у порядку та на умовах, визначених цим договором, зі строком повернення до 03 листопада 2026 року.

Цього ж дня, з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобовʼязань, між сторонами було укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_6 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності.

Посилаючись на зазначені обставини та неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 08 серпня 2014 року складала 347 689,02 доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України становить 2 778 035,27 грн, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено з підстав, передбачених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті <nau://ukr/1304-18>».

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання зобов'язання за кредитом в іноземній валюті не можуть бути задоволені в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті <nau://ukr/1304-18>».

Проте погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 18 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 141 553,35 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 03 листопада 2026 року.

Цього ж дня, з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобовʼязань, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2006 року. Сторони оцінили предмет іпотеки у 744 875 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором станом на 08 серпня 2013 року заборгованість відповідача перед позивачем складала 347 689,02 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ становить 2 778 035,27 грн.

Банк направляв ОСОБА_6 листи-вимоги щодо погашення простроченої заборгованості в тридцяти денний строк з дня отримання вимоги.

Згідно з довідкою з місця проживання форми № 3 у спірній квартирі зареєстровані відповідач та третя особа.

Відповідно до статей 1049 <nau://ukr/435-15|st1049>, 1050 <nau://ukr/435-15|st1050>, 1054 <nau://ukr/435-15|st1054>ЦК України <nau://ukr/435-15> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України <nau://ukr/435-15|st526> зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 33 <nau://ukr/898-15|st33> та ст. 39 Закону України «Про іпотеку <nau://ukr/898-15|st39>» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадках, передбачених пунктами 16.7.1, 16.7.2, 16.9 договору іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене іпотекодерджателем на підставі рішення суду, виконавчого напису або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (п. 22 договору іпотеки).

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті <nau://ukr/1304-18>», згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу <nau://ukr/2654-12|st4>» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку <nau://ukr/898-15|st5>», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Статтею 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті <nau://ukr/1304-18>» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України <nau://ukr/435-15|st263>), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті <nau://ukr/1304-18>», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті <nau://ukr/1304-18>» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті <nau://ukr/1304-18>» не підлягає виконанню.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстровані у спірній квартирі, а її площа не перевищує 140 кв. м, однак помилково відмовив у задоволенні позову з посиланням на вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті <nau://ukr/1304-18>».

Разом з тим суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками місцевого суду, не врахував, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті <nau://ukr/1304-18>» та його норми не передбачають підстав для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів і допустив неправильне застосування положень зазначеного Закону, що призвело до неправильного вирішення спору.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк
Судді: О.П. Касьян
М.І. Наумчук
Д.О. Остапчук
Т.О. Писана