У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Юровської Г.В., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України «Укрпрофоздоровниця», ОСОБА_5 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що наказом від 01 листопада 2013 року № 244 начальнику відділу управління персоналом та кадрової політики було доручено попередити про наступне вивільнення з пропозицією про переведення на вакантні посади працівників (всього 32 особи), у тому числі ОСОБА_4 Повідомленням

від 07 листопада 2013 року позивача було поставлено до відома щодо наступного звільнення та одночасно запропоновано переведення на посаду провідного спеціаліста відділу розвитку та маркетингу. Від отримання цього повідомлення позивач відмовився, про що поставив свій підпис в акті

від 07 листопада 2013 року. На засіданні профспілкового комітету апарату правління Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі - ПрАТ «Укпрофоздоровниця») від 12-17 березня 2014 року було надано згоду на звільнення позивача. Наказом від 18 березня 2014 року № 24-к позивача було звільнено із займаної ним посади, у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив суд поновити його на роботі; визнати незаконним наказ про його звільнення від 18 березня

2014 року; зобов'язати в.о. голови правління повернути кошти, виплачені йому як оплату вимушеного прогулу; допустити негайне виконання рішення суду; відшкодувати моральну шкоду в розмірі 100 тис. грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 січня

2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, суд першої інстанції, з висновком якого погодився в цій частині і апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що доводи, якими було обґрунтовано позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, зокрема посилання позивача на те, що на підприємстві не було скорочення штату та чисельності працівників є необґрунтованими, оскільки відповідно до рішення Наглядової ради ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» №Р10-14 від 20 вересня 2013 року було затверджено структуру апарату Правління товариства з граничною чисельністю 93 одиниці тоді як попередня чисельність працюючих становила 101. На виконання рішення Наглядової ради від 30 вересня 2013 року головою правління ОСОБА_6 було видано наказ № 226, яким було змінено структуру апарату правління, ліквідовано структурні підрозділи та доручено управління персоналом та кадрової політики ОСОБА_7 працівників структурних підрозділів про зміни в структурі.

Крім того, позивачем не доведено переважне право на залишення на роботі, від запропонованих вакансій він відмовився та не мав переважного права на зайняття посади заступника Голови правління з економічних питань, оскільки має лише вищу юридичну освіту, отже не відповідав кваліфікаційним вимогам, що вимагаються при призначенні на дану посаду (а. с. 180-182).

Таким чином рішення суду першої інстанції з висновком якого в цій частині погодився і апеляційний суд ухвалено з дотримання положень ст. ст. 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України.

За таких обставин висновки суду апеляційної інстанції про те, що оскільки звільнення позивача відбулося з дотримання норм трудового законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, є правильним та відповідають закону.

Доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції, з якими частково погодився й апеляційний суд, не спростовують.

Частиною 3 статті 332 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г.В. Юровська
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана