Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/599/15-ц Головуючий у 1-й інст. Невмержицький І. М.
Категорія 44 Доповідач Широкова Л. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення з будинку, що є приватною власністю,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. У даному будинку зареєстрований та проживає її син - ОСОБА_4 і колишній чоловік ОСОБА_2 Посилаючись на те, що останній добровільно звільнити будинок відмовляється просила суд усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом виселення відповідача із зазначеного будинку без надання іншого приміщення.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені. Усунуті перешкоди у користуванні ОСОБА_3 житловим будинком АДРЕСА_1 з господарськими будівлями, шляхом виселення без надання іншого житла ОСОБА_2 Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову за безпідставністю.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Апелянт вказує, що висновок суду щодо проведеної з ним розмови працівниками Радомишльського РВ УМВС з питань недопущення антигромадської поведінки не свідчить про те, що він неодноразово порушив права позивача.

Суд помилково не врахував ст. 62 СК України, яка передбачає виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові та неправильно оцінив наявну у матеріалах справи постанову про відмову у порушенні кримінальної справи щодо нього, як факт існування неприязних стосунків з позивачем.

Апелянт також зазначає, що у порушення вимог ЦПК судова повістка про виклик до суду 13.10.2015 року була вручена йому лише 12.10.2015 року, що позбавило його права заявити клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів чи виклик свідків.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, виходив із того, що порушене право позивача може бути захищене шляхом виселення відповідача зі спірного будинку.

Таким чином, суд застосувавши положення ст. ст. 116,157 ЖК України та ст.ст.386, 391 ЦК України, виходив із того, що відповідач вчиняє конфлікти та створює неможливі умови для проживання позивача, як власника.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки цих висновків суд дійшов при повному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи без порушення норм матеріального і процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частина четверта статті 10 ЦПК України передбачає, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у повній мірі відповідає.

Відповідно до ст.15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема - про виселення із житлового будинку.

Установлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1, подарований їй 18 листопада 2000 року (а.с.9).

Відповідач є колишнім чоловіком позивача, який зареєстрований у спірному будинку та на час вирішення спору проживає в ньому.

Оскільки стосунки між сторонами не склалися, то позивачка виїхала проживати до своєї сестри. Проживання відповідача у вказаному будинку призводить до виникнення постійних конфліктів між сторонами та спричиняє позивачу складнощі у здійсненні права власності.

Окрім цього, ОСОБА_3 позбавлена можливості на свій розсуд розпоряджатися належним їй майном і не має можливості влаштувати своє особисте життя.

Частиною 1 ст.383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно зі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст.156 ЖК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

За змістом ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст.116 ЖК України.

Частиною 1 ст.116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 109 ЖК України передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст.116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Із роз'яснень викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Так, із пояснень сторін встановлено, що після розірвання у листопаді 2014 року шлюбу, між ними виникли неприязні відносини, сварки та скандали, що змусило позивача покинути свій будинок та перейти проживати до сестри. Коли вона приходила до спірного будинку відповідач вчиняє скандали та погрози. Остання боїться за своє життя.

Як вбачається з матеріалів справи на протязі тривалого періоду часу позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів із заявами про неправомірну поведінку відповідача, на що останньому були винесені офіційні попередження щодо недопущення у майбутньому порушень громадського порядку в побуті і у повсякденному житті (а.с.67,102,103,108).

Неправомірна поведінка відповідача підтверджується також актами складеними депутатами сільської ради (а.с.52,53).

Будь-яких доказів на спростування вказаних фактів відповідач, відповідно вимог ст.10 ЦПК України, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надав.

Відповідач у суді апеляційної інстанції не заперечував того факту, що йому дійсно у вказаний період були винесені офіційні застереження, які він не оспорював, оскільки юридично не обізнаний. Своє проживання у спірному будинку на час вирішення спору пов'язує з тим, що йому необхідно півроку для того щоб добудувати свій житловий будинок. Крім того, зазначає, що у спірний будинок вклав кошти на його облаштування.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання позивача у вищевказаному будинку.

Враховуючи наведене та те, що між сторонами склалися вкрай неприязні відносини та те, що відповідач має на праві власності недобудований житловий будинок, що не заперечується останнім та підтверджується матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що прийняте судом першої інстанції рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 відповідає встановленим обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права. Підстав для його зміни або скасування не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до того, що відповідач вважає, що спірний будинок за рішенням суду може бути визнаним об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки за час перебування їх у шлюбі домоволодіння збільшилось у своїй вартості і він має право на його частину.

Доводи апелянта про те, що він був позбавлений можливості скористатися юридичною допомогою та заявити клопотання про приєднання до справи доказів та виклик свідків через стислі терміни розгляду справи є також безпідставними. Як вбачається з матеріалів справи даний спір вирішувався у суді на протязі квітня-жовтня 2015 року.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307,308, 313- 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: