Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2015 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Степаненко Ю.А.

при секретареві Шак О.В.

за участю позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Василівка цивільну справу за позовом: ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про витребування майна,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3, який проживав за адресою: АДРЕСА_1. Вона проживала за цією ж адресою разом з померлим на протязі декількох років.

На час проживання в цій квартирі, вона придбала на свої особисті кошти речі, які знаходилися у її власності та в користуванні, з її згоди, ОСОБА_3, а саме: м'які меблі (диван та 2 крісла) вартістю 3200 грн., телевізор «Самсунг» вартістю-1500 грн., холодильник «Атлант» вартістю 3090 грн, електродуховка вартістю 300 грн, витяжка вартістю 320 грн., мойка вартістю 300 грн., тумбочка вартістю 300 грн., килим вартістю 80 грн., платяний шкаф вартістю 250 грн., а всього на суму 9340 грн.

Після смерті ОСОБА_3 відповідач, який є сином померлого, вчинив з нею сварку, в ході якої змусив її залишити квартиру під погрозами, а потім забрав з квартири вищевказані речі для свого користування та подальшого продажу, незважаючи на те, що ці речі не є спадковим майном.

Вона зверталася до відповідача з проханням повернути ці речі, а також до правоохоронних органів, але це результатів не дало.

Позивачка, посилаючись на ст.387 ЦК України, просить суд: витребувати у відповідача та передати їй вищевказані речі.

В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просить суд їх задовольнити. Також вона пояснила, що приблизно з серпня-вересня 1999 року проживала однією сім'єю з ОСОБА_3, у цивільному шлюбі, за адресою: АДРЕСА_1. Не все майно, вказане нею у позові, придбано на її особисті кошти, а саме:

- м'які меблі (диван та 2 крісла) вони придбали приблизно в 2008 році на спільні кошти;

- телевізор «Самсунг» вони придбали приблизно в 2006 році на спільні кошти;

- холодильник «Атлант» вони придбали приблизно в 2012 році на спільні кошти;

- електродуховка вони придбали приблизно в 2010 році на кошти ОСОБА_3;

- витяжку вони придбали приблизно в 2010 році на її кошти;

- мойка та тумбочку вони придбали приблизно в 2012 році на спільні кошти;

- платяний шкаф належить їй, оскільки дістався їй у спадщину після смерті матері.

- килим належить їй.

В судовому засіданні відповідач проти позову заперечує, підтримавши свої письмові заперечення. Крім того, він стверджує, що все майно, перелічене у позові, належить йому,

крім електродуховки та шкафа, які він не утримує та не чинить ніяких перешкод щодо того, щоб позивачка ці речі забрала, однак, вона сама їх не бажає забирати.

Заперечує факт постійного проживання його батька з позивачкою, стверджує, що вони проживали інколи спільно, зловживали спиртними напоями, часто сварилися, билися. Після смерті батька він дозволив позивачці проживати за адресою: АДРЕСА_1 у квартирі, яка належить йому та батькові, однак, оскільки позивачка зловживала спиртним, у тому числі, з невідомими йому людьми, на що йому скаржилися сусіди, почала виносити належне йому та батькові майно з квартири, він попросив її залишити квартиру, що вона й зробила, забравши всі належні їй особисті речі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що знайома з позивачкою приблизно з 1998 року, як і з ОСОБА_3. Стверджує, що шифонер, який є предметом дангогот спору, належить позивачці, оскільки дістався їй після смерті матері. Все інше майно, позивачка купувала спільно з ОСОБА_3.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що знаходиться у дружніх відносинах з позивачкою. Йому невідомо, коли, ким, на які кошти та при яких обставинах було придбано майно, яке є предметом даного спору, але пам'ятає, як допомагав заносити шафу до квартири, в якій проживала позивачка з ОСОБА_3.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, виходячи з принципів законності, об'єктивності, справедливості, прийшов до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав:

як було встановлено в судовому засіданні та як видно із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про смерть, які є у справі.

ОСОБА_2 у передбачений ст.1270 ЦК України строк прийняв спадщину після смерті батька, що підтверджується фотокопією спадкової справи, яка у справі.

ОСОБА_2 разом зі своїм батьком ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло та витягом про реєстрцію права власності на нерухоме майно, копії яких є у справі.

Позивачка в судовому засіданні стверджує, що проживала з 1999 року однією сім'єю у цивільному шлюбі з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 та майно, яке є предметом даного позову, а саме: м'які меблі (диван та 2 крісла), телевізор «Самсунг», холодильник «Атлант», мойка та тумбочка придбані на їх спільні кошти.

Цей факт заперечується відповідачем.

Відповідно до ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у тому числі, факту проживання однією сім'єю.

При цьому, для вирішення питання про те, чи проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу позивачка та ОСОБА_3, суд має з'ясувати такі факти: спільне проживання осіб, наявність спільного побуту, взаємних прав та обов'язків. Можливість визнання проживання чоловіка та жінки однією сім'єю залежить від їх встановлення та доведеності.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

В ст.22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

Відтак, згідно норм КпШС України, фактичні шлюбні відносини не породжували будь - яких правових наслідків для сторін та виникнення прав та обов'язків подружжя.

Сімейний кодекс України набув чинності лише 01 січня 2004 року і на правовідносини, що виникли до 1 січня 2004 року, не розповсюджуються.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно - правових актів у часі ( ч.1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто, не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, ст. 74 Сімейного кодексу України, яка набрала чинності з 01.01.2004 року, регулює майнові правовідносини між чоловіком і жінкою у фактичному шлюбі, та не має зворотної дії у часі.

З огляду на викладене факт проживання сторін однією сім'єю без перебування у шлюбі, можливо встановлювати тільки з 01.01.2004 року.

Згідно ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Таким чином, аналізуючи вищевказане законодавче обґрунтування, суд вважає, що для визнання за позивачкою права на вищевказане майно, вона мала надати суду належні, допустимі та достатні докази того на підтвердження того, що вона та ОСОБА_3 не перебували у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно ч. 1 ст. 21 СК України, під поняття шлюбу чинне законодавство визначає союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України, враховуючи, що суд розглядає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та їх представниками, що докази повинні подаватись належні, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, дослідивши наявні позивачкою

докази та з їх врахуванням перевіривши доводи сторін, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, беручи до уваги норми чинного законодавства на момент виникнення спірних правовідносин, суд вважає, що позивачка не надала суду належні та достатні докази на підтвердження факту спільного проживання однією сім'єю у цивільному шлюбі з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, що вони були пов'язані спільним побутом, взаємними правами та обов'язками. Зокрема, відсутнє рішення суду, яким було б встановлено даний факт, а в даному судовому засіданні позивачка такі вимоги не висуває.

При цьому, пояснення позивачки та свідків на підтвердження даного факту, суд вважає недостатніми доказами.

Крім того, на підтвердження своїх позовних вимог позивачка надала «Акты о совместном проживании», які не можуть бути прийняті судом в якості належних та достатніх доказів на підтвердження факту проживання однією сім'єю, оскільки, по-перше, вони не містять дату та місце їх складання, по-друге, встановлення факту проживання однією сім'єю входить до повноважень суду, а не будь-яких комісій, по-третє, вони складені зі слів позивачки.

На підтвердження того факту, що м'які меблі (диван та 2 крісла), телевізор «Самсунг», холодильник «Атлант», мойка та тумбочку були придбали нею за спільні кошти з ОСОБА_3 під час їх спільного проживання однією сім'єю у цивільному шлюбі за адресою: АДРЕСА_1, позивачка надала: витратну накладна № НП-000180 від 21.01.2012 року, керівництво по експлуатації, талон на гарантійний ремонт електродуховки, документи щодо придбання телевозора, які не можуть бути визнані судом належними та достатніми доказами на підтвердження зазначеного факту, оскільки, вони не підтверджують факт придбання цього майна саме позивачкою чи ОСОБА_3.

Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що зазначені документи позивачка забрала з квартири за адресою: АДРЕСА_1, в якій проживав ОСОБА_3, що не заперечується позивачкою.

Належні та достатні докази на підтвердження факту придбання електродуховки на кошти ОСОБА_3, витяжки на її кошти, під час їх спільного проживання однією сім'єю у цивільному шлюбі, та належності килима позивачці, позивачка суду не надала.

Показання позивачки та свідків на підтвердження даних фактів суд також вважає недостатніми.

Разом з тим, відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено той факт, що шкаф, який є предметом даного спору, належить позивачці, оскільки даний факт не заперечується відповідачем, а також той факт, що на час смерті ОСОБА_3 все майно, яке є предметом даного спору, знаходилося за місце його проживання: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовує ст.387 ЦК України, відповідно до якої, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом з тим, в судовому засіданні позивачкою не було надано належні та достатні докази на підтвердження факту, що майном, яке є предметом даного позову, відповідач «без відповідної правової підстави заволодів».

Як зазначено вище, доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім'єю у цивільному шлюбі позивачки з ОСОБА_3, позивачка суду не надала, як і на підтвердження факту придбання: м'яких меблів (диван та 2 крісла), телевізору «Самсунг», холодильника «Атлант», мойки та тумбочки за спільні кошти з ОСОБА_3 під час їх спільного проживання однією сім'єю у цивільному шлюбі та факту придбання електродуховки на кошти ОСОБА_3, витяжки та килима на її кошти, під час їх спільного проживання однією сім'єю у цивільному шлюбі.

Той факт, що шкаф, який є предметом даного спору, належить позивачці, не заперечується відповідачем, який пояснив, що позивачка сама не бажає його забирати, доказів на підтвердження того, що відповідач чинить їй у цьому перешкоди, позивачка суду не надала..

Висновок за звернення позивачки від 25.07.2014 року, ДІМ СДІМ Василівського РВ ГУМВС України в Запорізькій області, наданий нею на підтвердження позовних вимог, хоча й є належним документом, однак, не підтверджує позовні вимоги.

Разом з тим, судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем склалися неприязні відносини.

Таким чином, позовні вимоги суд вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись Конституцією України, ст.ст.3, 29, ЦК України,ст.ст.3, 21, 74 СК України, КзПШ України, Постановою Пленума Верховного Суду України "Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення" №-5 від 31.03.1995 року зі змінами, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст.10, 11, 57,58, 59, 60, 64, 208, 209,212, 213, 214, 215, 256-259 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Запорізької області через Василівський районний суд Запорізької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. Якщо буде подано апеляційну скаргу, рішення, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Василівського

Районного суду Ю.А.Степаненко