Справа № 457/225/13 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/5886/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 В. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря судового засідання: Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» в особі територіально-відокремленого безбалансового відділення №10013/018 філії-Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 9 квітня 2014 року у справі за позовомАТ «Державний Ощадний банк України» в особі територіально-відокремленого безбалансового відділення №10013/018 філії-Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлення початкової ціни предмета іпотеки, зміну умов кредитного договору, стягнення 1700 гривень судового збору, 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та витрат повязаних із залученням спеціаліста -оцінювача в розмірі 1000 гривень, та до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 ,третя особа: відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Трускавецького МВ УМВСУ у Львівській області про виселення із зняттям з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 9 квітня 2014 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» кредитну заборгованість у розмірі 55 163,96 доларів США, з них: 21 529,95 доларів США - основний борг, 13 122,33 доларів США - прострочений борг, 20 51 1, 68 доларів США - несплачені відсотки за кредитним договором. Змінено умови кредитного договору від 15 жовтня 2007 року зі змінами та доповненнями, а саме - визначено строк виконання кредитного договору моментом набрання рішення суду про зміну умов кредитного договору законної сили. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

Рішення суду оскаржило Публічне акціонерне товариство «Державний Ощадний банк України» в особі керуючого ТВБВ №10013/018 філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» - ОСОБА_8

Апелянт покликається на те, що судом першої інстанції при ухваленні зазначеного рішення допущено порушення норм матеріального та процесуального права та неповно зясовано обставини справи, які мають важливе значення. Судом першої інстанції помилково ухвалено рішення про солідарне стягнення суми заборгованості із боржника та майнового поручителя. Не відповідає обставинам справи висновок суду щодо неналежного виконання позивачем вимог Закону України «Про іпотеку» , повідомлення банку про усунення порушень з боку боржника та щодо виселення повернулись із відміткою «за закінченням терміну зберігання» і закон не покладає на кредитора обовязку щодо вручення такого повідомлення. На підставі вказаного апелянт вважає безпідставним висновок суду і щодо відмови в задоволенні позовної вимог про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звязку із відсутністю підтвердження про отримання цими особами спірних вимог повідомлення про виселення. Крім того, вказує на незаконність висновку суду першої інстанції про звільнення боржника від сплати пені, оскільки відсутні підстави для застосування ч.З ст.551 ЦК України, зокрема істотні обставини для зменшення розміру неустойки, такі як: ступінь виконання зобовязання, майновий стан сторін; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання). В результаті невиконання зобовязання настали негативні для кредитора наслідки у вигляді невчасного повернення кредиту та відсотків за таким, які останній розраховував отримати. Крім того, зазначає, шо розмір пені є незначним в порівнянні із сумою основного боргу та становить 14,5%, а тому немає підстав для звільнення від стягнення усієї заборгованої суми.

На підставі вказаного просить суд оскаржуване рішення в частині солідарного стягнення заборгованості, відмови у стягненні з боржника пені в розмірі 8041,53 доларів США, відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4. ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги та стягнути з відповідачів судові витрати.

Заслухавши пояснення представника позивача - ОСОБА_9, представника відповідача ОСОБА_10 - ОСОБА_11, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст.214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення, серед іншого, суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи позов слід задовольнити чи у позові відмовити, як розподілити судові витрати.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦІІК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що15 жовтня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі керуючої філії-Бориславське відділення №6308 ОСОБА_12 та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №1913, згідно з яким ОСОБА_11 надав кредит позичальнику в розмірі 20000,00доларів США з оплатою 13% (відсотків) річних, строком на 10 років на споживчі потреби (т.1 а.с.15-17). 17 березня 2008 року відповідно до додаткової угоди про зміну умов кредитного договору №1913 від 15 жовтня 2007 року банк надав позичальнику кредит в розмірі 39270 Доларів США з оплатою 14,5% річних в термін до 15 жовтня 2017 року (т.1 а.с.18).

Відповідно до п.1.5 вищезгаданого кредитного договору зі змінами та доповненнями, позичальник зобов'язаний здійснювати погашення кредиту щомісячно до 01 числа місяця, наступного за звітним, рівними частинами в сумі 166,67 доларів США та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості по кредиту, а з 17 березня 2008 року, згідно п.1.5 додаткової угоди від 17.03.2008 року, погашення кредиту здійснювати до 15 числа місяця, наступного за звітним, ануїтетними платежами в сумі 633,75 доларів США шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань.

Відповідно до п.4.3.1, 4.3.2 кредитного договору №1913, зі змінами та доповненнями, позичальник зобовязаний належним чином виконувати взяті на себе зобовязання за цим договором, та точно в строки, обумовлені цим договором, погашати кредит та своєчасно сплачувати відсотки за користування кредитом.

Проте, відповідач ОСОБА_2 не виконував зобов'язань по сплаті кредиту та відсотків, внаслідок чого станом на 28 лютого 2014 року заборгованість по кредиту становила: 63205,49 доларів США, з них - 21529,95 доларів США основний борг по кредиту, 13122,33 доларів США - прострочений борг по кредиту; 20511,68 доларів США - несплачені відсотки по кредиту, 8041,53 доларів США - пеня, підтвердженням чого є розрахунок заборгованості по кредиту.

Задовольняючи частково позов ПАТ «Державний ощадний банк України», суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконав умов кредитного договору, допустив заборгованість по кредиту, яка підлягає стягненню солідарно з боржника і іпотекодавця ОСОБА_13 відповідального за зобов»язаннями позичальника та вважав, що позивачем порушено процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачену ст. ст. 35, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», зокрема щодо направлення та отримання повідомлення про усунення порушень зобов»язання, а відтак і немає підстав для виселення. Окрім того враховуючи майновий стан позичальника , втрату заробітку , звільнив від сплати пені відповідачів.

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може враховуючи наступне.

Як видно з матеріалів справи у березні 2011 року Публічне акціонерне товариство «ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 15 жовтня 2007 року між «ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 20 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних на 10 років, а 17 березня 2008 року відповідно до додаткової угоди про зміну умов кредитного договору від 15 жовтня 2007 року, банк надав позичальнику кредит у розмірі 39 270 доларів США з оплатою 14 % річних до 1 жовтня 2017 року. На забезпечення виконання зобовязань за цим договором 15 жовтня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за яким остання передала в іпотеку житловий будинок по вул. Симоненка, 31 у м. Трускавці Львівської області та земельну ділянку . 17 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду про внесення змін і доповнень до договору іпотеки/а.с. 19-23 т.1/. Взяті на себе зобовязання ОСОБА_2 не виконав, у звязку з чим виникла заборгованість, яка за розрахунком банку становить 63 205 доларів 49 центів США станом на 28.02.2014 р.

Відповідно до ч. 1 ст. З, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

У ч. 1 ст. 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Як роз'яснено судам у пп. 9, 37, 41 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявления відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявления вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. ст. З і 4 ЦПК України).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Як видно з матеріалів справи за вищевказаним кредитним договором існує непогашена заборгованість в розмірі 63 205,49 дол.США за період з 01.05.2010 р. по 28.02.2014 року. Зазначений борг є більшим аніж вартість іпотечного майна узгоджена сторонами договору іпотеки.

Невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання як такого, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має похідний характер, а не альтернативний основному.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

За наведеного, стягнення заборгованості з позичальника та стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки з іпотекодавця не є подвійним стягненням , та не може відбуватись у вигляді солідарного стягнення з боржника та іпотекодавця , на що суд першої інстанції уваги не звернув та стягнув заборгованість з відповідачів солідарно, безпідставно відмовивши у зверненні стягнення на предмет іпотеки, а тому в цій частині вирішених вимог рішення слід скасувати. Враховуючи наведене та вирішуючи вимогу позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та визначення способу реалізації предмета іпотеки, а саме встановлення початкової ціни предмета іпотеки, колегія суддів бере до уваги погоджені сторонами умови іпотечного договору від 15.10.2007 р. /а.с.19 т.1/ та зміни до цього договору від 17.03.2008 року /т.1 а.с.23/ де взаємопогодженою умовою є реалізація предмета іпотеки за цінами, що реально склались на ринку на момент його реалізації та є реальними щодо його відчуження за грошові кошти в порядку, передбаченому цим Договором та чинним на момент реалізації законодавством.

Окрім того, в порушення норм матеріального права, суд першої інстанції безпідставно звільнив відповідача ОСОБА_2 від обов»язку погасити заборговану суму кредитних коштів враховуючи розмір пені, мотивуючи відсутністю коштів у такого та посилаючись на норму ч.3 ст. 551 ЦК України. Однак, вказана норма передбачає зменшення розміру неустойки за наявності обставин, що мають істотне значення, що матеріалами справи не підтверджено, зазначена норма не передбачає звільнення від сплати пені, а відтак сума заборгованості, зазначена у розрахунку за період з 01.05.2010р. по 28.02.2014 р. в розмірі 63 205,49 дол. США підлягає стягненню з основного позичальника ОСОБА_2

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 м2 для квартири та 250 м2 для житлового будинку.

За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Статтею 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобовязань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-46 цс 15 від 15 квітня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Як видно з кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_2 , кредит згідно п.1.2 наданий на споживчі потреби, а отже є споживчим кредитом. Іпотечне майно згідно договору іпотеки укладеного банком з іпотекодавцем ОСОБА_10 виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника ) за споживчим кредитом, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, зазначене майно використовується як місце постійного проживання відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5 , та ОСОБА_7 , яка як встановлено померла 10.03.2015 р. (інформація відділу РАГС від 11.11.2015 р.) , однак спірні правовідносини в частині вимог до відповідача ОСОБА_7 про виселення не допускають правонаступництва. На час укладення договору іпотеки саме зазначені особи були зареєстровані у будинку, що є предметом іпотеки / т.1 а.с.27/. В подальшому у будинку по вул..Симоненка,31 без згоди банку зареєстровано ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.56/.

Як видно з іпотечного договору, майно предмет іпотеки, належить іпотекодавцю на підставі договору дарування від 28.02.2007 року (договір іпотеки укладено 15.10.2007 р. ), як видно з матеріалів справи ,чого сторони не оспорюють , у будинку як до укладеного договору дарування так і після цього проживають відповідачі -ОСОБА_3.(мати) ОСОБА_5І.(дочка), чоловік -член її сім»ї ОСОБА_4 та до дня смерті проживала ОСОБА_7 , загальна площа будинку 81,7 кв.м., житлова 32,3 кв.м., та зазначене житло є їх постійним місцем проживання.

Враховуючи наведене, прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому позовні вимоги банку у цій частині підлягають задоволенню, однак рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки-нерухоме житлове майно будинок по вул. Симоненка,31 у м.Трускавці Львівської обл. не підлягає виконанню на час дії даного Закону.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймача та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового примішення є ст.. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст.109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно,їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень одночасно надається інше постійне жиле приміщення,за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення,що були придбані ними за рахунок кредиту(позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено у рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст..40 цього Закону, так і норма ст.. 109 ЖК УРСР.

Оскільки предмет іпотеки за договором іпотеки від 15.10.2007 року належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 28.02.2007 року, тобто (договір іпотеки укладено 15.10.2007 р. пізніше аніж набуте у власність іпотечне майно, житловий будинок є єдиним житлом відповідачів ОСОБА_3, такі проживали у будинку і до набуття права власності на такий відповідачем ОСОБА_3 за договором дарування, тому підстави для виселення відсутні. Відтак рішення суду в цій частині вирішених позовних вимог, а саме відмову у виселенні слід залишити без змін. Рішення в частині вирішених вимог про зміну умов кредитного договору не оспорюється .

З рішенням суду першої інстанції в частині покладення на відповідачів солідарної відповідальності за судові витрати колегія суддів не погоджується, оскільки відповідно до ст.541 ЦК України солідарний обов`язок виникає у випадках встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. За відсутності таких умов, рішення в зазначеній частині слід скасувати з ухваленням нового про стягнення судових витрат у рівних частинах з кожного із відповідачів.

Враховуючи наведене, рішення суду як таке, що у повній мірі не відповідає вимогам матеріального закону й дійсним обставинам справи відповідно до вимог ч.1 ст.309 ЦПК України, залишатися в законній силі не може й підлягає скасуванню в частині вирішених вимог про солідарне стягнення заборгованості, відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки та покладення солідарного обов`язку по сплаті судових витрат, в решті вирішених вимог рішення слід залишити без змін.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.1 ст. 309, ст.ст.313, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

вирішила:

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 9 квітня 2014 року скасувати в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за кредитним договором № 1913 від 15.10.2007 року (зі змінами від 17.03.2008 р.) в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки та в частині солідарного стягнення судових витрат. Та в цих частинах ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 (що зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10013/018 філії-Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» (що знаходиться за адресою: 82300 Львівська область м.Борислав вул. Шевченка, 18, ,п/р НОМЕР_2) заборгованість за кредитним договором від 15 жовтня 2007 року, зі змінами та доповненнями від 17 березня 2008 року в розмірі 63 205,49 доларів США за період з 01.05.2010 р. по 28.02.2014 р. , з них:21 529,95 доларів США - основний борг по кредиту, 13 122,33 доларів США, - прострочений борг по кредиту, 20 511,68 доларів США - прострочені відсотки по кредиту, 8 041,53 доларів США пеня.

Стягнути з ОСОБА_14 (що зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний код НОМЕР_3) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10013/018 філії-Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» (що знаходиться за адресою: 82300 Львівська область м.Борислав вул. Шевченка, 18, , п/р НОМЕР_2), заборгованості за кредитним договором від 15 жовтня 2007 року, зі змінами та доповненнями від 17 березня 2008 року в розмірі 63 205,49 дол. США за період з 01.05.2010 року по 28.02.2014 року шляхом звернення стягнення напредмет іпотеки: житловий будинок з господарськими будівлями житловою площею 32,3 кв.м, загальною площею 81,7 кв.м, що складається з двох житлових кімнат, двох кухонь та земельну ділянку, кадастровий номер .09:001:0052, площею 0,0944 га для обслуговування житлового будинку по вул. Симоненка 31 в місті Трускавець Львівської області, що перебуває в іпотеці публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» згідно іпотечного договору посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу ОСОБА_15 15 жовтня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1572, зі змінами та доповненнями відповідно до додаткового договору до договору іпотеки посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу ОСОБА_15 17 березня 2008 року зареєстрованого в реєстрі за № 383, і належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування будинку та земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу ОСОБА_16 28 лютого 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 101, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».

Встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні не нижчому за ринкові ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок з господарськими будівлями у м.Трускавець Львівської області, по вул. Симоненка,31 на час дії ЗУ № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Рішення суду в частині вирішених вимог про зміну умов кредитного договору та про відмову у виселенні залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 1700 грн. - судовий збір, 120 грн. витрат ІТЗ та 1000 грн. витрат, пов`язаних з залученням спеціаліста оцінювача у рівних частках з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскарженим в касаційному порядку протягом двадцяти днів подачею касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_17