Номер провадження: 22-ц/785/6912/15
Головуючий у першій інстанції Шликов С. П.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Черевка П.М.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи підприємця - ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, зобов'язання внести записи про роботу та повернути трудову книжку,-

встановила:

У березні 2015 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 11.12.2014 року вона була прийнята на роботу до відповідача на посаду продавця магазину Elite Leather, продаж шкіряних виробів за адресою: м. Одеса, пров. Семафорний, 4, к. 4, ТЦ «Середньофонтанський».

Заробітна плата при прийнятті на роботу була встановлена у розмірі 3000 грн. в місяць та 7% від загального об'єму продаж на місяць.

В день прийняття на роботу позивач передала відповідачу трудову книжку у присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Як зазначає позивач, відповідач завірив її, що після здійснення усіх необхідних дій з приводу оформлення позивача на роботу, він поверне останній її трудову книжку, після чого позивач приступила до роботи.

01.03.2015 року позивач була звільнена за взаємною згодою з займаної посади продавця, але при звільненні відповідачем не було проведено з нею повного розрахунку по заробітній платі та не було видано трудову книжку.

На неодноразові звернення позивача у телефонному режимі до відповідача з проханням повернути трудову книжку, видати довідку про заробітну плату та наявну заборгованість відповідач відмовлявся.

Крім того, як вказує позивач, оскільки довести розмір об'єму продаж не представляється можливим, вона просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за грудень 2014 року - 2000 грн., січень - лютий 2015 року - 3000 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 509 грн., а також середній заробіток за прострочення виплати належних позивачу сум при звільненні у розмірі 2848 грн..

Також позивачка зазначала, що внаслідок неправомірних дій відповідача, їй була заподіяна моральна шкода, яка виразилася в тому, що позивач змушена була позичати грошові кошти у сторонніх осіб з метою забезпечення свого проживання.

Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 2000 грн.

На підставі зазначеного, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача заробітну плату, відшкодувати їй моральну шкоду та зобов'язати відповідача внести записи про роботу та повернути трудову книжку.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено перебування позивачки ОСОБА_3 у трудових відносинах з відповідачем ФОП ОСОБА_4, а тому її вимоги є необґрунтованими.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з посиланням на те, що 11.12.2014 року вона була прийнята на роботу до відповідача на посаду продавця магазину Elite Leather, продаж шкіряних виробів за адресою: м. Одеса, пров. Семафорний, 4, к. 4, ТЦ «Середньофонтанський», але належних умов праці та робочого місця надано не було.

Як зазначила позивачка, того ж дня вона передала ОСОБА_4 свою трудову книжку та заповнила документ у одному екземплярі, де вказала свої побажання з приводу розміру заробітної плати.

01.03.2015 року позивач була звільнена з займаної посади у зв'язку з виявленою нестачею виручки, але при звільненні відповідачем не було проведено з нею повного розрахунку по заробітній платі та не було видано трудову книжку.

На неодноразові звернення ОСОБА_3 у телефонному режимі до відповідача з проханням повернути трудову книжку, видати довідку про заробітну плату та наявну заборгованість відповідач відмовлявся.

Крім того, як вказує позивач, оскільки довести розмір об'єму продаж не представляється можливим, вона просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі, яка складає: за грудень 2014 року - 2000 грн., січень - лютий 2015 року - 3000 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 509 грн., а також середній заробіток за прострочення виплати належних позивачу сум при звільненні у розмірі 2848 грн. та моральну шкоду у розмірі 2000 грн..

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У відповідності до ст. 24 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, належних та допустимих доказів того, що між позивачкою та відповідачем був укладений трудовий договір у письмовій формі ОСОБА_3 надано не було, такий договір відсутній і у державній службі зайнятості.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Відповідно до ст. 24-1 КЗпП України, яка була чинною на 11.12.2014 року, у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа або за довіреністю уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Форма трудового договору між працівником і фізичною особою і порядок його реєстрації затверджені наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 травня 2001 року № 260.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Ознаками наявності фактичних трудових відносин є підпорядкування працівника внутрішньому трудовому розпорядку підприємства, визначене працівникові робоче місце, виплата заробітної плати тощо.

Як пояснювала представник відповідача, ОСОБА_4 ніколи не перебував у трудових відносинах з позивачкою. Відповідач за допомогою своєї доньки розмістив оголошення в інтернет-мережі про пошук на роботу менеджера по інтернет-продажам. На дане оголошення відгукнулася й позивачка, але відповідач особисто з нею не спілкувався, лише ознайомився з її резюме, трудову книжку у неї не брав. Але, як пояснила представник відповідача, що й не заперечувалось самою позивачкою, ОСОБА_3 знаходилася у дружніх стосунках з донькою ОСОБА_4 - ОСОБА_7, яка була допитана у суді першої інстанції у якості свідка та пояснювала, що між нею та ОСОБА_3 склалися дружні стосунки, позивачка систематично приходила до неї на роботу, до магазину, який розташований у ТЦ «Середьофонтанський» за адресою: м. Одеса, пров. Семафорний, 4, вона їй довіряла, а тому залишала ОСОБА_3 на своєму робочому місці.

Також ОСОБА_7 пояснила ОСОБА_3, що у разі прийняття її на роботу їй необхідно принести трудову книжку, а тому у лютому позивачка принесла їй трудову книжку.

У березні 2015 року ОСОБА_7 подзвонила позивачці та запропонувала їй забрати трудову книжку, але остання відмовилася її забирати, тому ОСОБА_7 за порадою слідчого відправила зазначену трудову книжку поштою.

Крім того, на підтвердження свідчень ОСОБА_7 представником відповідача було надано до суду заяву, адресовану начальникові Малиновського РВОМУ ГУ МВС України в Одеській області, що зареєстрована 17.03.2015 року, в якій вона просить прийняти міри до ОСОБА_3, яка її тероризує по телефону, погрожує та вимагає гроші.

Колегія суддів звертає увагу, що в обґрунтування своєї позиції, ОСОБА_3 не надала жодного належного та допустимого доказу, а посилається лише на пояснення покупців магазину ОСОБА_8 та ОСОБА_5, допитаних у суді першої інстанції.

Як було з'ясовано у суді апеляційної інстанції ОСОБА_3, ні до правоохоронних органів, ні до адміністрації ТЦ «Середьофонтанський» не зверталася.

Таким чином, аналізуючи зазначені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що позивачкою не надано жодного доказу, що вона у період з грудня 2014 року по березень 2015 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Також не знайшли свого підтвердження посилання апелянта на передачу трудової книжки особисто ОСОБА_4, як і укладання трудового договору з ФОП ОСОБА_4.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 сама зазначає, що відповідно до п. 2 наказу Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08.06.2001 року «Про затвердження Форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю» укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою складається у трьох примірниках, тобто, при укладанні трудового договору у позивачки повинна залишитися копія договору, яку до суду вона не надала, що свідчить про те, що такий договір укладений не був.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги пояснення свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_5 щодо працевлаштування позивачки до магазину відповідача ОСОБА_4 та фактичного допуску позивача до роботи, оскільки про вказані обставини свідкам відомо зі слів самої ОСОБА_3, а перебування останньої у приміщенні магазину, який належить ФОП ОСОБА_4, не може розцінюватися судом, як фактичне знаходження позивача у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4.

Отже, оскільки судом не було встановлено факту перебування позивачки у трудових відносинах з відповідачем, то вимоги ОСОБА_3 щодо стягнення з ОСОБА_4 заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі при звільненні та відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що усі зазначені обставини судом першої інстанції при ухвалені рішення були враховані, суд надав належну оцінку доказам та ухвалив законне, обґрунтоване рішення, яке скасуванню не підлягає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

П.М. Черевко