АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Шаховніна М.О.
№22-ц/796/7980/2015 Доповідач - Борисова О.В.
Справа №758/1806/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Махлай Л.Д.

при секретарі: Греку А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ІВЕКО УКРАЇНА» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботітастягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року позивач звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила:

- визнати наказ від 29 серпня 2014 року № 02-08/14 к незаконним;

- поновити її з 29 серпня 2014 року на роботі в ТОВ «ІВЕКО УКРАЇНА» на посаді економіста з фінансової роботи;

- стягнути з ТОВ «ІВЕКО УКРАЇНА» на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 29 серпня 2014 року.

В обґрунтування позову зазначила, що 02 вересня 2013 року між нею та відповідачем було укладено строковий трудовий договір № 20-09/13к на строк з 02 вересня 2013 року по 02 вересня 2014 року та на підставі наказу № 20-09/13к від 02 вересня 2013 року вона була прийнята на посаду економіста з фінансової роботи в ТОВ «ІВЕКО УКРАЇНА».

Зазначила, що 27 серпня 2014 року на прохання головного бухгалтера вона написала заяву про звільнення за згодою сторін з 29 серпня 2014 року. Їй пояснили, що дана заява має формальний характер та не буде носити негативних наслідків для неї.

Наказом від 29 серпня 2014 року № 02-08/14к позивач була звільнена з займаної посади за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України.

Вказує, що 16 вересня 2014 року після тимчасового покращення її здоров'я, вона звернулася до відповідача з заявою, в якій повідомила, що на час її звільнення вона була вагітною, отже, при її звільненні на час закінчення строкового трудового договору на неї поширюються гарантії передбачені ст.184 КЗпП України, а тому вважає, формулювання підстав свого звільнення і саме звільнення незаконним.

Посилаючись на те, що при її звільненні відповідач порушив норми трудового законодавства, оскільки на неї розповсюджуються гарантії передбачені ст.184 КЗпП України, беручи до уваги те, що вона вважає своє звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП України незаконним, та таким, що суперечить пунктам трудового договору, нормам ЦК України, КЗпП України та Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», просила позов задовольнити.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ІВЕКО УКРАЇНА» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботітастягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Зазначає, що вказане рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що очевидним є те, що внутрішня воля позивача не відповідала її зовнішньому волевиявленню у формі написання заяви про звільнення.

Зазначає, що судом було задоволено клопотання представника позивача про допит в якості свідка генерального директора ТОВ «Івеко України», проте останній до суду не з'явився, оскільки йому не направлялись судові повістки. При цьому обставини, які мав підтвердити свідок стосувалися наявності в останнього припущення щодо перебування позивача у стані вагітності або існування у неї наміру завагітніти до закінчення терміну дії трудового договору.

Вказує, що ОСОБА_1 було звільнено за ініціативою ТОВ «ІВЕКО УКРАЇНА», а оформити таке звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП України керівництву вдалося шляхом введення її в оману через замовчування суттєвих для неї обставин, знаючи про які, вона б ніколи не вчинила вищезазначених дій.

Також зазначає, що між сторонами не була укладена угода про розірвання трудового договору в розумінні норм ЦК України.

Посилається на порушення відповідачем вимог ст.184 КЗпП України при її звільненні, так як керівництво нібито здогадувалось про стан її вагітності.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила відмовити в її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 вересня 2013 року між сторонами було укладено строковий трудовий договір № 20-09/13к на строк з 02 вересня 2013 року по 02 вересня 2014 року та на підставі наказу № 20-09/13к від 02 вересня 2013 року позивач була прийнята на посаду економіста з фінансової роботи в ТОВ «ІВЕКО УКРАЇНА».

27 серпня 2014 року позивач подала власноруч написану заяву до ТОВ «ІВЕКО УКРАЇНА» про її звільнення з посади економіста з фінансової роботи за згодою сторін з 29 серпня 2014 року.

Згідно наказу № 2-08/14к від 29 серпня 2014 року позивач була звільнена з посади економіста з фінансової роботи в ТОВ «ІВЕКО УКРАЇНА» з 29 серпня 2014 року за згодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України.

У той же день, 29 серпня 2014 року, позивач отримала трудову книжку та повний розрахунок при звільненні, про що свідчить її підпис на наказі про звільнення.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з необґрунтованості вимог про визнання наказу незаконним, поновлення на роботітастягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

27 серпня 2014 року позивач звернулася до роботодавця із власноруч написаною заявою про звільнення за згодою сторін з 29 серпня 2014 року. Дана заява була погоджена генеральним директором товариства, що свідчить про прийняття роботодавцем пропозиції позивача про звільнення.

Доводи апелянта, що між сторонами не була укладена угода про розірвання трудового договору в розумінні норм ЦК України, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами трудового законодавства, а саме Кодексом Законів про працю України, який не визначає конкретної форми угоди про звільнення працівника за угодою із роботодавцем, тому подача такої заяви працівником і погодження її керівництвом установи, не суперечить діючому законодавству, яке регулює трудові правовідносини.

Доводи апелянта щодо очевидності того, що внутрішня воля позивача не відповідала її зовнішньому волевиявленню у формі написання заяви про звільнення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки заява подана позивачем 27 серпня 2014 року та в період до 29 серпня 2014 року відкликана не була.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем під час судового розгляду не був доведений той факт, що заяву про звільнення за угодою сторін останньою було написано під примусом.

Безпідставним є посилання апелянта на порушення відповідачем вимог ст.184 КЗпП України при її звільненні, так як керівництво нібито здогадувалось про стан її вагітності виходячи з наступного.

Відповідно до правового висновку викладеного в постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-120цс12, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України, правовий зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав передбачених статтями 40, 41 цього Кодексу. Це означає, що правовий зміст даного поняття не може охоплювати будь-яке інше звільнення, підстава якого не зазначена у статтях 40, 41 КЗпП України чи яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з огляду на нормативне (а не сутнісне) тлумачення пунктів 1, 4 ч.1 ст.36, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та з урахуванням того, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником за угодою сторін згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, дія норми ст.184 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюється.

У п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 зазначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що звільнення позивача було проведено з порушенням норм трудового законодавства.

Не заслуговують на увагу колегії суддів ствердження позивача про те, що її було звільнено за ініціативою ТОВ «ІВЕКО УКРАЇНА», а оформити таке звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП України керівництву вдалося шляхом введення її в оману через замовчування суттєвих для неї обставин, знаючи про які, вона б ніколи не вчинила вищезазначених дій, оскільки позивачем не було надано достатніх та переконливих доказів на підтвердження своїх доводів.

Доводи скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства, оскільки судом було задоволено клопотання представника позивача про допит в якості свідка генерального директора ТОВ «ІВЕКО УКРАЇНА», проте він до суду не з'явився, у зв'язку з тим, що йому не направлялись судові повістки, проте його покази могли підтвердити наявність в останнього припущення щодо перебування ОСОБА_1 у стані вагітності або існування в неї наміру завагітніти до закінчення трудового договору, а тому звільнення відбулося з порушенням Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Відповідно до ст.62 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

Як вбачається з пояснення наданого до Подільського районного суду м. Києва генерального директора ТОВ «ІВЕКО УКРАЇНА» Єгорова Ю.О. від 31 березня 2015 року, останній зазначив про те, що він з 01 серпня по 22 серпня 2014 року знаходився в черговій відпустці, а з 23 серпня по 28 серпня 2014 року у службовому відрядженні. 29 серпня 2014 року він підписав наказ про звільнення ОСОБА_1 При підписанні даного наказу була присутня позивач, яка ознайомилася з наказом про звільнення та отримала трудову книжку, при цьому ніяких прохань, заяв чи заперечень не виказувала, мотивів свого звільнення не пояснювала.

Крім того, як зазначено в наданому позивачем до суду першої інстанції листа її адвоката Долобашко О.С. від 16 вересня 2014 року скерованого на їм'я генерального директора ТОВ «ІВЕКО УКРАЇНА» Єгорова Ю.О. даним листом повідомлялось про вагітність ОСОБА_1 та в ньому зазначалося про те, що у зв'язку з тим, що остання дізналась про свою вагітність 12 вересня 2014 року, тобто вже після підписання наказу про звільнення, що не дало їй змоги повідомити про це, просила вирішити питання про її працевлаштування.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до ст.85 ЦПК і ст.228 КЗпП залишається без розгляду.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

А тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду з даним позовом встановленого ст.233 КЗпП України та відсутність підстав для його поновлення виходячи з наступного.

Посилання апелянта на незастосування судом першої інстанції норм ст.ст. 203, 208, 215, 230, 654 ЦК України колегія суддів відхиляє, оскільки вказані норми на спірні правовідносини не поширюються.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом вимог ст.212 ЦПК України колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України суд першої інстанції оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин ухвалив рішення відповідно до заявлених позовних вимог.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И ЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: