Номер провадження: 22-ц/785/7737/15
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.

за участю секретарів: Феленко В.В., Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Начальника Одеського обласного управління водних ресурсів державного агентства водних ресурсів України на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Одеського обласного управління водних ресурсів державного агентства водних ресурсів України, ОСОБА_4 про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,

встановила:

02 березня 2011 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом та після зміни первісних позовних вимог, просив скасувати вказані нижче накази про оголошення йому догани та про його звільнення, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток у сумі 135733 грн. та за юридичну допомогу 2000 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що згідно наказу № 15-ос від 02 лютого 2011 року він був звільнений з посади виконуючого обов'язки заступника начальника - начальника відділу експлуатації насосних станцій та групових водопроводів Одеського облводгоспу за систематичне невиконання своїх функціональних обов'язків, відповідно до п.3 ст. 40 КЗпП України.

Позивач посилався на те, що вказаний наказ є незаконним, оскільки був прийнятий за результатами наказу №250 від 10 грудня 2010 року про оголошення догани за незадовільну організаційну роботу та безконтрольність щодо роботи підвідомчих управлінь по сталому функціонуванню Кілійського та Татарбунарського водопроводів.

Крім того зазначив, що пояснення щодо вказаного наказу від нього відповідач не відбирав, а упущення були результатом роботи Одеської дирекції по будівництву водогосподарських об'єктів, що у свою чергу підтверджені долученими документами.

Разом із тим, рішення про його звільнення було прийняте керівником Одеського обласного управління водних ресурсів державного агентства водних ресурсів України без отримання згоди профспілкового комітету та з перевищенням повноважень, що передбачено положенням про Одеське обласне виробниче управління по водному господарству, яке затверджене наказом Державного комітету України по водному господарству за № 92 від 26 березня 2008 року, пунктом 5.2 якого передбачено, що звільнення його з посади як заступника начальника є компетенцією Державного комітету України по водному господарству за поданням начальника облводгоспу.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив його вимоги задовольнити.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечувала, пояснила, що за наказом №233 було затверджено нову структуру облводгоспу та функціональні повноваження, у тому числі і позивача, ознайомлення з якими підтверджено його підписом під наказом.

За п.5 додатку 1 вказаного наказу на позивача були покладені обов'язки щодо організації надійної та економічно-ефективної експлуатації Кілійського та Татарбунарського групових водопроводів, які були аналогічними повноваженням за наказом № 51 від 15 березня 2010 року.

За результатами перевірки листів начальників Татарбунарського міжрайонного управління водного господарства від 06 грудня 2010 року та Кілійського управління водного господарства від 06 грудня 2010 року були встановлені ознаки недосконалого керівництва, про що відповідно до акту №1 від 10 грудня 2010 року позивач відмовився від надання пояснень.

Як наслідок - наказом № 250 від 10 грудня 2010 року позивачеві була оголошена догана.

Наказом по облводгоспу за № 2 від 06 січня 2011 року позивача було призначено відповідальним за проведення інвентаризації та підготовки матеріалів для подальшого списання об'єктів незакінченого будівництва і встановлено двотижневий строк для звітування про результати.

З метою перевірки стану виконання вказаного наказу була проведена нарада, на якій п. 4 протоколу №1 від 01 лютого 2011 року визначено невиконання позивачем наказу щодо проведення інвентаризації, що у подальшому було розцінено як систематичне невиконання покладених на ОСОБА_3 функціональних обов'язків, внаслідок чого позивача за наказом № 15-ос від 02 лютого 2011 року було звільнено п.3 ст. 40 КЗпП України - за систематичне невиконання своїх функціональних обов'язків.

При цьому, на засіданні профспілкового комітету було прийняте рішення не розглядати подання щодо звільнення ОСОБА_3 з посиланням на вимоги ст. 43-1 КЗпП України, за якими звільнення керівника організації, заступників керівника та керівників відділів не відноситься до компетенції профспілкового органу, внаслідок чого таке звільнення проводиться без погодження з профспілковим комітетом.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені.

В апеляційній скарзі Начальник Одеського обласного управління водних ресурсів державного агентства водних ресурсів України ОСОБА_4 ставить питання про скасування вищевказаного судового рішення із ухваленням нового - про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом №250 від 10 грудня 2010 року Одеського обласного виробничого управління по водному господарству Державного комітету України по водному господарству за незадовільну організаційну роботу та безконтрольність щодо роботи підвідомчих управлінь по сталому функціонуванню Кілійського та Татарбунарського водопроводів позивачеві ОСОБА_3 оголошена догана.

Разом з тим, із вказаним наказом позивач не погодився і 10 грудня 2010 року під час ознайомлення з наказом пояснив, що власник або уповноважений ним орган повинен зажадати письмові пояснення, що передбачене вимогами ст. 149 КЗпП України, та вказав, що незгоден в недоліках своєї діяльності.

Крім того, позивач ОСОБА_3 звернувся із службовою запискою до голови Державного комітету України по водному господарству, який є підпорядкованим керівником у відповідності до п. 1.1 положення про Одеське обласне виробниче управління по водному господарству, затверджене наказом Державного комітету України по водному господарству за № 92 від 26 березня 2008 року.

У службовій записці ОСОБА_3 посилається на документацію, яка підтверджує відсутність його провини у результатах, за якими його притягають до дисциплінарної відповідальності.

Тобто, ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції правомірно і обгрунтовано виходив із того, що матеріалами справи та долученими до них письмовими доказами повністю підтверджені обставини виконання позивачем своїх функціональних обов'язків.

У зв'язку з цим, акт за № 1 від 10 грудня 2010 року, згідно якого позивач відмовився від надання пояснень стосовно незадовільної організаційної роботи по експлуатації групових водопроводів по Кілійському і Татарбунарському управліннях, жодним чином не свідчить про те, що проведений за участю позивача обсяг робіт є незадовільним щодо організації роботи (т.1, а.с.72).

Таким чином, та з урахуванням вимог, передбачених ч. 3 ст. 149 КЗпП України, відповідач належним чином не врахував ступеня тяжкості вчиненого проступку і заподіяної ним шкоди, обставин, за яких вчинено проступок, і попередньої роботи працівника, у зв'язку з чим стягнення у вигляді догани обгрунтовано визнано судом незаконним і таким, що підлягає скасуванню.

В подальшому, наказом відповідача за № 2 від 06 січня 2011 року позивач призначений відповідальним за проведення інвентаризації та підготовку матеріалів для передачі, списання тощо по об'єктах незакінченого будівництва Татарбунарського групового водопроводу, Кілійського групового водопроводу, Дністровського групового водопроводу та Суворовського групового водопроводу. Пунктом 4 вказаного наказу строк проведення інвентаризації визначено два тижні, контроль за виконанням цього наказу покладений на головного інженера облводгоспу ОСОБА_5

На вказаному наказі позивач 06 січня 2011 року наполягав на призначенні комісії, головою якої призначити особу, яка контролює виконання цього наказу ОСОБА_5 та інших осіб. Разом із тим, з урахуванням погодних умов та знаходження ряду об'єктів на території Республіки Молдова строк проведення інвентаризації запропоновано не менше одного місяця, з необхідністю отримання документації, яка станом на 06 січня 2011 року була відсутня.

З огляду на обставини справи, суд визнав обгрунтованими вищезазначені наполягання позивача, що в свою чергу обумовило б виконання інвентаризації, з урахуванням вимог, передбачених Інструкцією з інвентаризації матеріальних цінностей, розрахунків та інших статей балансу бюджетних установ, яка затверджена наказом Головного управління Державного казначейства України за № 90 від 30 жовтня 1998 року та зареєстрована в Міністерстві юстиції України за № 728/3168 від 16 листопада 1998 року з наступними змінами.

Так, у відповідності до п. 1.11.-1.12 вказаної Інструкції відповідальність за організацію інвентаризації, правильне та своєчасне її проведення несе керівник установи. Головний бухгалтер, разом із керівниками відповідних підрозділів та служб, зобов'язаний контролювати дотримання установлених правил проведення інвентаризації. Для проведення інвентаризації наказом керівника установи створюється комісія з числа працівників установи за обов'язкової участі головного (старшого) бухгалтера. Інвентаризаційну комісію очолює керівник установи чи його заступник. Наказом установлюється також терміни початку та закінчення робіт з проведення інвентаризації та порядок відображення її результатів у обліку.

Разом із тим, у відповідності до п.2.1-2.3 вказаної Інструкції до початку інвентаризації слід перевірити:

наявність і стан реєстрів обліку (карток, книг, описів та ін.);

наявність і стан технічних паспортів та іншої технічної документації;

наявність документів на основні засоби, що здані чи прийняті установою в оренду, на зберігання, на тимчасове користування. За відсутності документів слід забезпечити їх отримання чи оформлення.

При виявленні розходжень і неточностей у бухгалтерському обліку або технічній документації необхідно в ці документи внести відповідні виправлення й уточнення.

Для оформлення даних інвентаризації основних засобів (будівель, споруд, передавальних пристроїв машин і обладнання, транспортних засобів, інструментів, комп'ютерної техніки, виробничого і господарського інвентарю тощо) застосовується Інвентаризаційний опис основних засобів (додаток 1).

У разі, коли проведені капітальні роботи (надбудова поверхів, прибудова нових приміщень та інше) або часткова ліквідація будівель і споруд (злам окремих конструктивних елементів) не відображені в бухгалтерському обліку, комісія повинна за відповідними документами визначити суму збільшення або зменшення балансової вартості об'єкта і привести в описі дані про проведені зміни. Одночасно з цим комісія повинна встановити винних осіб і причини, з яких конструктивні зміни об'єктів не отримали відображення в обліку.

У зв'язку з викладеними обставинами, позивач ОСОБА_3 своїми зауваженнями до наказу про призначення інвентаризації наполягав на проведенні вищевказаних дій, що також вимагало і більшого терміну, ніж два тижні, про що вказано у наказі. Відсутність належних документів і запропоновані заходи для належного виконання інвентаризації визначені у доповідній записці позивача на адресу відповідача 31 січня 2011 року.

Разом з тим, матеріали справи не містять актів незакінчених будівництвом об'єктів, на неодноразові вимоги суду, зазначені акти також не були надані суду представником відповідача, що в свою чергу унеможливлює проведення інвентаризації незакінчених будівництвом об'єктів.

З огляду на викладене, доводи позивача ОСОБА_3 щодо неможливості проведення інвентаризації за відсутності необхідної документації та знаходження деяких об'єктів за межами України, знайшли своє підтвердження в матеріалах справи і не спростовані письмовими доказами, які маються в ній.

Зазначені обставини свідчать про незаконність наказу № 15-ос від 02 лютого 2011 року про звільнення позивача з посади виконуючого обов'язки заступника начальника-начальника відділу експлуатації насосних станцій та групових водопроводів Одеського облводгоспу за систематичне невиконання своїх функціональних обов'язків відповідно до п.3 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, за поданням відповідача на адресу голови профкому облводгоспу щодо надання згоди на звільнення позивача протоколом №1 засідання профспілкового комітету облводгоспу від 01 лютого 2011 року було відмовлено у розгляді подання, з посиланням на вимоги ст. 43-1 КЗпП України щодо можливості розірвання трудового договору з керівником установи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (т.1, а.с.79).

Однак, як свідчать матеріали справи, посада позивача окрім посади начальника відділу експлуатації насосних станцій та групових водопроводів Одеського облводгоспу, включає в себе також посаду заступника начальника, а тому на його звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України необхідна згода профспілкового комітету, якої в даному випадку отримано не було.

Крім того, у відповідності до п.5.2 Положення про Одеське обласне виробниче управління по водному господарству, яке затверджене наказом №92 Державного комітету України по водному господарству від 26 березня 2008 року звільнення з посад заступників начальника облводгоспу за поданням начальника облводгоспу здійснює Державний комітет України по водному господарству.

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що звільнення позивача з посади виконуючого обов'язки заступника начальника відділу насосних станцій групових водопроводів Одеського обласного управління водних ресурсів державного агентства водних ресурсів України також проведене з перевищенням повноважень начальника облводгоспу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для звільнення позивача з посади виконуючого обов'язки заступника начальника - начальника відділу експлуатації насосних станцій групових водопроводів Одеського обласного управління водних ресурсів державного агентства водних ресурсів України за систематичне невиконання своїх функціональних обов'язків відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України.

Суд також дійшов правильного висновку про те, що у відповідності до вимог, передбачених ч. 2 ст. 235 КЗпП України якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно довідки за №79 від 18 листопада 2013 року середньомісячна заробітна плата позивача ОСОБА_3 за період з 01 листопада 2010 року по 31 січня 2011 року склала 2561,12 грн. (т.1, а.с. 197).

Вказана довідка відповідає вимогам розрахунку, який передбачений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року з наступними змінами.

У зв'язку з цим, довідку за № 16 від 12 березня 2015 року суд обгрунтовано не прийняв до уваги (т.1, а.с.263).

Таким чином, загальна сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в межах заявлених позовних вимог, складає 135733 грн., а також судові витрати в розмірі 2000 грн. за правову допомогу.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Начальника Одеського обласного управління водних ресурсів державного агентства водних ресурсів України відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко