АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №761/23107/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/10821/2015 /2014
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Побірченко Т.І.
16 жовтня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва

у складі: головуючої судді Побірченко Т.І.

суддів Усика Г.І., Панченка М.М. при секретарі Абдуллаєвій Е.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Державного агентства рибного господарства України про стягнення компенсації моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, просив стягнути з Державного агентства рибного господарства України моральну шкоду у розмірі 200 000 грн.. Позивач посилався на те, що через незаконне звільнення та невиконання відповідачем рішення суду про поновлення його на роботі вже тривалий час, він та його сім'я зазнає тяжких моральних страждань, у позивача погіршується здоров'я та він постійно страждає на психічні стреси. Крім того, не може офіційно влаштуватися на роботу, у зв'язку з тим, що в його трудовій книжці відсутній запис про звільнення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного агентства рибного господарства України на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.. Стягнуто з Державного агентства рибного господарства України в дохід держави судовий збір в розмірі 243,60 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзіОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що у рішенні судом не наведено будь - яких мотивів щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди, а при визначенні розміру спричиненої позивачу моральної шкоди, суд не надав належної оцінки наданим ним доказам і прийшов до помилкового висновку в цій частині. Крім того, суд відхилив висновок експерта, в якому було запропоновано розмір компенсації моральної шкоди завданої позивачу. Будь - яких дій з боку відповідача щодо проведення додаткової або повторної експертизи, вчинено не було. У зв'язку із призначенням за клопотанням ОСОБА_3 судової експертизи, останнім понесені витрати на загальну суму 5 200 грн., які, на думку позивача, також підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_3 та представника Державного агентства рибного господарства України - Христюк Ю.В., перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

За умовами ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 337-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2011 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_3 поновлено на посаді виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області та стягнуто на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 28 488,06 грн. (а.с.5-7).

18 жовтня 2011 року, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Корнієнко О.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 29302513, з виконання виконавчого листа № 2-7473/11 від 30.09.2011 року, про поновлення ОСОБА_3 на роботі (а.с.21).

Відповідно до листа відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 13.06.2014 р. № К-8027/5, виконавчий лист Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2011 року № 2-7473/11 не виконано, а постановою відділу від 29.12.2012 року вищевказане виконавче провадження закінчено на підставі п.11 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.28-29). Зазначено, що у штатному розписі Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області відсутня посада виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області, на яку позивача було поновлено рішенням суду. Від запропонованої посади державного інспектора відділу оперативної роботи Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства ОСОБА_3 згідно акту від 03.10.2011 року відмовився.

Судом встановлено та підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_3, останнім записом у ній є запис від 20.08.2010 року про призначення його виконуючим обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області (а.с.30-31).

Проте, відповідно до належним чином завіреної копії наказу Державного агентства рибного господарства України від 03 листопада 2014 року №124-ТО ОСОБА_3 був поновлений на посаді виконуючого обов'язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області з 13 грудня 2010 року, а наказ Держкомрибгоспа України від 13 грудня 2010 року №586-К про звільнення ОСОБА_3 був скасований (а.с.104). Наказом №125-ТО того ж дня позивачу була надана відпустка без збереження заробітної плати з 03 листопада по 31 грудня 2014 року та письмово попереджено про наступне звільнення, яке планувалося 05 січня 2015 року на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.165-167).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.07.2013 року, яке набрало законної сили, з Державного агентства рибного господарства на користь ОСОБА_3 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.10.2011 р. по 07.02.2013 р. в сумі 50 347,71 грн. (а.с.11-15).

Як вбачається з довідки № 2-10-9/4179-14 від 09.10.2014 року, Державним агентством рибного господарства України перераховано ОСОБА_3 середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі та за час вимушеного прогулу 03.12.12 р. в сумі 28 488,06 грн. та 13.12.13 р. - 50 347,71 грн. (а.с.130).

Згідно медичної документації, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_3 неодноразово звертався до медичних установ у 2013 та 2014 роках.

У висновку Київського науково - дослідного інституту судових експертиз № 14601/14-32 від 17.04.2015 р. зазначено, що ситуація, що досліджувалася є психотравмувальною для позивача, якому спричинені моральні страждання, а орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані відповідачем страждання може становити 108 мінімальних заробітних плат.

Посилання ОСОБА_3 на те, що для визначення розміру завданої йому моральної шкоди внаслідок тривалого невиконання рішення, суд безпідставно відхилив висновок експерта Київського науково - дослідного інституту судових експертиз № 14601/14-32 від 17.04.2015 р. колегія оцінює критично, оскільки висновок експерта не є обов'язковим для суду та оцінюється за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України.

Відповідно до ст.143 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

За умовами ч.6 ст.147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановлено, що судово-психологічна експертиза призначена по справі ухвалою від 09 жовтня 2014 року за клопотанням представника ОСОБА_3, який оплату за проведення експертизи просив покласти на позивача. Враховуючи вказане, а також те, що позовні вимоги задоволені в розмірі 10000 грн., а не 200000 грн., як просив позивач, докази оцінювалися судом за правилами, встановленими ст.212 ЦПК України, підстав для стягнення витрат на проведення експертизи у розмірі 5200 грн. з відповідача, колегія не знайшла.

Позовні вимоги належним чином розглянуті судом першої інстанції, всім дослідженим доказам дана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на законність ухваленого рішення. Підстав для скасування рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст. ст. 307,308,313,314,317,319 ЦПК України, колегія,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

В касаційному порядку може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-

Судді-