Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді позовну заяву позивача ОСОБА_1 до Худлівської сільської ради Ужгородського району, третя особа Ужгородська районна Державна нотаріальна контора про визнання права власності на незареєстрований будинок, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до відповідача Худлівської сільської ради Ужгородського району, третя особа Ужгородська районна Державна нотаріальна контора про визнання права власності на незареєстрований будинок.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив наступне.

Відповідно до свідоцтва про смерть серія І-ФМ №158922, 02 жовтня 2013 року померла бабуся позивача ОСОБА_2.

У звязку з її смертю відкрилась спадщина на належне їй рухоме та нерухоме майно, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходяться за адресою: с. Ляхівці, буд. 130, Ужгородського району, Закарпатської області.

На випадок своєї смерті ОСОБА_2 залишила заповіт, посвідчений головою Худлівської сільської ради від 22 березня 2013 року. Згідно даного заповіту все своє майно на випадок смерті, в тому числі житловий будинок № 130, бабуся заповіла позивачеві - ОСОБА_1, мешканці с. Ляхівці, буд. 34, Ужгородського району, Закарпатської області.

Крім позивача, інших спадкоємців не має. Оформити свої спадкові права на житловий будинок з спорудами, будівлями та земельною ділянкою позивач не має змоги, так як при житті ОСОБА_2 не була здійснена первинна реєстрація права власності на житловий будинок з спорудами, будівлями та земельну ділянку.

При звернені до Ужгородської районної нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини мені повідомили про необхідність відповідно до вимог чинного законодавства встановлення права власності на вказане спадкове майно.

Зазначений будинок було передано у власність ОСОБА_3 рішенням Ужгородського райвиконкому № 165 від 27.11.1989 року. Згідно довідки виданої Худлівською сільською радою № 419 від 19.02.2013 року з'ясовано, що забудовником будинку № 130, Ужгородського району являється ОСОБА_3.

На випадок своєї смерті ОСОБА_3 залишив заповіт посвідчений секретарем Худлівської сільської ради (ОСОБА_4І) від 21 лютого 1990 року. Згідно даного заповіту все своє майно на випадок смерті, в тому числі житловий будинок №130, ОСОБА_3 заповів бабусі позивача ОСОБА_2.

Що й зумовило звернення позивача до суду з відповідним позовом за яким він просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок № 130 з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходяться за адресою: с Ляхівці, буд. 130, Ужгородського району, Закарпатської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті померлої 02.10.2013 року її бабусі ОСОБА_2.

Позивач та його представник у судове засідання не прибули, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи були судом належним чином повідомлені. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Від відповідача до суду надійшла заява від 04.11.2015 року № 484/02-10 про розгляд справи за його відсутності у якій також зазначено що, у відповідача відсутні заперечення щодо зазначеного позову.

Від третьої особи Ужгородської районної державної нотаріальної контори до суду надійшла заява від 02.11.2015 року № 835 про розгляд справи без участі представника.

Оскільки сторони та їх представники не прибули у судове засідання, судом у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення з урахуванням наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме із свідоцтва про смерть серія І-ФМ № 158922, виданого Виконкомом Худлівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, 02 жовтня 2013 року померла ОСОБА_2.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.06.2013 року, яке набуло законної сили 09.07.2013 року, було визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в селі Ляхівці, 130 Ужгородського району Закарпатської області, в порядку спадкування по заповіту за померлим ОСОБА_5.

Зазначеним рішенням було встановлено, що ОСОБА_5 помер 02.04.1990 року. Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме житловий будинок, розташований в с. Ляхівці, 130 Ужгородського району Закарпатської області. Так, згідно заповіту від 21.02.1990 року посвідченого секретарем виконавчого комітету Худлівської сільської ради, ОСОБА_5 заповів все належне йому майно ОСОБА_2 позивачу по справі. Довідкою виконкому Худлівської сільської ради від 03.04.2013 р. № 756/02-30 стверджується та обставина, що в спірному будинку зареєстрована та проживає тільки позивач, а відповідно до довідки № 419 від 19.02.2013 року, його забудовником являється спадкодавець. Факт належності вказаного будинку саме ОСОБА_5 стверджується витягом з рішення Ужгородського райвиконкому від 27.11.1989 року за № 165, яким вирішено оформити право власності на спірний будинок за останнім, а також технічною документацією.

На випадок своєї смерті ОСОБА_2 залишила заповіт, посвідчений сільським головою Худлівської сільської ради 22 березня 2012 року. Згідно цього заповіту все своє майно, яке буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також все те, на що вона за законом буде мати право ОСОБА_2 заповіла внучці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

Як вбачається із матеріалів спадкової справи, відповідно до довідки від 25.12.2013 року № 2248 ОСОБА_2 на день смерті була одна зареєстрована та проживала за адресою: с. Ляхівці, № 130, Ужгородського району.

Позивач ОСОБА_1 17 січня 2014 року звернулася до Ужгородської районної державної нотаріальної контори із заявою № 13 про прийняття спадщини за заповітом та заявою на видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо спадкового майна, яке складається із:

-житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами в с. Ляхівці, вул. Без назви, буд. № 34 Ужгородського району, Закарпатської області;

-житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами в с. Ляхівці, вул. Без назви, буд. № 130 Ужгородського району, Закарпатської області.

Ужгородська районна державна нотаріальна контора за постановою від 10.09.2015 року відмовила позивачеві у вчиненні нотаріальної дії, а також видачі відповідного свідоцтво про право на спадщину у звязку із необхідністю надати правовстановлюючі документи на будинок, розташований за адресою: с. Ляхівці, вул. Без назви, буд. 130, Ужгородського району закарпатської області.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Статтею 1233 Цивільного кодексу України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та

споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, зокрема, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Як зазначено у п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 « Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується:

- цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою;

- свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК).

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності:

- ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки;

- виготовлення технічної документації на земельні ділянки;

- визначення меж земельної ділянки в натурі;

- погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами;

- одержання у встановленому порядку Державного акта на землю;

- реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

На підставі абз. 2 п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI).

Отже, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК).

У разі набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав, передбачених законодавством України відповідно до ст. 125 ЗК, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 в редакції Закону України від 5 березня 2009 № 1066-VI) або ж державної реєстрації документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (в редакції ст. 125 ЗК до внесення змін зазначеним Законом).

Не підлягають задоволенню позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації.

Вирішуючи такі спори, судам слід дотримуватися положень статей 524, 548 - 549 ЦК УРСР, ст. 1225 ЦК, положень ЗК в редакції Закону України від 18 грудня 1990 року, статей 22, 23, 30 в редакції Закону України від 13 березня 1992 року, статей 78 - 79, 81, 116, 118, 120, 125, 126 ЗК в редакції Закону України від 25 жовтня 2001 року, іншими підзаконними нормативними актами, які регулюють земельні правовідносини, враховуючи їх чинність на час відкриття спадщини.

При цьому судам потрібно брати до уваги зміни до ЗК, внесені Законом України від 5 березня 2009 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок", яким спрощено порядок реєстрації зміни власника земельної ділянки без заміни державного акта про право власності на підставі свідоцтва про право на спадщину чи судового рішення із внесенням змін щодо нового власника до державного акта.

Оскільки право власності спадкодавця ОСОБА_2 на житловий будинок, що розташований в селі Ляхівці, 130 Ужгородського району Закарпатської області, в порядку спадкування по заповіту за померлим ОСОБА_5, підтверджується рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.06.2013 року, яке набуло законної сили 09.07.2013 року. Проте зазначене право не було зареєстроване у встановленому законом порядку. Позивач, яка є спадкоємцем за заповітом за нею позбавлена можливості оформити спадщину у встановленому законом порядку, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині визнання права власності на цей будинок за позивачем.

Що ж стосується земельної ділянки, то, оскільки позивачем не доведено документально, що право власності на неї було оформлене у встановленому законом порядку ОСОБА_5 та ОСОБА_2, то, відповідно, право власності на неї не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України слід покласти на позивача, оскільки позов відповідачем не оспорювався.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 294 ЦПК України, ст. 1216, 1218, 1220, 1221, 1233, 1225 ЦК України, п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Худлівської сільської ради Ужгородського району, третя особа Ужгородська районна Державна нотаріальна контора про визнання права власності на незареєстрований будинок, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на житловий будинок № 130, с. Ляхівці, Ужгородського району Закарпатської області з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом після смерті померлої 02 жовтня 2013 року бабусі ОСОБА_2.

В решті позовних вимог відмовити.

Витрати із сплати судового збору покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_6