Справа № 635/1495/15-ц
Провадження № 2/635/1255/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

09 листопада 2015 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Полєхіна А.Ю.

за участю секретаря судового засідання - Сушко Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним, стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати та відшкодування моральної шкоди, за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання трудових відносин припиненими, трудового договору розірваним з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, стягнення суми грошових коштів, набутих без достатньо правової підстави в якості остаточного розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому в остаточних позовних вимогах просив визнати його звільнення за прогули незаконним, зобов'язати внести в його трудову книжку запис про звільнення працівника за п. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу у сумі 3600 грн., заборгованість по заробітній платі за період часу з 12 грудня 2013 року по 31 грудня 2014 року у сумі 13941,14 грн., середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку та видачі трудової книжки у сумі 11625,94 грн., а також 10000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 12 грудня 2013 року між сторонами був укладений трудовий договір, відповідно до якого позивач прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів. Протягом всього часу перебування у трудових правовідносинах заробітна плата позивачу не виплачувалась. 06 листопада 2014 року позивач звернувся до відповідача з проханням виплатити йому заробітну плату за весь час роботи та повідомив про свій намір звільнитися за власним бажанням, оскільки відповідач порушує трудове законодавство. Не отримавши відповіді 22 грудня 2014 року позивач письмово звернувся до відповідача із проханням видати йому довідку про нараховану заробітну плату, наказ про його звільнення та трудову книжку. У січня 2015 року позивачем було отримано лист відповідача, яким останній пропонує надати пояснення з приводу відсутності на роботі з 06 листопада 2014 року та попередження про звільнення за прогул. 20 лютого 2015 року від відповідача на адресу позивача надійшов грошовий переказ на суму 1137 грн. Під час знаходження справи позивачу стало відомо про те, що трудовий договір між сторонами розірваний 31 грудня 2015 року за прогул. Позивач вважає звільнення за прогул незаконним, оскільки порушено процедуру - а саме звільнення відбулося після спливу більш ніж місяць, перед звільненням роботодавець не запропонував надати письмові пояснення з приводу прогулу. Також, позивач посилається на те, що в день звільнення позивачем не було здійснено остаточний розрахунок, не видано трудову книжку, чим грубо порушено трудове законодавство. Також, позивач посилається на те, що діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у моральному та емоційному напруженні, знервованості, відчутті гострої несправедливості, тобто у моральних стражданнях внаслідок порушення своїх трудових прав. Позивач зазначає, що внаслідок невиплати заробітної плати він змушений змінювати звичний для себе спосіб життя, через відсутність трудової книжки позивач не має можливості працевлаштуватись, що позбавляє його можливості отримати законні джерела існування. Позивач оцінює відшкодування моральної шкоди у сумі 10000 грн.

Відповідач звернувся із зустрічною позовною заявою, якою просить визнати ОСОБА_1 звільненим 05 листопада 2014 року з посади водія ФОП ОСОБА_2 за п. 4 ст. 40 КЗпП України - прогул без поважних причин, визнати трудовий договір від 12 грудня 2013 року розірваним 05 листопада 2014 року з ініціативи власника або уповноваженого ним органу на підставі п. 4 ст. 40 КЗПП України - за прогул без поважних причин, стягнути з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_2 суму грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави в якості остаточного розрахунку при звільненні в розмірі 967,02 грн.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач зазначав, що між сторонами 12 грудня 2013 року укладено трудовий договір , за яким ОСОБА_1 зобов'язався виконувати роботу водія за плату, працівнику встановлено п'ятиденний робочий тиждень із режимом роботи з 09-00 годин, до 18-00 годин, перерва з 13-00 годин до 14-00 годин. Заробітна плата працівнику виплачувалася регулярно, у повному обсязі, відповідно до умов трудового договору. З боку працівника були відсутні скарги з приводу невиплати або неповноти виплати заробітної плати, а також заяви про звільнення за власним бажанням. 06 листопада 2014 року позивач з невідомих причин припинив виконання роботи, що зафіксовано відповідними актами, останній день знаходження на роботі - 05 листопада 2014 року. Відповідачем направлялися вимоги про надання пояснень щодо поважності причин порушення Трудового договору, але відповіді на вказану вимогу не надійшло. 18 лютого 2015 року відповідачем проведено остаточний розрахунок з працівником ОСОБА_1 за фактично відпрацьований час шляхом здійснення грошового переказу на ім'я ОСОБА_1 у загальній сумі 1137,07 грн. 20 лютого 2015 року розпорядження відповідача залишення роботи працівником визнано самовільним та на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з 05 листопада 2014 року звільнено з роботи внаслідок прогулу без поважних причин, але для цілей оподаткування та звітності датою розірвання трудового договору зазначено 31 грудня 2014 року. Сума остаточного розрахунку внаслідок помилки була визначена невірно - замість 3 відпрацьованих виплачено за 20 робочих днів листопада 2014 року, тобто сума зайво сплачених позивачу коштів складає 967,02 грн., які відповідач просить повернути.

Представник позивача ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримала первісні позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі, підтримала викладені у позовній заяві обставини та крім цього пояснила, що позивач звертався до відповідача із письмовою заявою про проведення остаточного розрахунку 26 листопада 2014 року, ця заява була отримана відповідачем, після чого надана відповідь, датована 19 січня 2015 року, в якій пропонувалося надати письмові пояснення з приводу прогулу з 06 листопада 2014 року та роз'яснювалось про звільнення за прогул у разі ненадання пояснень протягом п'яти днів. Позивач письмові пояснення надав, проте лист повернувся у зв'язку із закінченням терміну зберігання. Крім листа від 19 січня 2015 року жодних листів позивач більше не отримував, а згодом дізнався, що звільнений за прогул 31 грудня 2014 року. Представник позивача посилається на те, що процедура звільнення порушена, остаточний розрахунок не проведений, трудова книжка працівнику не повернута, у зв'язку з чим за весь час затримки, тобто з 31 грудня 2014 року по день ухвалення рішення по справі з відповідача на користь позивача має бути виплачений середній заробіток. Зустрічні позовні вимоги представник позивача не визнала, просила відмовити у їх задоволенні.

Відповідач надав суду письмові заперечення, якими зазначив, що ним подані письмові документи, якими підтверджується факт нарахування, отримання та утримання податків та інших обов'язкових платежів з доходів, отриманих працівником ОСОБА_1 під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за весь час роботи є необґрунтованими. Крім того, своїми конклюдентними діями по виконанню роботи ОСОБА_1 свідчить про належне виконання відповідачем зобов'язань щодо оплати праці. Що стосується позовних вимог про повернення трудової книжки, відповідач зазначив, що відповідно до порядку ведення трудових книжок, у разі укладення трудового договору з фізичною особою-підприємцем, трудова книжка зберігається у працівника, внесені фізичною особою-підприємцем до трудових книжок записи підтверджуються підписом органу державної служби зайнятості.

У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, підтримав зустрічні позовні вимоги у повному обсязі та пояснив, що всім найманим працівникам своєчасно та в повному обсязі виплачувалася заробітна плата, скарг щодо її виплати не було. Фізична особа-підприємець не зобов'язана вести відомості про видачу працівникам заробітної плати, тому таких відомостей немає. Відповідач пояснив, що трудові книжки зберігаються у працівників, тому й трудова книжка позивача також знаходиться у нього. Що стосується прогулу працівника ОСОБА_1, відповідач зазначив, що позивач працював на автомобілі марки Мерседес Спрінтер, реєстраційний номер НОМЕР_1, в його обов'язки входила доставка товару по території України, у ФОП ОСОБА_4 працює декілька водіїв, вони не обізнані щодо відряджень кожного з них. 05 листопада 2014 року ОСОБА_1 приїхав з відрядження, залишив автомобіль на стоянці та більш не повертався. 06 листопада 2014 року відповідач намагався по телефону з'ясувати де знаходиться позивач, після чого був складений акт про відсутність на робочому місці, який підписали два свідки - водії ФОП ОСОБА_4.

Представник відповідача ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності, надав суду письмові заперечення проти позову, якими просив відмовити у задоволенні первісного позову у зв'язку з його необґрунтованістю та задовольнити зустрічні позовні вимоги, при цьому пояснив, що звільненню передували неодноразові письмові вимоги, направлені на ім'я ОСОБА_1, в яких пропонувалося дати письмові пояснення з приводу прогулу.

Суд, вислухавши пояснення та доводи осіб, що беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає первісні позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований фізичною особо-підприємцем без створення юридичної особи.

Згідно трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, укладеного 12 грудня 2013 року та зареєстрованого 13 грудня 2013 року у Харківському міському центрі зайнятості за № 9, позивач прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортних засобів.

Відповідно до умов договору, працівнику встановлено п'ятиденний робочий тиждень із режимом роботи з 09-00 годин, до 18-00 годин, перерва з 13-00 годин до 14-00 годин, розмір заробітної плати складає 1200 грн., який визначений за згодою сторін.

Як встановлено судом та не оспорюється особами, що брали участь у справі, 06 листопада 2014 року позивач припинив роботу за трудовим договором, 22 грудня 2014 року на адресу відповідача направлено заяву з проханням роз'яснити чи звільнено його за власним бажанням, провести остаточний розрахунок та видати належним чином оформлену трудову книжку.

Вказаний лист отриманий відповідачем 25 грудня 2014 року, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням про отримання рекомендованої кореспонденції.

Відповідь ФО-П ОСОБА_2 отримана 14 січня 2015 року, як вбачається з відповіді ОСОБА_2 пропонує надати письмові пояснення з приводу прогулу та встановлює для цього п'ятиденний строк.

Як вбачається з повідомлення Харківського міського центру зайнятості від 03 березня 2015 року № ХМЦЗ-03-2976-26/15, трудовий договір між сторонами розірвано 31 грудня 2014 року в односторонньому порядку на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин) та знято з реєстрації 27 лютого 2015 року.

Як вбачається з квитанцій відділення поштового зв'язку № 52 Харківської дирекції «Укрпошта» від 18 лютого 2015 року на ім'я ОСОБА_1 переказано 614,21 грн. та 522,86 грн., що складає загальну суму у розмірі 1137, 07 грн.

Суд, задовольняє первісні позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, виходячи з наступного.

Згідно ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Як встановлено судом та не заперечувалось відповідачем та його представником, роботодавцем жодним чином не фіксувалося видача заробітної плати працівнику ОСОБА_1

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що положення ч. 1 ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», яким встановлюється зобов'язання вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, вимоги Наказу Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року № 489, яким затверджені типові форми первинної документації зі статистики праці, не поширюються на фізичних осіб - підприємців, відповідно до п. 1 вказаного Наказу. Таким чином, відсутність фіксування видачі заробітної плати працівнику ОСОБА_1 не є порушенням трудового законодавства.

Одночасно з цим, суд зазначає, відповідачем не були надані належні та допустимі докази на підтвердження виконання ним умов трудового договору щодо щомісячної виплати заробітної плати позивачу.

Суд не може прийняти надані позивачем документальні підтвердження про сплату податків з доходів фізичних осіб з заробітної плати, як докази сплати працівнику ОСОБА_1 заробітної плати, оскільки факт сплати відповідачем податків з доходів найманих працівників не входить до предмету доказування, надані відповідачем документи про виконання податкових зобов'язань не можуть підтвердити або спростувати факт виплати заробітної плати найманому працівнику.

Відсутність письмових скарг та звернень позивача з приводу несплати заробітної плати не доводить той факт, що заробітна плата сплачувалася відповідачем. Припущення представника відповідача про те, що працівник не продовжував би роботу у разі несплати йому заробітної плати, не може бути підставою для відмови у позовних вимогах про стягнення заборгованості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, недоведеність тієї обставини, що відповідач своєчасно та в повному обсязі сплачував позивачу обумовлену трудовим договором заробітну плату є підставою для відхилення його заперечень проти первісного позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі.

20 лютого 2015 року, на адресу ОСОБА_1 надійшло повідомлення про отримання поштового переказу у розмірі 1137 грн. від ФОП ОСОБА_2

Однак, з часу звільнення відповідачем розрахунок заборгованості по заробітній платі в повному обсязі не проведений.

Обчислюючи суму заборгованості по заробітній платі, що належить до стягнення з відповідача на користь позивача, суд враховує ту обставину, що останнім відпрацьованим днем є 05 листопада 2014 року, середньоденний заробіток складає 53,33 грн. Тобто, з 12 грудня 2013 року по 05 листопада 2014 року позивачем відпрацьовано 10 місяців 23 дні, з яких 18 робочих днів за період часу з 12 жовтня 2014 року по 05 листопада 2014 року, а належна до сплати сума заборгованості складає 12959,94 грн.

З урахуванням сплаченої відповідачем суми - 1137,07 грн., належна до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі складає 11822, 91 грн.

Таким чином, судом встановлено порушення відповідачем законодавства про оплату праці, внаслідок чого перед працівником ОСОБА_1 утворилася заборгованість по заробітній платі.

Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача із заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, проте трудовий договір був розірваний з іншої підстави - за ініціативи роботодавця.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Оскільки позивач у день звільнення не працював, до дня звільнення, а саме - 26 грудня 2014 року направляв на адресу відповідача вимогу про остаточний розрахунок, відповідач при оформленні розірвання трудового договору 31 грудня 2014 року повинен був повідомити позивача на його письмову вимогу про нараховані суми та провести остаточний розрахунок.

Суду не надано відомостей про наявність поважних причин не повідомлення відповідачем суми нарахованих позивачу до сплати платежів, а також не проведення остаточного розрахунку в день звільнення.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При таких обставинах, суд вважає позовну вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100.

Відповідно до вимог п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів у розрахунковому періоді, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Представником позивача був наданий розрахунок середнього заробітну за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, проведений з дотримання порядку обчислення розміру середньомісячної заробітної плати, визначеному вищевказаною Постановою.

Так, судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача - 53,33 грн. (кількість робочих днів за останні два місяця роботи - 45 робочих днів. Загальна сума заробітної плати за останні два місці роботи - 2400 грн. Отже, 2400 гривень : 45 днів = 53,33 грн./день - середньоденна заробітна плата). Кількість робочих днів за весь час затримки з 21 грудня 2014 року по 09 листопада 2015 року - 218 днів. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку - 11625,94 грн. (218 х 53,33 = 11625,94).

Суд не вважає обґрунтованими посилання позивача на відповідальність ОСОБА_2 за невиконання обов'язку повернути трудову книжку в день звільнення, при цьому враховує наступне.

Відповідно до вимог п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: «Прийнятий на роботу (далі зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості), при цьому у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації трудового договору державною службою зайнятості: «трудовий договір (номер), зареєстрований (дата)»), а при звільненні - запис: «Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України)», при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: «трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)».

Внесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою.

Таким чином, суд не застосовує до спірних правовідносин положення ст. 47 КЗпП України, п.п. 4.2 вищевказаної Інструкції, оскільки знаходження трудової книжки позивача у ФО-П ОСОБА_2 зазначеними правовими нормами не передбачено.

Суд задовольняє позовну вимогу про визнання звільнення за прогул без поважних причин незаконним, та зазначає наступне.

Як роз'яснюється п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У п. 22 вказаної постанови Пленумом Верховного Суду України роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно з'ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п.1 ст.41 КЗпП; чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень.

Звільнення за п.1 ст.41 КЗпП є дисциплінарним стягненням і допускається з додержанням правил, встановлених для застосування таких стягнень.

Згідно зі ст.148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно зі ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У ході судового розгляду справи встановлено, що 06 листопада 2014 року був складений акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі більше трьох годин, акт підписано відповідачем ОСОБА_2, свідками ОСОБА_6, ОСОБА_7

Після виявлення дисциплінарного проступку відповідачем не було запропоновано надати письмові пояснення з приводу допущеного прогулу. Описи вкладення у цінний лист - вимогу про надання пояснень та попередження про звільнення від 13 листопада 2014 року, 03 грудня 2014 року, 23 грудня 2014 року, які були надані відповідачем в якості доказу не підтверджують ту обставину, що вказані вимоги та попередження надсилалися на адресу ОСОБА_1 та були ним отримані.

Згідно повідомлення Харківської дирекції УДППЗ «Укрпошта» № 07-13-1426 за період часу з 01 листопада 2014 року по 01 лютого 2015 року проведено перевірку виробничих документів відділення поштового зв'язку Пісочин, під час якої було встановлено, що рекомендований лист з повідомленням про вручення № 323, вручений 12 січня 2015 року під розпис ОСОБА_1, 17 січня 2015 року під розпис ОСОБА_1 були вручені рекомендовані повідомлення №№ 532, 258 про вручення поштових відправлень; лист з оголошеною цінністю № 016 17 січня 2015 року був вручений ОСОБА_1 за пред'явленням паспорту в операційному залі відділення поштового зв'язку Пісочин.

При таких обставинах, твердження представника відповідача про те, що відповідач бажав отримати від позивача письмові пояснення щодо припинення виконання зобов'язань за трудовим договором спростовуються відомостями Харківської дирекції УДППЗ «Укрпошта». Суд не бере до уваги письмову вимогу ФО-П ОСОБА_2 про надання письмових пояснень, датовану 15 січнем 2015 року, оскільки вона була направлена на ім'я позивача після розірвання трудового договору.

При таких обставинах, відповідачем не було дотримано процедуру притягнення до дисциплінарного стягнення, передбачену 149 КЗпП України.

Крім того, суд вважає, що акт про відсутність працівника ОСОБА_1 на роботі, складений 06 листопада 2014 року, не доводить наявність прогулу з боку працівника.

Як встановлено у ході судового розгляду справи, що особи, які підписали акт ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на час його підписання перебували у трудових правовідносинах з відповідачем, займали посаду водіїв.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 пояснив, що водії зранку зустрічалися на авторинку «Лоск» та отримували денний розпорядок щодо виконання перевезень. В обов'язки водіїв входило перевезення товарів, у тому числі й за межі Харківської області, іноді бували відрядження на 2-3 дні. Водії не були обізнані про відрядження один одного. Свідок ОСОБА_7 зазначав, що ОСОБА_1 працював на автомобілі Мерседес-Спринтер, реєстраційний номер 18097, за тиждень до складення акту він перестав виходити на роботу, закріплений за ним автомобіль знаходився на стоянці.

Таким чином, як зазначав відповідач та підтвердив свідок ОСОБА_7, 05 листопада 2014 року водії, що підписали акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі не могли достовірно знати про допущений ОСОБА_1 прогул.

Пояснення ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_1 допустив прогул, оскільки закріплений за ним автомобіль декілька днів знаходився на стоянці суд оцінює критично.

Як вбачається з витягу з кримінального провадження № 0006229, до Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 07 листопада 2014 року надійшла заява ОСОБА_1 по те, що в період часу з 03 листопада 2014 року по 05 листопада 2014 року невстановлена особа по пр. Парусному в м. Миколаєві з автомобілю Мерседес Спрінтер, реєстраційний номер НОМЕР_1 таємно викрала грошові кошти у сумі 184000 грн.

Таким чином, пояснення свідка про відсутність ОСОБА_1 на роботі протягом тижня перед складанням акту, спростовується письмовими доказами по справі.

Крім того, суд зазначає, що звільнення працівника ОСОБА_1 відбулося з порушенням строків притягнення до дисциплінарної відповідальності, а саме - після спливу місяця з дня виявлення дисциплінарного проступку.

При таких обставинах, суд визнає звільнення ОСОБА_1 з посади водія ФО-П ОСОБА_2 незаконним, оскільки процедура звільнення не відповідає чинному трудовому законодавству.

За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Незважаючи на те, що позивач не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, за ч. 3 ст. 235 зазначеного Кодексу він має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При таких обставинах, враховуючи звернення позивача із заявою про звільнення за п. 3 ст. 38 КЗпП України, суд вважає за необхідне змінити формулювання підстави звільнення з звільнення за прогул за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули) та вважати ОСОБА_1 звільненим 05 листопада 2014 року за п. 3 ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Таким чином, враховуючи зміну формулювання підстави звільнення, позивачу має бути виплачена вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку, а саме - 3600 грн. (1200 х 3 = 3600).

Позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на свою користь 10000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, суд задовольняє частково.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд вважає обґрунтованими також доводи позивача про те, що внаслідок невиплати заробітної плати,незаконного звільнення та затримки остаточного розрахунку, йому було завдано моральних страждань. При цьому суд враховує, що внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю позивач був змушений здійснювати додаткові зусилля для отримання нових засобів існування, змінювати звичайний ритм життя, витрачати певний час через необхідність захищати порушені права у суді.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує характер страждань, які пов'язані з систематичною невиплатою заробітної плати та незаконним звільненням, їх обсяг; тривалість часу, протягом якого порушується право позивача; тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивача; небажання відповідача в добровільному порядку усунути порушення і відшкодувати завдану шкоду.

З урахуванням вищевказаних факторів, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування 10000 грн. є надмірним.

На підставі ст. 22 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом у розмірі 500 гривень з урахуванням характеру правопорушення, виходячи з вимог розумності і справедливості.

Суд відмовляє у задоволенні зустрічних позовних вимог у повному обсязі, з огляду на те, що первісні та зустрічні позовні вимоги є взаємовиключними, часткове задоволення первісних позовних вимог виключає задоволення зустрічних.

Дослідивши фактичні обставини по справі, суд вважає недоведеним той факт, що відповідачем були повністю виконані свої зобов'язання щодо виплати заробітної плати працівнику ОСОБА_1, факт прогулу відповідачем також не підтверджено належними та допустимими доказами. При таких обставинах, суд не вбачає підстав визнавати ОСОБА_1 звільненим за прогул та стягнення з нього грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору. Таким чином, враховуючи ставки судового збору, які діяли на час пред'явлення позову до суду, з відповідача на користь держави стягується судовий збір за задоволені позовні вимоги майнового характеру у сумі 243 гривні 60 копійок та судовий збір за задоволену позовну вимогу немайнового характеру у сумі 243 гривні 60 копійок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 38, 40, 41, 43, 116, 117, 148, 149, 235, 237-1 КЗпП України, ст. 22 ЦК України, ст. 60, 61, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 367 ЦПК України, п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, п.п. 22, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним, стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати звільнення ОСОБА_1 з посади водія фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули) - незаконним.

Змінити формулювання звільнення ОСОБА_1 з 05 листопада 2014 року з звільнення за прогул за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули) та вважати ОСОБА_1 звільненим з 05 листопада 2014 року за п. 3 ст. 38 КЗпП України.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 3600 (три тисячі шістсот) гривень.

Стягнути з фізичної особи - підприємця - ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, заборгованість по заробітній платі за період часу з 12 грудня 2013 року по 05 листопада 2014 року - у сумі 11822 (одинадцять тисяч вісімсот двадцять дві) гривні 91 копійку.

Стягнути з фізичної особи - підприємця - ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, середній заробіток за період часу з 31 грудня 2014 року по 09 листопада 2015 року у сумі 11625 (одинадцять тисяч шістсот двадцять п'ять) гривень 94 копійки.

Рішення в частині виплати середнього заробітку за 1 місяць в сумі 1200 (одна тисяча двісті) гривень 00 копійок підлягає негайному виконанню.

Стягнути з фізичної особи - підприємця - ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, у розмірі 500 (п'ятсот) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог фізичної особи підприємця ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути фізичної особи - підприємця - ОСОБА_2, ідентифікаційний код платника податку НОМЕР_2, у дохід держави судовий збір за задоволені позовні вимоги майнового характеру у сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Стягнути фізичної особи - підприємця - ОСОБА_2, ідентифікаційний код платника податку НОМЕР_2, у дохід держави судовий збір за задоволені позовні вимоги немайнового характеру у сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Харківський районний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя - А.Ю. Полєхін