УХВАЛА

іменем україни

4 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 2 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 13 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона працювала у товаристві з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» (далі - ТОВ «Львівські автобусні заводи») на посаді провідного інженера з організації та нормування праці з 1 квітня 2007 року по 30 червня 2009 року. У зв'язку із затримкою виплати заробітної плати вона неодноразово зверталась до суду з позовами про стягнення належних її сум і заробітна плата виплачувалась через виконавчу службу у порядку виконання судових рішень. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 жовтня 2013 року з відповідача на її користь стягнуто індексацію заробітної плати за період з квітня 2007 року по квітень 2008 року у розмірі 454 грн 94 коп. і рішення суду знаходиться на стадії примусового виконання.

Ураховуючи зазначене, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 25 листопада 2010 року по день подання заяви у розмірі 111 762 грн 44 коп.

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 2 червня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 13 листопада 2014 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Львівські автобусні заводи» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 листопада 2010 року по 20 грудня 2013 року у розмірі 1 400 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що заборгованість по індексації заробітної плати за 2007-2008 роки у зв'язку із ростом цін у розмірі 454 грн 94 коп. уже стягнуто попереднім рішенням суду, спір з цього питання уже вирішено, тому вважав, що підстав для застосування до відповідача передбаченого ст. 117 КЗпП України виду відповідальності немає. При цьому зазначив, що відповідальність за невиконання рішення суду передбачена Законом України «Про виконавче провадження».

Скасовуючи заочне рішення районного суду та задовольняючи частково позов, апеляційний суд виходив із того, що сума індексації заробітної плати була предметом судового спору, тому відповідач має нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні з підстав, передбачених ч. 2 ст. 117 КЗпП України, згідно яких, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові власник або уповноважений ним орган повинен сплатити працівникові зазначене в цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. У разі вирішення спору на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При цьому вважав, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні слід визначити за період з 25 листопада 2010 року по 20 грудня 2013 року у розмірі 1 400 грн.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працювала у ТОВ «Львівські автобусні заводи» на посаді провідного інженера з організації та нормування праці з 1 квітня 2007 року по 30 червня 2009 року. У зв'язку із затримкою виплати заробітної плати вона неодноразово зверталась до суду з позовами про стягнення належних її сум і заробітна плата виплачувалась через виконавчу службу у порядку виконання судових рішень. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 жовтня 2013 року з відповідача на користь ОСОБА_3 стягнуто індексацію заробітної плати за період з квітня 2007 року по квітень 2008 року у розмірі 454 грн 94 коп.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштіву роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року № 6-39 цс 11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як встановлено судами та підтверджено матеріалами справи, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 жовтня 2013 року з ТОВ «Львівські автобусні заводи» на користь ОСОБА_3 стягнута сума індексації заробітної плати за її позовом 454 грн 94 коп., тобто її позов було задоволено повністю, а не частково.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору; зокрема доводи відповідача про те, що сума невиплаченої індексації відповідачем не оспорювалась, позов ОСОБА_3 було задоволено повністю, а розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні може бути зменшений судом лише у випадку часткового задоволення позову до уваги не прийняв та оцінки їм взагалі не дав.

Посилання апеляційного суду на наявність правових підстав для урахування співмірності при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням суми заборгованості із заробітної плати, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи є необґрунтованим.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 13 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко