Ухвала

іменем україни

04 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О., Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Українська національна стивідорна компанія», третя особа - генеральний директор товариства з обмеженою відповідальністю «Українська національна стивідорна компанія» Могильний Анатолій Опанасович, про визнання незаконними та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Українська національна стивідорна компанія» (далі - ТОВ «УНСК») про визнання незаконними та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що з 2002 року працював у відповідача на посаді старшого стивідора, проте наказом № 25-К від 05 травня 2014 року його було незаконно звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин, вчинений 26 березня 2014 року.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній сказі ОСОБА_1 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки звільнення позивача було проведено із дотримання вимог чинного трудового законодавства, докази поважності причин вчинення ним прогулу відсутні та на звільнення останнього надані відповідні дозволи профспілкових організацій.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши про відповідність рішення суду вимогам матеріального та процесуального права.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_1 згідно наказу № 3 від 07 січня 2002 року прийнятий на роботу до ТОВ «УНСК» по переводу з Одеського морського торгівельного порту.

Наказом № 163 від 30 березня 2009 року генерального директора ТОВ «УНСК» з 01 червня 2009 року для старших стивідорів з п'ятиденним робочим тижнем встановлено режим роботи з 8:00 години, обідня перерва з 12:00 години до 13:00 години, закінчення роботи о 17:00 годині.

Наказом № 25-К від 05 травня 2014 року старшого стивідора ОСОБА_1 звільнено з роботи з 05 травня 2014 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважної причини, вчинений 26 березня 2014 року.

Підставою для звільнення позивача стали: доповідна записка начальника відділу кадрів Ципіної С.В. про відсутність ОСОБА_1 на роботі 26 березня 2014 року з 13:00 години до 17:00 години та не надання останнім документів підтверджуючих поважність причин його відсутності; інформація про вхід/вихід з території порту за перепусткою, згідно якої ОСОБА_1 зайшов на територію 26 березня 2014 року о 7:28 годині, вийшов о 12:16 годині та знову зайшов наступного дня 27 березня 2014 року о 7:33 годині; письмове пояснення самого ОСОБА_1, а також акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі 26 березня 2014 року після 13:00 години.

Рішенням первинної профспілкової організації робітників морського транспорту «УНСК» від 22 квітня 2014 року та рішенням президії ради професійної спілки працівників водного господарства України від 23 квітня 2014 року у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 відмовлено, проте такі відмови визнані необґрунтованими.

Разом з тим, у ході розгляду справи рішеннями профспілкової організації робітників морського транспорту «УНСК» від 24 листопада 2014 року та рішенням президії ради професійної спілки працівників водного господарства України від 19 листопада 2014 року скасовані попередні рішення про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 та прийняті нові рішення, якими надано таку згоду.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2015_07_16/pravo1/KD0001.html?pravo=1> трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Таким чином, законодавець надає право роботодавцю обирати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер.

Разом з тим пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1998_05_25/pravo1/VS92011.html?pravo=1> роз'яснив, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2015_07_16/pravo1/KD0001.html?pravo=1> , суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Статтею 149 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_898/ed_2015_07_16/pravo1/KD0001.html?pravo=1> передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення і таке стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1998_05_25/pravo1/VS92011.html?pravo=1> у справах про поновлення на роботі осіб, звільнення за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3, 4, 7, 8 ст.40 і п.1 ст. 41 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_232/ed_2015_07_16/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 148-149 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_895/ed_2015_07_16/pravo1/KD0001.html?pravo=1> правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 213, 214, 303, 304, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, взагалі не з'ясував чи було здійснено позивачем прогул та за яких обставин, з урахуванням заперечень останнього щодо нездійснення прогулу, не визначився з поважністю чи неповажністю причин такого вчинку позивача та не перевірив дотримання відповідачем вимог ст. ст. 147-149 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_884/ed_2015_07_16/pravo1/KD0001.html?pravo=1> при звільненні позивача, й відповідно в достатньому обсязі не вмотивував та не обґрунтував своїх висновків щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Оскільки апеляційним судом не враховані норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Д.О. Остапчук

І.К. Парінова

В.О. Савченко