Справа № 336/6682/15-ц
провадження № 2/336/3274/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Жупанової І.Б. при секретарі Брагіній І.В., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача адвоката ОСОБА_2, представників відповідача за довіреністю ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання спадкоємцем за законом четвертої черги та зміну черговості в спадкуванні,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд визнати її спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_6, померлого 22.06.2009 року, що перебував з її матірю ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі з 1974 року по день її смерті 17.04.2009 р., та надати їй право на спадкування після його смерті разом зі спадкоємцем першої черги за законом відповідачем по справі ОСОБА_5, яка доводиться померлому донькою.

Підставою позову зазначила ч. 3 ст. 1268 ЦК України, відповідно до якої вважає себе такою, що прийняла спадщину, оскільки проживала зі спадкодавцем однією сімєю на день його смерті, та ст. 1264 ЦК України, відповідно до якої вважає себе спадкоємцем за законом четвертої черги, оскільки проживала зі спадкодавцем однією сімєю протягом більше, ніж пять років по день його смерті.

В суді позивач та її представник позов підтримали з заявлених в ньому підстав, пояснили, що позивач проживала зі ОСОБА_6 однією сімєю з часу укладення шлюбу між ним та її матірю, тобто з 1974 року, після укладення нею шлюбу з ОСОБА_8 вони з батьками мешкали деякий час окремо, але у звязку із погіршенням стану здоровя батьків з 2003 року та по день смерті ОСОБА_6 знову стали проживати однією сімєю в належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1. ОСОБА_6 за станом здоровя потребував постійної допомоги та нагляду, які через захворювання його дружина її мати не могла йому надавати, похорони батьків позивач здійснювала за власні кошти.

Оскільки на день смерті ОСОБА_6 на його імя не було зареєстровано ніякої власності, у неї не було потреби у прийнятті спадщини та у зверненні до суду.

Померлий був членом гаражного кооперативу «Титан» та користувачем капітального гаражу, а таке його право не успадковується.

ОСОБА_6 також був членом Обслуговуючого садівничого кооперативу «Джерело» (далі ОСК), в його користування було надано земельну ділянку № 40 площею 0,0676 га, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Загорська, 27, на якій ОСОБА_6 разом із померлою матірю за життя були зведені садовий будинок, гараж та інші господарчі та допоміжні споруди, а після його смерті рішенням зборів ОСК до членів ОСК було прийнято її з наданням у користування цієї ж земельної ділянки.

На початку ж 2015 року їй стало відомо, що рішенням Запорізької міської ради № 54 від 24.03.2010 року земельна ділянка передана ОСОБА_6 у власність.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.12.2014 року позов ОСОБА_5 задоволений, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 визнано за ОСОБА_5 право на завершення приватизації та одержання на її ім'я державного акта про право власності на землю на земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Запоріжжя, вулиця Загорська, 27, ділянка № 40 в ОСК Джерело, площею 0,0676 га, кадастровий номер - :07:086:0297.

Позивач вважає, що є такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6, оскільки проживала з ним однією сімєю на день його смерті більше ніж пять років, здійснювала витрати на його поховання, земельна ділянка передана у власність ОСОБА_6 вже після його смерті, а про існування зазначеного спадкового майна стало відомо на початку 2015 року.

Позивач та її представник також повідомили суд про всі відомі їм судові рішення, що повязані з цим позовом:

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.12.2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, треті особи: Сьома Запорізька державна нотаріальна контора, ВАТ «Державний ощадний банк України», про визнання права власності у порядку спадкування та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, третя особа: Сьома Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування, було визнано мирову угоду, провадження по справі закрите.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.04.2011 року в позові ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини та зобовязання прийняти до кооперативу було відмовлено з підстав, передбачених ст. 1219 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.12.2014 року позов ОСОБА_5 задоволений, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 визнано за ОСОБА_5 право на завершення приватизації та одержання на її ім'я державного акта про право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Запоріжжя, вулиця Загорська, 27, ділянка № 40 в ОСК Джерело, площею 0,0676 га, кадастровий номер - :07:086:0297.

Позивач вважає, що є такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6, оскільки проживала з ним однією сімєю на день його смерті, а також є спадкоємцем за законом четвертої черги, так як проживала зі спадкодавцем однією сімєю більше ніж пять років, яка, в випадку зміни черговості спадкування, буде разом з відповідачем спадкоємцем в рівних частках, просить задовольнити її позов, визнавши її спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_6 та надати їй право на спадкування разом з спадкоємцем першої черги.

Відповідач, належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилась, довірила свої інтереси представляти представникам, які в судовому засіданні проти позову заперечували з підстав, викладених в письмовому запереченні проти позову.

Представники відповідача заявили про застосування строку позовної давності, який вважають пропущеним з огляду на те, що спадкоємець помер 22.06.2009 року, про що було відомо позивачу, загальний строк позовної давності звернення з цим позовом нею пропущений, вважають, що пропущено позивачем і 6-місячний строк для прийняття спадщини, встановлений ст.1270 ЦК України.

Крім того, вважають, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, від наявності яких залежить право на зміну черговості спадкоємців, передбачене ст. 1259 ЦК України, а саме факт опіки та допомоги спадкодавцеві з боку позивача, факт перебування спадкодавця у безпорадному стані, через що він потребував догляду. Вважають також, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2012 р. за наслідками розгляду цивільної справи з участю тих самих сторін, що має преюдиціальне значення, вже було встановлено, що позивач є іншою особою, що не входить до кола спадкоємців, яка має право на стягнення зі спадкоємців понесених нею витрат на поховання спадкодавця.

Просять в позові відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними докази, суд прийшов до висновку про необхідність відмови позивачеві в позові, виходячи з наступних встановлених фактичних обставин та відповідних ним правовідносин:

Судом встановлено, перевірено доказами та не заперечене сторонами, що 22.06.2009 р. помер ОСОБА_6, не залишивши заповіту, який доводився батьком відповідачу, яка є єдиною спадкоємицею першої черги за законом, що на час відкриття спадщини не проживала із спадкодавцем, в установлений законом строк і спосіб прийняла спадщину, звернувшись до нотаріуса, від прийняття спадщини не відмовилася, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 1269 ЦК України, ця обставина підтверджується матеріалами спадкової справи (а.с. 123-148).

До складу спадщини, що прийнята лише однією спадкоємицею першої черги донькою померлого, увійшли майнові та немайнові права, що належали померлому на час відкриття спадщини: право на частку в спільному майні подружжя транспортний засіб, грошові вклади в банках, право на отримання земельної ділянки у власність внаслідок розпочатої за життя процедури її приватизації.

Ці обставини підтверджені:

матеріалами спадкової справи (а.с. 123-148);

матеріалами цивільної справи № 2-2891/2010 р. Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя (а.с. 57-65) та ухвалою цього суду від 24.12.2010 р. про затвердження мирової угоди між ОСОБА_1 і ОСОБА_5, якою сторони домовилися про розподіл часток в спільному майні подружжя їх померлих батьків і кожна отримала частку свого спадкодавця в порядку спадкування ОСОБА_5 після смерті батька ОСОБА_6, а ОСОБА_9 після смерті матері ОСОБА_7, домовився про розподіл спадщини мировою угодою;

рішенням Шевченківського районного суду від 1.12.2014 р. по цивільній справі № 336/7266/14-ц, 2-336/3149/14 (а.с.19), яким за ОСОБА_5 визнане право в порядку спадкування за законом на завершення розпочатої за життя ОСОБА_6 приватизації земельної ділянки;

Позивач у встановлений законом спосіб та строк своє бажання на визнання за нею права на спадкування, як спадкоємцем четвертої черги, що виявив бажання одержати право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги не виявляла, вперше звернулась до суду з вимогами про визнання права 10.09.2015 р., тобто більш ніж через шість років після відкриття спадщини.

До позову ОСОБА_1 було долучено копію позовної заяви до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 6.12.2010 р. (а.с. 21-24) з тим же предметом і підставами позову, що і позов, що надійшов до Шевченківського районного суду, в звязку з чим для вирішення питання про можливість відкриття провадження в справі судом зясовано, що в провадження Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя такий позов не надходив, предметом розгляду судом, що затвердив мирову угоду між сторонами, він не був, позивач та її представник пояснили суду, що вони тільки мали намір заявити цей позов, але в звязку з відсутністю майна у померлого, сенсу заявляти його не було.

Відповідачем, крім зазначення про недоведеність позову, заявлено про застосування строку позовної давності.

Вирішуючи питання про строк, протягом якого позивач мала звернутися за визнанням права (позовна давність), суд виходить з наступних висновків, зроблених на підставі аналізу норм, якими врегульовані правовідносини, що розглядаються ст. ст. 1259, 1264 ЦК України.

Право спадкоємців наступної черги на зміну черговості одержання права на спадкування, передбачене ст. 1259 ЦК України, є похідним від визнання їх спадкоємцями.

Позивач не має зі спадкодавцем родинних звязків, але вважає себе спадкоємцем четвертої черги за законом, вказуючи, що проживала з померлим однією сімєю не менше пяти років до його смерті, на підставі ст. 1264 ЦК України, відповідно до якої до четвертої черги спадкоємців за законом віднесено осіб, які проживали зі спадкоємцем однією сімєю не менше пяти років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до даних про реєстрацію проживання позивача цей факт на час відкриття спадщини не був підтверджений документально, оскільки її зареєстрованим місцем проживання було: АДРЕСА_2, позивач зареєстрована в квартирі, де проживав ОСОБА_6 з 23.07.2009 р., (а.с. 82, 98), тобто, вже після його смерті.

За таких обставин для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги для одержання внаслідок цього права на спадкування цей факт потребував встановленню в судовому порядку, оскільки від нього залежало право позивача вважатися спадкоємцем четвертої черги за законом.

За встановленням цього факту в установленому законом порядку (в окремому або в позовному провадженні) позивач після відкриття спадщини не зверталась, просить його встановити лише в позові, що надійшов до суду 10.09.2015 р., отже, на час відкриття спадщини до встановлення цього факту судом вона не могла вважатися спадкоємцем четвертої черги тільки на підставі закону ст. 1264 ЦК України, а повинна була своє право визнавати в судовому порядку, враховуючи, що між сторонами виник спір про право, шляхом звернення до суду з позовом.

Посилання позивача та її представника на ту обставину, що позивач постійно проживала разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, внаслідок чого вважається такою, що прийняла її, є неприйнятними, оскільки

на час відкриття спадщини до теперішнього часу позивач права на спадкування не мала, внаслідок чого і не могла здійснювати його у спосіб, передбачений

ч. 2 ст. 1268 ЦК України, відповідно до якої спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину.

Позивач не може вважатися спадкоємцем і здійснювати право на спадкування, передбачене главою 87 ЦК України, до визнання її права, по-перше, на спадкування, як спадкоємця четвертої черги, а, по-друге, до одержання права на спадкування у судовому порядку.

Даний висновок суду, крім системного аналізу зазначених норм права, ґрунтується ще і на встановленій при розгляді іншої цивільної справи з тими ж сторонами рішенням Ленінського районного суду від 26.03.2012 року, що набрало законної сили 14.06.2012 р., обставині, що позивач є не спадкоємцем, а «іншою особою, яка не входить до кола спадкоємців» (а.с.28). Ця обставина не потребує доказуванню в даній справі на підставі вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, відповідно до яких обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Отже, з аналізу зазначених норм та встановлених обставин, суд приходить до висновку, що до правовідносин, що регулюються ч. 2 ст. 1259 ЦК України щодо одержання права на спадкування спадкоємцями за законом наступних черг, має застосовуватися загальний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України в три роки, оскільки законом передбачається одержання права в судовому порядку.

Позивач та її представник вважають, що і строк позовної давності позивачем на було пропущено, оскільки вона звернулась до суду з даним позовом, дізнавшись нещодавно про порушення свого права відповідачем, яка

приватизує земельну ділянку, яка знаходиться в її позивача користуванні за рішенням Обслуговуючого садівничого кооперативу «Джерело», в члени якого її було прийнято після смерті ОСОБА_6

Така позиція позивача не ґрунтується на вимогах закону і не приймається судом, оскільки перебіг строку позовної давності для визнання права на спадкування за ч. 2 ст. 1264 ЦК України не може бути повязаний з діями сторонніх осіб на його порушення, виходячи з того, що презумпція відсутності права на спадкування у спадкоємців наступних черг до його одержання в судовому порядку передбачена законом, а, отже, початок перебігу строку в даному випадку може бути повязаний тільки з відкриттям спадщини і починається він з дня смерті спадкодавця.

Таким чином суд приходить до висновку про те, що позивач звернулась до суду з пропуском строку позовної давності.

Вирішуючи питання про підстави відмови в позові, суд виходить з наступного:

Пропуск строку позовної давності може бути підставою для відмови в позові, за умови, що судом встановлено, що позовні вимоги доведені і право позивача підлягає захисту.

Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження своїх позовних вимог, суд приходить до висновки про їх недоведеність.

Виходячи з того, що право на зміну черговості одержання права на спадкування у позивача є похідним від наявності підстав вважати її спадкоємцем четвертої черги, суд вважає, що предметом доказування цієї обставини, відповідно до вимог ст. 1264 ЦК України мали бути докази, що підтвердили б, по перше, факт проживання позивача зі спадкодавцем однією сімєю, і, по-друге, строк проживання - не менш як пять років до часу відкриття спадщини.

При оцінці доказів на підтвердження цих обставин, досліджених судом, які надавались позивачем, суд виходить з поняття сімї, що міститься в ст. 3 Сімейного кодексу України, відповідно до ч. 2 якої сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Свої позовні вимоги в частині проживання однією сімєю зі спадкодавцем не менше пяти років до його смерті позивач доводила суду показаннями свідків.

Допитані в суді свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 пояснили суду про відомі їм обставини щодо проживання позивача в квартирі разом зі ОСОБА_6 та матірю позивача ОСОБА_7 та піклування позивача над ними надання допомоги в придбанні продуктів, приготування їжі, допомога разом з її чоловіком по догляду за садовою дільницею, а з 2003 року поселення в квартиру, де мешкали мати та ОСОБА_6

Ці обставини можуть свідчити і про здійснення позивачем вказаних дій по догляду за матірю та ОСОБА_6 і без такої ознаки, як проживання однією сімєю.

Данні докази суд не бере до уваги, як неналежні, оскільки вони не містять інформації щодо такого предмету доказування, як проживання однією сімєю позивача зі спадкодавцем.

Разом з тим, суд визнає такою, що не підлягає доказуванню, обставину проживання позивача однією сімєю зі своєю матірю ОСОБА_7 та її чоловіком ОСОБА_6 з 24.11.1974 року по день смерті матері 17.04.2009 р., що встановлена рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2012 року, відповідно до якого судом встановлено, що «ОСОБА_1 проживала однією сімєю з ОСОБА_14 і ОСОБА_6 з часу їх одруження за адресою м. Запоріжжя вул. Яценко буд, 4-а кв. 38. Мати позивачки ОСОБА_7 померла 17.04.2009 р. …Після чого вона продовжувала доглядати ОСОБА_6, який потребував догляду та лікування». рішення набрало законної сили 14.06.2012 р. і з цього часу не ця обставина не потребує доказуванню, виходячи з вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сил, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Позивач не надала суду належних доказів того, що після смерті матері до смерті ОСОБА_6 вона проживала з ним однією сімєю мала спільний побут, взаємні права та обовязки, взаємний сімейний бюджет, тощо, виходячи з поняття сімї, визначеного ст. 3 Сімейного кодексу України, і, як наслідок цього, суд не має підстав для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги у відповідності зі ст. 1264 ЦК України. І надання їй права на спадкування на підставі ч. 2 ст. 1259 ЦК України.

В звязку з цим судом не оцінюються і докази позивача та заперечення відповідача щодо предмету доказування по ч. 2 ст. 1259 здійснювала чи ні позивач опікування, матеріальне забезпечення, надання іншої допомоги протягом тривалого часу ОСОБА_6, та перебував він чи ні у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво.

Таким чином, суд встановивши, що позивач пропустила без поважних причин строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, і, хоча у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України ця обставина і є підставою для відмови в позові, судом встановлено, що права, за захистом якого позивач звернулась до суду, вона не набула, і відмовляє в позові з цієї підстави.

Керуючись ст. ст. 1258, 1264, ст. ст. 3, 10, 11, 59-61, 208, 209, 221-215 ЦПК України, ст. ст. 257, 258, 261, 1258, 1264 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, що не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І.Б.Жупанова