Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом; за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на майно колгоспного двору, визначення частки спадкодавця в майні колгоспного двору, визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право власності, визнання права власності на спадкове майно, визнання права приватної власності на майно, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року,

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня матір ОСОБА_9 Після її смерті залишилася спадщина, яка складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, які знаходяться в АДРЕСА_1. Спадкодавець залишила заповіт, посвідчений Буянівською сільською радою 10 вересня 2013 року, яким заповіла все належне їй майно трьом дітям: позивачам та відповідачу у справі ОСОБА_6 Спадкоємці прийняли спадщину в установленому законом порядку. Інших спадкоємців першої черги немає. Вказаний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами належав померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9, на праві приватної власності. Вважали, що кожному з них належить по 1/3 його частини.

У жовтні ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися з зустрічним позовом, посилаючись на те, що спірний житловий будинок, у якому вони проживали з часу народження, належав до категорії колгоспних дворів. До його складу входили батько сторін ОСОБА_10, мати ОСОБА_9, а також ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_11, син ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 Після ОСОБА_9 залишилася спадщина, яка складається з 1/5 житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1, оскільки на період припинення статусу колгоспних дворів в його складі було 5 членів двору: ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 ОСОБА_11, тому кожному з них належить по 1/5 частки в майні двору.

У період з 1990 року ОСОБА_6 разом із чоловіком

ОСОБА_12 збудували ряд надвірних будівель, провели будівельно-ремонтні роботи в житловому будинку і господарських будівлях, а тому вважають, що будівлі, збудовані в цей період, є приватною власністю ОСОБА_6, оскільки збудовані за її кошти.

Зазначали, що в кінці літа 2013 року їм стало відомо про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 претендують на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, у сільській раді отримали підтвердження про оформлення свідоцтва про право власності на вищевказаний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами лише на ім'я ОСОБА_9, чим порушено їх права як членів колгоспного двору. Вважали, що дане свідоцтво має бути визнане недійсним.

Також підлягає визнанню недійсним і заповіт ОСОБА_9, складений 10 вересня 2013 року, оскільки волевиявлення останньої не було вільним.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від

12 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року, заявлені позови задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_5, ОСОБА_4 право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті матері ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: по 1/3 частки спадкового майна, що становить 1/5 частки від усього будинку, що знаходиться по

АДРЕСА_1, а саме: визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності по 1/15 частки вказаного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за кожним.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності, видане Буянівською сільською радою 29 листопада 2001 року, згідно якого власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, є ОСОБА_9

Визнано за ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 право власності на майно колгоспного двору за кожною, зокрема по 1/5 частки вказаного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами.

Визначено, що частка ОСОБА_9 в майні колгоспного двору становить 1/5 його частки.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті матері ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: на 1/3 частки спадкового майна, що складається з 1/5 частки від усього житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, а саме: на 1/15 його частку.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким їх позовний вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення заявлених позовів, суд прийшов до правильного висновку, що спадкодавець ОСОБА_9 була членом колгоспного двору, станом на квітень 1991 року двір був колгоспним двором, у якому проживало п'ятеро членів двору, які мають право на рівні частки у цьому дворі, а відтак ОСОБА_9 мала право скласти заповіт лише на належну їй частку.

Суд правильно встановив правовідносини сторін, дав оцінку доказам, наданим сторонами.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Умнова

І.М. Фаловська