Справа № 711/2-1651/2010
У Х В А Л А

Іменем України

06 листопада 2015 року м. Ужгород

Судова колегія палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.

суддів - Леска В.В., Чужі Ю.Г.

при секретарі - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 22 листопада 2010 року по справі за позовом відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2010 року Відкрите акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» (далі по тексту - Банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1, мотивуючи його наступним. 04 липня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0401/07-2006, згідно якого позичальнику було надано кредит у сумі 59000 доларів США, а позичальник взяв на себе зобов'язання сплачувати основну суму кредиту та відсотки за його використання у розмірі 9.5 % річних, щомісячну комісію за управління кредитом, щомісячно вносячи на рахунок Банку визначений в договорі мінімально необхідний платіж. Однак взяті на себе зобов'язання відповідач не виконував. Станом на 13 липня 2010 року за ним рахувалась заборгованість в загальній сумі 130476.56 доларів США, що по курсу НБУ станом на 13.07.2010 становило 1031182.35 грн. з розрахунку 7.9032 грн. за 1 долар США, в тому числі: заборгованість по тілу кредиту - 53514.42 доларів США., прострочені відсотки за користування кредитом - 13167.78 доларів США, за період з 11.12.2007 по 30.06.2010 р.р; нараховані відсотки - 169.46 доларів США, щомісячна комісія за управління кредитом - 6178.17 доларів США, пеня - 57446.73 доларів США. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в загальній сумі 130476,56 доларів США та судові витрати.

Рішенням Тячівського районного суду від 22 листопада 2010 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку 1031182,35 грн., а також 1820 гривень судових витрат.

Таке рішення суду Банком не оскаржувалось.

Відповідач, від імені та в інтересах якого діє його представник, рішення суду оскаржив, та вказуючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та залишити без задоволення позовні вимоги Банку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, оцінивши докази в сукупності, колегія приходить до такого.

За змістом ст.ст. 11, 509, 526, 611, 614, 623, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України, цивільно-правові зобов'язання виникають з договорів і повинні виконуватися належним чином; позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором; в разі прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів; особа відповідальна за порушення зобов'язання, позичальник, який уклав і не виконує кредитний договір, повинен відшкодувати кредитору збитки в повному обсязі.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 04.07.2006 між ВАТ КБ „Надра" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0401/07-2006, згідно якого відповідачу у тимчасове користування на умовах повернення, строковості та платності надано 59000 доларів США для придбання житлового будинку з кінцевим терміном повернення до 10.07.2036. Позичальник взяв на себе зобов'язання сплачувати основну суму кредиту, відсотки за його використання у розмірі 9.5 % річних та щомісячну комісію за управління кредитом із розрахунку 0.35% від суми кредиту. Ці факти стверджуються Кредитним договором, заявою на видачу готівки № NL-1 з підписом позичальника про отримання готівки (а.с.4-6, 7). Надання кредиту шляхом видачі готівки через касу Банку при наявності належним чином оформленої заяви передбачено Кредитним договором (п.3.1.1.), а тому судова колегія не бере до уваги доводи апелянта щодо нікчемності такої заяви як доказу отримання коштів, а такі доводи не спростовують факту отримання коштів відповідачем. Згідно умов Договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу становила 688 доларів США, які позичальник зобов'язаний був вносити щомісяця до 20 числа поточного місяця. Відповідно до п. 4.3.3. позичальник зобов'язаний сплачувати необхідні платежі у визначені Договором строки, і кошти для погашення заборгованості в першу чергу направляти на сплату відсотків, потім - на погашення заборгованості за кредитом.

Взяті на себе зобов'язання відповідач належним чином не виконував та допустив заборгованість по сплаті тіла кредиту, процентів за користування ним та комісії. Пунктом 4.2.4 кредитного договору Банкові надано право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс чергові мінімально необхідні платежі у термін, визначений п 3.3.3. цього договору. Таке положення договору відповідає положенням ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Згідно наданих Банком розрахунків станом на 13 липня 2010 року за відповідачем рахувалась заборгованість по тілу кредиту - 53514.42 доларів США, прострочені відсотки за користування кредитом за період з 11.12.2007 по 30.06.2010 р.р - 13167.78 доларів США; нараховані відсотки - 169.46 доларів США; щомісячна комісія за управління кредитом - 6178.17 доларів США. Також Банком нараховано пеню за період з 13.07.2009 по 12.07.2010, сума якої склала 57446,73 долари США. Загальний розмір заборгованості відповідача визначено Банком в сумі 130476.56 доларів США, що по курсу НБУ станом на 13.07.2010 становило 1031182.35 грн. з розрахунку 7.9032 грн. за 1 долар США.

Апелянт вказує, що суд у своєму рішенні допустив припущення, пославшись на надані Банком розрахунки.

За клопотанням представника відповідача апеляційним судом було призначено судову експертизу документів фінансово-кредитних операцій. Висновком експертизи № 8017 від 13.08.2015 (а.с.180-192) підтверджено заборгованість ОСОБА_1 за кредитом (основний борг) в сумі 53514,42 долари США та заборгованість по відсотках в загальній сумі 13337,24 доларів США, і така заборгованість підлягає стягненню на користь Банку.

Також експертом зазначено, що розрахунок заборгованості позичальника в частині комісії за управління кредитом в сумі 6178,17 доларів США та пені в сумі 57446,73 долари США не відповідає умовам кредитного договору та не підтверджується розрахунковими документами.

Експертом заявлялось клопотання про надання первинних документів (квитанцій, меморіальних ордерів), які підтверджують внесення ОСОБА_1 коштів для погашення основного боргу („тіло" кредиту), процентів, комісії, пені (штрафних санкцій), інших платежів, на виконання умов кредитного договору за період з 04.07.4006 по 13.07.2010 (а.с. 170, зворот). Проте відповідних документів відповідачем надано не було, оскільки такі у нього не збереглись (а.с.175). У зв'язку з відсутністю первинних документів експерт не зміг дати відповідь на питання, поставлене на його вирішення, якою є дійсна заборгованість, зокрема, за комісією та пенею (а.с.188, зворот).

В той же час, як вбачається із зазначеного висновку експертизи, згідно умов кредитного договору, щомісячний платіж за умови погашення кредиту ануїтетними платежами повинен бути 702,68 доларів США (а.с.188). В кредитному договорі розмір щомісячного платежу визначено 688 доларів США (а.с.4). Згідно висновку експертизи щомісячна комісія мала становити 206,50 доларів США, в той час як в розрахунку заборгованості по комісії така сума зазначена лише в перший місяць, а в подальші місяці сума комісії зазначалась менша (а.с.11-12). Розрахунок заборгованості по комісії проведено за 50 місяців, за цей період на погашення комісії було сплачено позичальником 3234,10 доларів США. Відтак, виходячи з розміру комісії 206,20 доларів США (як було визначено експертом), за 50 місяців підлягало би сплаті 10325 доларів США, і, з врахуванням сплачених 3234,10 доларів США, заборгованість позивальника по комісії могла складати 7090,90 доларів США. Банком було нараховано комісію в загальній сумі 9412,27 доларів США, а заборгованість визначено в сумі 6178,17 доларів США.

Також Банком нараховано пеню за період з 13.07.2009 по 12.07.2010.

Виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, в т.ч. - пенею (ст. 549 ЦК України). Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням зобов'язання (ст. 550 ч. 1 ЦК України).

Пунктом 5.1. договору встановлено, що у разі прострочення позичальником строку сплати необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п. 3.3.3. договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у визначений строк позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1% (один) відсоток від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Сума пені, визначена Банком, склала 57446,73 долари США (а.с.13).

Відповідачем не було надано експерту запитуваних ним первинних документів, які підтверджують внесення ОСОБА_1 коштів для погашення відповідних платежів на виконання умов кредитного договору, внаслідок чого експертом не було визначено дійсну заборгованість за комісією та пенею. Отже, відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на спростування наведених Банком розрахунків.

Апелянт не погоджується з сумою пені, посилаючись на положення ст. 551 ч. 3 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед Банком станом на 13.07.2010 складала 73029,83 долари США. Розмір пені, визначений Банком - 57446,73 долари США - не перевищує цю суму. Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідачем уже з перших місяців після отримання кредиту було порушено умови кредитного договору, платежі вносились нерегулярно та не в повному розмірі. Посилаючись на положення ст. 551 ч. 3 ЦК України, апелянт, в той же час, у своїй скарзі не наводить жодних обставин, які б могли бути враховані судом для зменшення розміру неустойки. Таким чином, судова колегія не вбачає підстав для зменшення розміру пені.

Судом першої інстанції стягнуто заборгованість у гривнях, визначивши еквівалент у гривні по курсу НБУ станом на 13.07.2010. Тому судова колегія також не бере до уваги доводи апелянта щодо неправомірного стягнення пені у доларах США.

Також судова колегія не бере до уваги доводи апелянта щодо пропуску Банком строку позовної давності. Відповідачем кошти періодично сплачувались, які, в силу несвоєчасності та нерегулярності внесення коштів, зараховувались в основному на погашення заборгованості по відсотках (відповідно до п. 4.3.3. Кредитного договору). Востаннє кошти на погашення заборгованості по відсотках були внесені у травні 2009 року, на погашення заборгованості по комісії кошти були зараховані у листопаді 2007 року (а.с.11). З даним позовом Банк звернувся до суду 9 серпня 2010 року. Як уже зазначалось вище, пеню Банком нараховано за період з 13.07.2009 по 12.07.2010.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з'являвся в судові засідання суду першої інстанції (а.с.37). Відповідно до положень ст. 267 ч. 3 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Така заява ОСОБА_1 до суду першої інстанції не подавалась. Як зазначив Верховний Суд України у Постанові від 30.09.2015 (справа № 6-780 цс 15) нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом, може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності. Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Зважаючи на викладене, судова колегії вважає, що підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає. Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити

Рішення Тячівського районного суду від 22 листопада 2010 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча судді