Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Буцяк З.І.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 25 січня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Ромейківської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1, про визнання права власності.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 25 січня 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3.

Визнано неправомірним внесення запису в по господарську книгу№3 по с. Ромейки за 1996-2000 рр., яким особовий рахунок НОМЕР_1 було переписано на ОСОБА_1.

Стягнуто з Ромейківської сільської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 235,20 грн.

В поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на його незаконність, оскільки визнавши право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 за позивачем як на спадкове майно за заповітом, суд порушив її право власності на 1/2 частину будинку, що належить їй на праві спільної сумісної власності з померлим ОСОБА_3. Зазначає також про порушення судом її права на обов'язкову частку в розмірі 2/3 частини спадкового майна після смерті чоловіка, так як на день його смерті вона продовжувала перебувати у зареєстрованому шлюбі та була непрацездатною по віку, оскільки отримувала пенсію.

Вважає, що вимога позивача про визнання неправомірними внесення запису в по господарську книгу повинна була розглядатися в порядку адміністративного судочинства, тому суд безпідставно застосував до спірних відносин норми ст. ст. 391, 392 ЦК України.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач є спадкоємцем вказаного майна за заповітом, оскільки належним чином прийняв спадщину, так як після смерті батька вступив у фактичне володіння спадковим майном.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 з 22 січня 1955 року. Під час шлюбу подружжям у 1991 році було збудовано житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Статтею 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченого цим Законом.

За таких обставин, спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, тому ОСОБА_3 та ОСОБА_1 належить на праві власності по 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями.

Правовстановлюючі документи на право власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями відсутні. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що згідно даних погодсподарської книги Ромейківської сільської ради вказане майно в 1991-1995 роках рахувалось за ОСОБА_3, а з 1996-2000 роках було переписано на ОСОБА_1 (а. с. 10).

25 травня 1993 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно, де б воно б не знаходилось і з чого б воно не складалося та все те, що йому належить на час смерті і на що він мав право за законом заповідав своєму сину ОСОБА_2 позивачу по справі (а.с. 14). Заповіт не було змінено та не скасовано.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті відкрилась спадщина за заповітом, до складу якої входило 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Польовій в с. Ромейки Володимирецького району Рівненської області, яка належала йому на час смерті. Інша 1/2 частина будинку до складу спадкової маси не входила.

Відповідно до ст. 535 ЦК Української РСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка).

ОСОБА_1, як непрацездатна дружина спадкодавця на день відкриття спадщини, мала право незалежно від змісту заповіту успадкувати не менше 2/3 частки в спадковому майні, яка належала б їй при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). Отже, ОСОБА_1 має право лише на 1/6 частину в спадковому майні.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

На день смерті ОСОБА_3 з ним проживали та були зареєстрованими у вказаному будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_1, що підтверджується довідкою Ромейківської сільської ради Володимирецького району Рівненської області № 31 від 06.02.2015 року (а.с.43).

Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 фактично вступили в управління та володіння спадковим майном та прийняли спадщину.

За таких обставин, всього ОСОБА_1 належить 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_1, а тому спадкуванню за заповітом ОСОБА_2 підлягає лише 1/3 частини спірного майна.

Разом з тим, не підлягають до задоволення вимоги щодо визнання неправомірним внесення запису в по господарську книгу про власника домоволодіння, оскільки внесення таких змін не впливає на права ОСОБА_2 щодо належного йому спадкового майна.

Враховуючи, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального права воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, ст. ст. 22, 29 КЗпШ України, ст.535 ЦК України (1963 р.), колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 25 січня 2013 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до Ромейківської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1, про визнання права власності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий :

Судді: