Єдиний унікальний номер 242/1398/15-ц Номер провадження 22-ц/775/523/2015
Головуючий у 1-ій інстанції Пирогова Л.В.
Доповідач Соломаха Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2015 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Папоян В.В., Корчистої О.І.

при секретарі Парфенюку Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівську Донецької області справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, виселення, визнання договору оренди квартири недійсним з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 липня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

20 квітня 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_5, в інтересах яких на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла ОСОБА_6, звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення та звільнення квартири.

Зазначали, що квартира АДРЕСА_1, є спільною частковою власністю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7. Декілька років тому ОСОБА_7 попросив ОСОБА_4, свою доньку від першого шлюбу, наглядати за станом цієї квартири та передав їй ключі від цієї квартири, оскільки їх сім'я тривалий час проживала в м. Донецьку в квартирі, яка свого часу ОСОБА_7 була оформлена на ім'я відповідача.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер і після його поховання відповідач забажала, щоб вони звільнили квартиру в м. Донецьку.

Після звільнення ними квартири в м. Донецьку та їх повернення у м. Селидове відповідач відмовилася повернути їм ключі від квартири у м. Селидове, послалася, що в цій квартирі мешкає вона.

Посилаючись на те, що спірна квартира їм необхідна для проживання, договір найму з відповідачем не укладався, згоди на її проживання в квартирі чи користування речами вони не надавали, відповідач та члени її сім'ї в спірній квартирі не зареєстровані, комунальні платежі не сплачують, займають квартиру самоправно, без достатніх правових підстав і добровільно звільнити її не бажають, створюють їм перешкоди в користуванні квартирою, просили:

- виселити ОСОБА_4 із членами її сім'ї з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення;

- зобов'язати відповідача ОСОБА_4 із членами її сім'ї звільнити квартиру протягом трьох днів з моменту ухвалення рішення по справі (а.с. 3-4).

20 травня 2015 року позивачі збільшили свої позовні вимоги, просили також визнати недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1 від 01 січня 2015 року, укладений між ОСОБА_7, як орендодавцем, та ОСОБА_4, як орендарем.

Зазначали, що цей договір укладений з порушенням діючого законодавства. Об'єктом оренди є однокімнатна квартира, яка на момент укладення договору належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_7 по 1/3 частці кожному. Вони згоди на укладення договору не давали, про існування договору оренди не знали та орендну плату не отримували. Співвласники не домовлялися між собою про порядок володіння та користування майном, що є спільною частковою власністю. Вважають, що договір укладений в порушення ст. 358 ЦК України поза їх волею. ОСОБА_8 здійснив розпорядження належними їм частками квартири в порушення вимог ст. 361 ЦПК України. Розпорядитися лише своєю часткою ОСОБА_8 також не міг, оскільки така не виділена в натурі, однокімнатна квартира є неподільним майном і згоди між співвласниками щодо розмежування використання часток не досягнуто, а тому договір оренди не відповідає і вимогам ст. 217 ЦК України (а.с. 41).

22 червня 2015 року позивачі подали заяву про уточнення позовних вимог, в якій просили:

-зобов'язати відповідача усунути перешкоди у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм житлом, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, шляхом передачі їм за місцем розташування житла ключів від вхідних дверей у квартиру та під'їзд, заборонити відповідачу вчиняти дії, пов'язані з обмеженням їх вільного доступу до житла за вказаною адресою;

- виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення;

- зобов'язати ОСОБА_4 звільнити квартиру з моменту ухвалення рішення по справі та передати її позивачам;

- визнати недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1 від 01 січня 2015 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (а.с. 88).

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15 липня 2015 року, в якому ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 05 жовтня 2015 року виправлена описка, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, виселення, визнання договору оренди житла недійсним відмовлено (а.с. 103-105, а.с. 161).

Не погодившись з таким судовим рішенням позивач ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

Зазначає, що спірна квартира є спільною частковою власністю ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, кожному з них належить по 1/3 частці квартири. 1/3 частка цієї квартири після смерті ОСОБА_7 є спадковим майном, тобто позивачі та відповідач успадковують по 1/9 частці квартири кожний. Проте відповідач ОСОБА_4 утримує ключі від спірної квартири та користується нею одноособово, що підтверджується актом про проживання від 26 березня 2015 року. На її пропозиції передати ключі відповідач начебто погоджується, але коли в березні 2015 року вона приїхала за ключами, вона уникнула зустрічі і ключі їй не передала. Оскільки квартира має лише одну кімнату, проживання в ній разом з відповідачем для неї неможливо. Заява відповідача на ім'я її представника ОСОБА_6 про передачу ключів є безпідставною, бо у ОСОБА_6 немає повноважень на їх отримання. Їй такої пропозиції відповідач не робила, а тому висновок суду про те, що представник позивача не надав у судовому засіданні жодного доказу на підтвердження порушеного права позивачів на користування та розпорядження спірною квартирою, не відповідає обставинам справи.

Також зазначає, що договір оренди житла з відповідачем не укладався, посилання відповідача на те, що оригінал договору оренди знаходиться у неї, ОСОБА_2, є фікцією. Жити в спірній квартирі відповідачу ніхто не дозволяв, вона за згодою батька лише доглядала за квартирою, а після його смерті самовільно вселилася в спірну квартиру та користується нею (а.с. 113-115).

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_9, яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 18 червня 2015 року (а.с. 128), позивач ОСОБА_5 в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується телефонограмами, які зареєстровані в журналі відправки телефонограм Апеляційного суду Донецької області № 1 05 листопада 2015 року за № 1197, № 1199 та 10 листопада 2015 року за № 1293 (а.с. 179, а.с. 181-182). Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення повістки про явку до суду 17 листопада 2015 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_5 отримали 09 листопада 2015 року (а.с. 189).

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_5 причини неявки суду не повідомили і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що вони не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 надіслала до апеляційного суду заяву про розгляд справи 17 листопада 2015 року у її відсутність (а.с. 188).

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_10, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 30 квітня 2015 року (а.с. 47), у судове засідання не з'явилися, 09 листопада 2015 року надіслали заяву про розгляд справи у їх відсутність (а.с. 185).

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на житло від 18 листопада 2011 року, виданого Селидівською біржею нерухомості, належить на праві часткової власності ОСОБА_7 - 1/3 частка та членам його родини: ОСОБА_2, ОСОБА_5 - по 1/3 частці кожному (а.с. 10). Зазначена обставина визнається відповідачем.

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер та після його смерті приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Шарафєєвою І.В. 30 березня 2015 року відкрита спадкова справа, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а.с. 81-82).

Згідно листа приватного нотаріуса Селидівського міського нотаріального округу Шарафєєвої І.В. № 211/01-16 від 17 червня 2015 року спадкоємцями, які прийняли спадщину, є дружина померлого - ОСОБА_2, дочка ОСОБА_4 Дочка ОСОБА_5 від належної їй частки спадкового майна відмовилася на користь дружини померлого ОСОБА_2 До складу заявленого спадкоємцями спадкового майна належить, в тому числі 1/3 частка квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 80)

Відповідно до акту про проживання від 26 березня 2015 року, складеного депутатом міської ради ОСОБА_12, за результатом перевірки житлових умов власника квартири ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою: АДРЕСА_1, встановлено, що фактично за цією адресою з березня 2010 року проживає його донька ОСОБА_4, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 72).

Відмовляючи позивачам у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_4 з квартири без надання іншого житлового приміщення та зобов'язання її звільнити квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для виселення позивача зі спірної квартири відсутні.

Зазначений висновок суду першої інстанції є законним.

Звертаючись до суду з позовом про виселення, позивачі посилались на те, що відповідач самоправно зайняла квартиру та, як на підставу позову, посилалися на ст. 116 ЖК України.

Відповідно до частини 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Сторони визнають, що відповідач ОСОБА_4 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що до складу спадкового майна входить в тому числі 1/3 частка квартири АДРЕСА_1, з якої позивачі просять виселити відповідача.

Відповідно до частини 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно з частиною 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 має право на спадкування певної частки спірної квартири і позивачі визнають, що до неї в порядку спадкування перейшло право на 1/9 частку спірної квартири, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність того, що спірну квартиру відповідач займає самоправно. Оскільки відповідач ОСОБА_4 з ІНФОРМАЦІЯ_2 (з часу відкриття спадщини) має право, як спадкоємець після смерті ОСОБА_7, володіти та користуватися спадковим майном, підстави для її виселення із спірної квартири та звільнення нею спірної квартири відсутні.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 в теперішній час, з ІНФОРМАЦІЯ_2, має правові підстави для користування спірною квартирою, підстави її проживання у спірній квартирі в період до ІНФОРМАЦІЯ_2 для вирішення питання про виселення відповідача із спірної квартири та зобов'язання її звільнити квартиру не мають правового значення.

Доводи позивача ОСОБА_2 про те, що проживання в спірній квартирі разом з відповідачем є неможливим, не спростовує висновків суду.

Відповідно до частини 2 ст. 1278 ЦК України кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.

Частина 2 ст. 1279 ЦК України передбачає переважне право спадкоємців, які разом із спадкодавцем були співвласниками майна, перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі цього майна, у межах їхньої частки у спадщині, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення.

Проте на теперішній час вимоги про поділ спадщини, до якої крім частки спірної квартири, входить і інше майно (автомобіль TOYOTA, 75% статутного капіталу ТОВ «Купець», грошові вклади в ПАТ «Дельта Банк»), спадкоємцями не заявлялися, свідоцтва про право на спадщину ними не отримані, а тому відповідач, як і позивачі, має право користування спірною квартирою.

Відмовляючи позивачам у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору оренди квартири, суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, від 01 січня 2015 року не є укладеним, оскільки у ньому відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для його укладення.

Зазначений висновок суду першої інстанції також відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 ст. 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Посилаючись як на підставу свого проживання у спірній квартирі до ІНФОРМАЦІЯ_2 на договір оренди квартири від 01 січня 2015 року, відповідач надала суду лише його ксерокопію, відповідність якої оригіналу в установленому законом порядку не посвідчена (а.с. 30-31).

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 20 травня 2015 року за клопотанням представника позивачів ОСОБА_6 відповідачу ОСОБА_4 було запропоновано надати суду оригінал договору оренди квартири від 01 січня 2015 року (а.с. 43), проте такий відповідачем суду надано не було.

Позивачами оригінал договору оренди квартири суду також не надано. В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 посилається, що у неї такий договір відсутній, оскільки з відповідачем не укладався.

Оскільки суду не надано оригінал договору оренди квартири від 01 січня 2015 року, позивачі факт укладення такого договору заперечують, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сторонами не надано доказів щодо укладення договору оренди квартири від 01 січня 2015 року.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору оренди квартири, який не вчинено.

Посилання суду першої інстанції на відсутність реєстрації договору найму жилого приміщення у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється, є зайвим та не впливає на висновки суду.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 просили зобов'язати відповідача усунути їм перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом передачі їм за місцем розташування житла ключів від вхідних дверей у квартиру та у під'їзд, заборонити відповідачу вчиняти дії, пов'язані з обмеженням вільного доступу позивачів до житла (а.с. 88).

Відмовляючи позивачам у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні представником позивача не надано доказів на підтвердження порушеного права позивачів у здійсненні ними права користування та розпорядження квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Посилання позивача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що відповідач утримує у себе ключі від квартири, уникає зустрічі з нею, є недоведеними.

Відповідач ОСОБА_4 факт створення перешкод позивачам у користуванні квартирою не визнає. В суді першої інстанції зазначала, що після смерті батька позивачі приїжджали у м. Селидове, жодних перешкод у користуванні спірною квартирою вона їм не чинила. У судовому засіданні вона пропонувала представнику позивачів ключі від спірної квартири, проте представник позивачів від їх отримання відмовилася. Вона готова у будь-який час надати ключі позивачам.

До матеріалів справи долучена заява відповідача ОСОБА_4 на ім'я представника позивачів ОСОБА_6 від 22 червня 2015 року, в якій вона пропонує представнику позивачів прийняти від неї ключі від квартири в будь-який зручний для неї час (а.с. 96).

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 про те, що їй таку пропозицію відповідач не робила, що ОСОБА_6 повноважень на отримання ключів не має, є необгрунтованими.

Згідно нотаріально посвідченої довіреності від 31 березня 2015 року ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_6 представляти її інтереси в усіх установах, в тому числі в усіх судах, та виконувати всі необхідні процесуальні дії, які вона має право вчиняти без будь-яких обмежень (а.с. 12-13), а тому будь-які перешкоди для отримання від відповідача ключів від спірної квартири у представника позивача ОСОБА_6 відсутні. Проте представник позивачів ОСОБА_6 у судовому засіданні суду першої інстанції відмовилася прийняти від відповідача ключі від спірної квартири.

Наданий представником позивача до суду витяг з кримінального провадження № 0000641, згідно якого ОСОБА_2 26 березня 2015 року звернулася до Селидівського міського відділу з заявою про те, що ОСОБА_4 незаконно проживає в її квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 87), не підтверджує той факт, що відповідач утримує у себе ключі від спірної квартири та не бажає передати їх позивачам, оскільки по-перше, в заяві мова йде лише про проживання відповідача в квартирі, а по-друге, зазначена заява за своїм процесуальним статусом не є доказом протиправної поведінки відповідача, є лише повідомленням, яке підлягає перевірці.

Відповідно до частини 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як обгрунтовано зазначив суд першої інстанції, позивачами не надано доказів щодо порушення відповідачем їх прав у користуванні квартирою. Крім того, що стосується вимоги позивачів заборонити відповідачу вчиняти дії, пов'язані з обмеженням вільного доступу до житла, то вони взагалі не грунтуються на законі, оскільки захисту підлягає лише порушене право, захист прав на майбутнє законом не передбачений.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 липня 2015 року, в якому ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 05 жовтня 2015 року виправлена описка, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: В.В. Папоян

О.І. Корчиста