Провадження № 22-ц/773/452/15 Категорія: 27 Доповідач: Антонюк К. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого-судді - Антонюк К.І.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В., Овсієнко А.А.,

при секретарі - Черняк О.В.,

з участю: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2015 року в позові ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, покликаючись на порушення норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, незаконність та необґрунтованість рішення, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, залишивши рішення суду без змін з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 05.12.2012 року надав підприємцю ОСОБА_5 в борг 336 000 грн., який відповідач не повернув, а тому просив стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 в його користь 416 658 грн. заборгованості за договором позики, з яких неповернутий борг складає 336 000 грн., 40 283,17 грн. - відсотки відповідно до положень ст.1048 ЦК України, три проценти річних в розмірі 16 183,24 грн., 24 192 грн. - інфляційних втрат.

На підтвердження укладення договору позики позивач надав розписку від 05.12.2012 року.

Суд першої інстанції відмовляючи в позові виходив з того, що позивач не довів, що між сторонами був укладений договір позики, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1053 ЦК України передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Стаття 1051 ЦК України надає право позичальнику оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором.

На підтвердження укладення договору позики позивачем надана розписка від 05.12.2012 року (а.с. 15) наступного змісту: "Розписка - дана мною, ФОП ОСОБА_5, в тому, що я отримав від ФОП ОСОБА_6 вантаж, який належить ТзОВ "Прем'єр Декор" згідно видаткових накладних №3550, №3551 від 28.11.2012 року в повному обсязі та неушкодженому стані. Вантаж був опломбований, номер пломби А2918660. Товарно-транспортна накладна серії 02ААТ №714198 від 28.11.2012 року на загальну суму 110 223,53 грн.

Я, ФОП ОСОБА_5 зобов'язуюсь повернути борг у розмірі 336 000 грн. ОСОБА_6 до 13.12.2012 року включно".

Текст розписки нанесений друкарським шрифтом. У верхній частині аркуша розміщений відбиток штампу "ІНФОРМАЦІЯ_1", у нижній його частині відбиток печатки "Підприємець ОСОБА_5" і підпис.

Як вбачається з пояснень позивача в суді першої інстанції та його доводів викладених в позовній заяві та в апеляційній скарзі, ОСОБА_7 працював водієм у приватного підприємця ОСОБА_5 При виконанні обов'язків водія використовував свій власний автомобіль "МАН". За вказівкою ОСОБА_5, виконуючи обов'язки водія, він згідно видаткових накладних 28 листопада 2012 року отримав на підприємстві ТзОВ "Прем'єр Декор" вантаж, який повинен був доставити до отримувача, що знаходиться в м.Рівне. Однак, доставити товар не виявилось можливим у зв'язку з технічною несправністю автомобіля. Він доставив автомобіль з товаром на станцію технічного обслуговування, де йому був виданий рахунок на оплату ремонту автомобіля в розмірі 76 тис. грн.

05 грудня 2012 року до нього приїхав ОСОБА_5, він йому повідомив де знаходиться вантаж і вони домовились, що ОСОБА_5 поїде на станцію технічного обслуговування, розрахується за ремонт автомобіля.

Крім того, на прохання ОСОБА_5 05.12.2012 року він позичив йому 336 000 грн. На підтвердження отримання коштів ОСОБА_5 надав йому розписку, у якій в першій частині зазначалось про отримання відповідачем товаро-матеріальних цінностей на суму 110 223 грн. від ОСОБА_6, а в другій частині - про обов'язок повернути борг в сумі 336 000 грн. до 13.12.2012 року. Зазначає, що перша частина розписки не пов'язана з другою і борг виник з договору позики, а не з інших підстав. У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 борг не повернув, тому він звернувся до суду.

Відповідач ОСОБА_5 в своїх запереченнях щодо вимог позивача зазначив, що про наявність розписки від 05.12.2012 року йому стало відомо в січні 2014 року під час розгляду справи за позовом позивача про стягнення заборгованості за цією розпискою господарським судом Волинської області. Вказані в розписці факти про отримання ним від ОСОБА_6 товаро-матеріальних цінностей та отримання грошових коштів не відповідають дійсності, є недостовірними. 05.12.2012 року він не надавав позивачу будь-яких розписок, не отримував вантаж, не отримував в позику коштів, не підписував розписку, не скріплював її печаткою. Крім того, у зв'язку з тим, що позивач працюючи у нього по трудовому договору водієм у визначений термін не доставив товар, не повідомив про причини недоставки, він 10 грудня 2012 року з заявою щодо встановлення фактичного місцезнаходження та розшуку ОСОБА_6 звернувся до МВВС. За його заявою товар, який нібито був отриманий ним 05.12.2012 року відповідно до розписки, був вилучений 25.12.2012 року у ОСОБА_1 працівниками міліції.

Доводи відповідача щодо неотримання ним товару, зазначеного в розписці від 05.12.2012 року підтверджується протоколом огляду місця події від 25.12.2012 року, складеного слідчим СВ Луцького МВ УМВС у кримінальному провадженні, внесенному до Єдиного реєстру досудових розслідувань. З протоколу огляду вбачається, що товаро-матеріальні цінності, які були отримані 28.11.2012 року позивачем, 25.12.2012 року вилучені у нього та передані ОСОБА_5 (а.с. 48-50).

Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром при УМВС України у Волинській області від 10.04.2014 року, встановити ким, ОСОБА_5 чи іншою особою виконано підпис в борговому документі (розписці від 05.12.2012 року) із зобов'язанням повернути ОСОБА_5 ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 336 000 грн. не виявилось можливим.

Статтею 64 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Тобто, відповідно до положень цієї статті висновок почеркознавчої експертизи від 10.04.2014 року належить до письмових доказів і є належним та допустимим доказом підтвердження обставин укладення договору позики або заперечень щодо його укладення.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною або сторонами (ч.2 ст.207 ЦК України).

У зв'язку з тим, що в судовому засіданні не встановлено, що розписка від 05.12.2012 року про зобов'язання повернути борг підписана ОСОБА_5, а також враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини щодо недостовірності даних зазначених в цій розписці про отримання 05.12.2012 року відповідачем вантажу, відсутності даних в розписці про передачу та отримання сторонами позики, заперечення позивача, що борг зазначений в розписці виник з інших підстав і що він замінений позиковим зобов'язанням, тому представлена розписка позивачем не є належним, достовірним доказом підтвердження 05.12.2012 року передачі позивачем грошей відповідачу та укладення договору позики між сторонами.

Обов'язковою умовою підтвердження вчинення правочину у письмовій формі є підпис боржника, скріплення письмового договору, що укладається фізичною особою-підприємцем печаткою, відповідно до положень ч.2 ст.207 ЦК України не є обов'язковим.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: