Справа № 760/9756/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Кошар А.В., Меуш К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним,

в с т а н о в и в:

19 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним з підстав його фіктивності.

Свої вимоги мотивує тим, що в жовтні 2013 року познайомився з ОСОБА_2, яка дізнавшись, що він самотній, неодружений та є єдиним власником квартири почала проявляти до нього інтерес.

17 грудня 2013 року між ними був укладений шлюб, однак після його реєстрації вони як і раніше продовжували проживати окремо, не вели спільного господарства та побуту. 14 березня 2014 року внаслідок його помилки щодо істотних обставин договору, ним помилково було укладено договір дарування квартири, яка перейшла у власність його законної на той час дружини - ОСОБА_2

За попередніми домовленостями з відповідачем мав укладатись договір довічного утримання, оскільки відповідач не виконувала обов'язків дружини, не проживала з ним спільно, не вела спільного побуту та господарства. Він як людина похилого віку, потребуючи постійного догляду був змушений йти на крайні міри, а саме: розглядати варіант укладення договору довічного утримання зі своєю законною дружиною.

Після отримання майна у власність, ОСОБА_2 розпочала ремонт квартири з ціллю подальшої реалізації та перестала виходити на контакт з ним, її місце перебування йому невідоме.

З огляду на викладене, укладений між ними шлюб вважає фіктивним, а отже недійсним, оскільки з моменту укладення шлюбу вони спільно не проживали, спільним побутом зв'язані не були, спільного сімейного бюджету у них не було. Він є людиною похилого віку, матеріально незабезпеченим та з поганим станом здоров'я, потребує особливого догляду, проте відповідач такі свої обов'язки як дружина не виконувала.

Вважає, що відповідав уклала з ним шлюб виключно з метою отримання у власність квартири, без наміру створити сім'ю та набути обов'язків подружжя.

Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним у зв'язку з фіктивністю укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 2693, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 17 грудня 2013 року.

У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлений позов та додаткові пояснення до нього, в яких зазначено що відповідач не виконувала свої обов'язки як одного з подружжя, а отже не бажала набувати таких обов'язків. Позивач знаходився без належного догляду з боку дружини, а загальний стан слабкості зумовлений відсутністю нормального режиму харчування та зимового одягу. У відповідача була відсутня внутрішня воля приймати на себе обов'язки одного з подружжя, що свідчить про відсутність реального наміру вступати з позивачем в шлюбно-сімейні відносини. Відповідач тривалий час була відсутня за межами України, що підтверджує факт її не проживання з чоловіком. Плануючи поїзду за межі України вона не потурбувалась про забезпечення свого чоловіка належним доглядом та теплим одягом на час її відсутності, що стало причиною його госпіталізації. Крім того, з відповіді на адвокатський запит до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві зазначено, що актового запису про народження дитини, батьком якої зазначений ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, не виявлено. Разом з тим, свідок у справі повідомляла суд, що зустрічала ОСОБА_2 в стані вагітності в період перебування в шлюбі з ОСОБА_1 Він не записаний батьком в свідоцтві про народження дитини (яка була народжена відповідачкою за час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем), що є очевидним доказом небажання ОСОБА_2 створювати з позивачем сім'ю та набувати прав та обов'язків подружжя (а.с. 66-70, 103-105, 117-118, 126).

Представник відповідача вважала, що позов не підлягає задоволенню. Підтримала письмові заперечення та доповнення до них, у яких вказано, що сторони познайомились в серпні 2013 року, деякий час зустрічались, а з грудня 2013 року почали проживати разом та вести спільне господарство. Між ними склались теплі стосунки, вони разом відвідували церкву, робили покупки, відвідували родичів та друзів. У грудні 2013 року ОСОБА_1 запропонував відповідачці одружитись, і вона цю пропозицію прийняла. Вони одружилися за взаємною згодою з наміром створити сім'ю. Через те, що квартира ОСОБА_1 була в жахливому стані та потребувала ремонту, вони вирішили орендувати квартиру. ОСОБА_2 була єдиною годувальницею в сім'ї, тому за особисті кошти почала робити ремонт у квартирі, придбала телевізор, газову піч, предмети побуту, замінила вікна і двері, оплатила комунальні борги, сплатила за підключення квартири до мережі електропостачання та встановила лічильники води. Зі спільного сімейного бюджету подружжя купувало продукти харчування та предмети одягу. У лютому 2015 року під час відрядження ОСОБА_2 від своєї матері дізналась, що судом розглядається справа про визнання договору дарування квартири недійсним. Всі намагання зв'язатись з чоловіком виявились марними, вона і по сей день не знає, де він мешкає. Вважає, що позов ініціювали родичі чоловіка, які були проти їх шлюбу. Ніколи раніше позивач не заявляв про намір розірвати шлюб або визнати його недійсним, між подружжям не виникало суперечок та сварок, тому відповідач вважає, що позовна заява не є особистим волевиявленням ОСОБА_1 та подана до суду під впливом родичів. Доказів на підтвердження своїх вимог сторона позивача суду не надала. Відповідач є перекладачем, тому буває у відрядженнях. (а.с. 42-45, 82-84).

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 17 грудня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 2693 (а.с. 6).

Позивач просить визнати договір дарування квартири недійсним з підстав, передбачених ч. 2 ст. 40 СК України, відповідно до якої шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності.

Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

На підтвердження доводів щодо визнання договору недійсним сторона позивача посилається на покази свідків та письмові докази.

Допитана судом свідок ОСОБА_3 показала суду, що ОСОБА_1 є її рідним дядьком, він завжди був одинокий, хворів. Відповідача вона бачила всього двічі. Якось їй зателефонувала консьєрж будинку, де жив дядько, та розповіла, що до ОСОБА_1 постійно почала ходити якась дівчина чи жінка. При зустрічі ОСОБА_2 сказала, що вони разом ходять до церкви. 18 березня 2014 року їм стало відомо про укладення шлюбу, коли вона з'ясовувала чому з квартири вивозяться речі ОСОБА_1 Позивач розповів про укладення шлюбу вже потім. Вона приїздила до позивача десь раз на місяць, але ніколи не бачила ОСОБА_2, її речей у квартирі не було. Їжу йому привозили тільки родичі, інколи давали сусіди. Його ніхто не доглядав, одного разу він ледь не замерз на вулиці та потрапив до лікарні. У якийсь час він почав ставитись до родичів агресивно.

Свідок ОСОБА_4 показав суду, що позивач його рідний дядько, який близько 10 років постійно проживав сам. Останні роки він проживав як бомж, все сміття з вулиці зносив додому, за ним доглядали родичі, привозили їжу, хоча на брак їжі чи голод ОСОБА_1 ніколи не скаржився. Про одруження ОСОБА_1 він дізнався від його племінниці після укладення шлюбу. ОСОБА_1 спочатку не говорив про одруження, потім розповів, але сказав, що дружина до нього не приходить. Сам він відвідував ОСОБА_1 десь раз на місяць, той якось розповідав, що у нього з дружиною немає інтимних стосунків.

Інший свідок - ОСОБА_6 показав суду, що позивач його рідний брат. З братом він бачився нечасто, десь раз на місяць, по телефону з ним він не розмовляв. У квартирі брата останній раз був влітку 2013 року, коли ставив йому двері. Про намір укласти шлюб ОСОБА_1 ніколи не розповідав, але говорив, що з якоюсь жінкою ходить до церкви. Про шлюб йому розповіла племінниця, вона ж і повідомила, що ОСОБА_1 подарував свою квартиру ОСОБА_2 Коли він запитав його про шлюб, то ОСОБА_1 сказав, що не пам'ятає, говорив, що щось підписував. ОСОБА_1 за собою доглядав сам. ОСОБА_2 йому в цьому не допомагала та не доглядала за ним. Її він бачив лише один раз, коли з адвокатом приходив до квартири ОСОБА_1 та заходив до неї.

Аналізуючи покази свідків сторони позивача, суд приходить до висновку, що ці покази не підтверджують відсутність у відповідача ОСОБА_2 наміру створити сім'ю з ОСОБА_1 та набути прав та обов'язків подружжя.

Покази свідків не стосуються періоду, що передував укладенню шлюбу, свідки фактично лише декілька разів бачились з відповідачем та їм невідомі її наміри при укладенні шлюбу. Також досить рідно свідки спілкували і з позивачем у справі - десь один раз на місяць. Стосовно намірів сторін при укладенні шлюбу свідки будь-яких пояснень не надавали.

Суд критично оцінює викладене в письмових поясненнях ОСОБА_5 (а.с. 14-15), ОСОБА_7 (а.с. 16-17), ОСОБА_8 (а.с. 71), ОСОБА_9 (а.с. 72) та ОСОБА_10 (а.с. 94), відібрані адвокатом позивача з посиланням на п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатури та адвокатську діяльність», оскільки зазначені особи не допитувались у судовому засіданні та не попереджались про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. Суд позбавлений можливості достовірно встановити, що саме ці громадяни надавали пояснення та яким чином встановлювались їх особи.

Як на письмові докази сторона позивача посилається на медичну документацію щодо хворобливого стану позивача, необхідності в догляді та утриманні, який відповідач йому не надавала (а.с. 8-11, 73).

Також сторона позивача вказувала, що відповідач тривалий час була відсутня за межами України, що підтверджує факт її не проживання з чоловіком. Зазначене підтверджується відповіддю на запит суду Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с. 100).

Сторона позивача вважає, що такі обставини підтверджують відсутність внутрішньої волі приймати на себе обов'язки одного з подружжя, що свідчить відсутність реального наміру вступати з позивачем в шлюбно-сімейні відносини.

На спростування вимог позивача сторона відповідача посилається на письмові докази.

З наданої суду довідки ДП «Державний проектний інститут «Діпроверф» № 107 від 16 липня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно проживав у готелі ДП «Діпроверф» разом з ОСОБА_2 в двомісному номері. Паспорти обох перевірили. У період з 05 грудня 2013 року по 07 липня 2013 року та з 13 грудня 2013 року по 16 грудня 2013 року, про що зроблені відповідні записи в журналі реєстрації (а.с. 46).

У листі-підтвердженні ВП Готель «Оберіг» ПАТ ХК «Київміськбуд» вказано, що громадянин ОСОБА_1 дійсно проживав у готелі з 11 грудня 2013 року по 13 грудня 2013 року в двомісному номері № 303а разом з ОСОБА_2 Паспорти обох перевірили (а.с. 47).

На підтвердження факту спільного проживання сторона відповідача надала суду копію договору найму квартири від 18 грудня 2013 року (а.с. 48).

У судовому засіданні представник відповідача пояснила суду, що укладення такого договору було пов'язано з тим, що квартира ОСОБА_1 була в жахливому стані та потребувала ремонту.

Були замовлені та встановлені віконні системи, що підтверджується відповідним договором від 25 березня 2014 року (а.с. 49); проведено заміну труб та встановлені лічильники (а.с. 51, 53); встановлені нові двері (а.с. 52); квартира була знов підключена до мережі електропостачання (а.с. 55); погашено заборгованість по комунальним виплатам (а.с. 56-61, 89-90). Під час шлюбу купувались необхідні в квартирі речі - стіл, тумбочка, телевізор, електроплита (а.с. 85-86).

Зазначений ремонт та придбання товарів проводився за кошти відповідача, оскільки у її чоловіка таких грошей не було.

Надану суду письмову заяву ОСОБА_11 та викладені в ній пояснення стосовно предмету позову, суд також оцінює критично, оскільки ця особа не допитувалась у судовому засіданні та не попереджалась про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань (а.с. 64).

Сторона відповідача також посилалась на те, що на даний час родичі ОСОБА_1 забрали його не дозволяють їм бачитись. Всі намагання ОСОБА_2 зв'язатись з чоловіком виявились марними. Представник відповідача вважала, що позов ініціювали родичі чоловіка, які були проти їх шлюбу.

У зв'язку з цим ОСОБА_2 03 серпня 2015 року зверталась до органів прокуратури з заявою про кримінальне правопорушення, оскільки вважає, що її чоловіка утримують проти його волі (а.с. 132). У подальшому її заяву спрямували до Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві (а.с. 131).

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Проаналізувавши надані по справі докази, суд приходить до висновку, що стороною відповідача спростовано доводи сторони позивача стосовно відсутності у ОСОБА_2 наміру створення сім'ї з ОСОБА_1 та набуття прав та обов'язків подружжя. Зокрема, надані докази спільного проживання, придбання товарів, проведення ремонтних робіт у квартирі.

Суд вважає, що не є підставою для визнання шлюбу недійсним посилання сторони позивача на хворобливий стан позивача та про ненадання відповідачем утримання позивачу як те передбачено ст. 75 СК України, оскільки такі посилання не свідчать про відсутність у сторін наміру створити сім'ю.

Крім того, ч. 2 ст. 75 СК України визначено, що право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Доказів на підтвердження необхідності отримання позивачем такої допомоги суду надано не було. У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показав суду, що ОСОБА_1 близько 10 років постійно проживав сам. За ним доглядали родичі, хоча на брак їжі чи голод він ніколи не скаржився.

Сторона позивача також посилається на те, що з відповіді на адвокатський запит до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 13 жовтня 2015 року № 16084/05-06-15 зазначено, що актового запису про народження дитини, батьком якої зазначений ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, не виявлено (а.с. 127).

Вважає, що це свідчить, що відповідач народила дитину від іншого чоловіка, оскільки свідок у справі повідомляла суд, що зустрічала ОСОБА_2 в стані вагітності у період перебування в шлюбі з ОСОБА_1

Разом з тим, частинами 1-3 ст. 122 СК України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя.

Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини.

Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя.

Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір'ю дитини заяви про визнання батьківства.

Також не свідчить від небажання створити сім'ю факт відсутності певний час відповідача в України під час шлюбу, що підтверджується відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 10 серпня 2015 року (а.с. 100).

У судовому засіданні представник відповідача зазначала, що ОСОБА_2 працює перекладачем, і її поїздки пов'язані з роботою.

Звертаючись в суд з позовом сторона позивача посилається на те, що відповідач укладала шлюб з метою отримання в подальшому у власність квартири позивача.

З матеріалів справи вбачається, що за договором дарування квартири від 14 березня 2014 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

Разом з тим, за законом укладення шлюбу не є обов'язковою дією для укладення договору дарування квартири будь-якою особою, тому суд вважає, що стороною позивача не надано переконливих доказів, які б підтверджували безпосередньо наміри ОСОБА_2 укласти фіктивний шлюб.

З огляду на наведе, в задоволені його позову слід відмовити.

Керуючись статтями 38-40, 44, 75, 121 СК України, статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: