Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/8009/14-ц № пр. 2/336/2106/2014 Головуючий у 1-й інстанції Галущенко Ю.А.
Справа №22-ц/778/1653/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Стрелець Л.Г.

суддів Каракуші К.В., Гончар М.С.

при секретарі Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача, який у подальшому неодноразово уточнював (остаточно у грудні 2014 року) та просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу 68 680,0 доларів США, що за курсом НБУ на 09.12.2014 року 1541,5499 грн. за 100 доларів США є еквівалентом 1 058 736,48 грн. з нарахованими 10% річних за період з 14.11.2011 року по 08.12.2014 року у розмірі 317 620,95 грн., з нарахованими 3% річних за період з 14.09.2013 року по 08.12.2014 року (450 дні) у розмірі 39 158,76 грн., суми інфляції за період з 14.09.2013 року по грудень 2014 року у розмірі 186 337,62 грн., а всього стягнути 1 601 893,48 грн. та судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 14.11.2011 року між ним в особі уповноваженого представника ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким останній в день укладання договору отримав грошові кошти в сумі 68 680,0 доларів США, що відповідач підтвердив власним підписом у розписці про отримання позики, повернення суми боргу сторони обумовили строком до 14.09.2013 року.

Відповідач зобов'язався також сплатити позивачеві за користування запозиченими коштами 10% річних, при розрахунку відсотків неповний рік має округлюватися до повного року без розбивки по місяцях.

Відповідач у добровільному порядку не виконав своїх зобов'язань, суму позики 68 680,0 доларів США не повернув та відсотки 10 7791,84 грн. не сплатив, чим порушив майнові права позивача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики 1058736,48 грн., проценти за користування позикою 317620,95 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання 39158,76 грн, витрати на оплату судового збору 3441,0 грн., а всього стягнуто 1418 957,19 грн.

Позивач ОСОБА_4 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, направити справу на новий розгляд (а.с.57-58).

У судове засідання 16.04.2015 року належним чином повідомлені апеляційним судом, у тому числі через своїх представників, що відповідає вимогам ст. 76 ч. 5 ЦПК України (т.с. 2 а.с.64-68) сторони у цій справі - позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 не з'явились, про зміну свого місця проживання на виконання вимог ст. 77 ЦПК України та причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю їх представників - ОСОБА_6 (т.с. 1 а.с.193) та ОСОБА_3 (т.с. 1 а.с. 156-157) відповідно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, у тому числі представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3, яка підтримала апеляційну скаргу з урахуванням уточнень згідно із вимогами ЦПК України щодо компетенції апеляційного суду, а саме: просила апеляційний суд замість направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції після скасування рішення останнього, ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позову у повному обсязі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст. ст. 11, 208, 525, 526, 533 ч.2, 625, 1046, ст.1047 ч.2, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 3, 10-11, 57, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог позивача у частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 14.11.2011 року між позивачем ОСОБА_4, як позикодавцем, та відповідачем ОСОБА_2, як позичальником, був укладений договір позики.

За цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 68 680,0 доларів США готівкою безпосередньо при підписанні цього договору.

З користування позикою процентна ставка визначена сторонами у розмірі 10% річних.

При розрахунку суми відсотків неповний рік округлюється до повного року без розбивки по місяцях.

Позичальник зобов'язався до 14.09.2013 року повернути борг в повному обсязі. Його повернення гарантував належним йому рухомим та нерухомим майном, грошовими коштами на банківських рахунках .

На підтвердження укладення вищезазначеного договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та умов останнього суду першої інстанції ОСОБА_4, як позикодавцем, була представлена розписка позичальника ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с. 5), яка посвідчує передання останньому позикодавцем вищезазначеної визначеної сторонами грошової суми.

Оригінал зазначеної розписки позичальника ОСОБА_2 від 14.11.2011 року був наданий суду першої інстанції для огляду у цій справі ст. слідчим СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві Касян О.О. (т.с. 2 а.с.23) та оглянутий судом першої інстанції у судовому засіданні 30.12.2014 року (журнал судового засідання (т.с. 2 а.с.38), копія розписки, засвідчена головуючим суддею суду першої інстанції у цій справі долучена до матеріалів цієї справи (т.с. 2 а.с.37).

Після огляду оригіналу зазначеної розписки, останній був повернутий слідчому СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві в матеріали кримінального провадження №0001749, внесеного до ЄРДР за заявою ОСОБА_4 відносно ОСОБА_2, в якому на підставі постанови слідчого була проведена НДЕКЦ при ГУМВС України в м. Києві почеркознавча експертиза, за висновком № 694/тдд від 29.12.2014 року (т.с. 2 а.с.26 - 33) якої підпис в розписці від 14.11.2011 року про отримання позики гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 грошових коштів сумі 68 680,0 доларів США від гр. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, виконано громадянином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1

Зазначені вище розписка позичальника ОСОБА_2 від 14.11.2011 року та висновок експертизи № 694/тдд від 29.12.2014 року у вищезазначеному кримінальному провадженні є належними допустимими письмовими доказами у цій справі в силу вимог ст. ст. 57 - 59 ЦПК України та правильно були прийняті судом першої інстанції до уваги у даній цивільній справі в обґрунтування позовних вимог позивача ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу в частині їх задоволення.

Відповідно до ст. ст. 208, ст. 1046 ч. 1 п. 3, 1047 ч.2 ЦК України договір між фізичними особами на суму, яка в 20 і більше разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, може бути укладений в письмовій формі шляхом видачі розписки або іншого документу, внаслідок чого між сторонами виникає грошове зобов'язання.

За змістом ст. ст. 525- 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином з забороною односторонньої відмови від виконання умов договору.

Суд першої інстанції правильно виходив у цій справі із презумпції правомірності укладеного на вищезазначених умовах договору позики сторін, оскільки докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та відповідачем і представником останнього суду першої інстанції у матеріали цієї справи на час ухвалення рішення, що є предметом апеляційного оскарження, не були надані.

Сам по собі факт внесення 25.10.2013 року (тобто після отримання копії позову позивача відповідачем) Шевченківським РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області до ЄРДР заяви ОСОБА_2 відносно ОСОБА_4, кримінальне провадження №0003863 за ознаками ч. 4 ст. 358 КК України, особа, якій повідомлено про підозру, відсутня (т.с. 1 а.с.153-154), нічого не підтверджує у цій справі.

Оскільки, в силу вимог ст. 61 ч. 4 ЦПК України лише вирок у кримінальній справі, що набрав законної сил, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Крім того, як було правильно встановлено у цій справі судом першої інстанції, після дослідження останнім вищезазначеного висновку експерта, яким встановлено справжність підпису ОСОБА_2 в оригінали розписки від 14.11.2011 року про отримання від ОСОБА_8 суми позики, відповідач змінив свою позицію та став посилатись на те, що позивач використав наявний в його розпорядженні аркуш паперу без тексту з підписом ОСОБА_2 та печаткою юридичної особи, на якому згодом виготовив друкований текст розписки.

Проте, як було правильно встановлено судом першої інстанції, за вказаним вище висновком експерта у кримінальному провадженні, при вивченні досліджуваних підписів від імені ОСОБА_2, ознак технічної підробки не було виявлено (тс. 2 а.с. 26-31).

З наведеного суд першої інстанції правильно встановив, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються нормами ЦК України про грошові зобов'язання.

В силу вимог ст. ст. 1048, 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк і в порядку, встановленому договором, позикодавець має право на отримання від позичальника процентів, розмір та порядок отримання яких визначаються договором.

Строк повернення грошових коштів відповідачем ОСОБА_2 позикодавцю ОСОБА_4 в розписці встановлений до 14.09.2013 року.

На час ухвалення рішення судом першої інстанції, що є предметом оскарження у цій справі, відповідачем ОСОБА_2 та представником останнього не було надано суду першої інстанції у матеріали цієї справи доказів того, що сума позики останнім повністю або частково повернута ОСОБА_4

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

ОСОБА_4, як позивач у цій справі, просив остаточно (т.с. 2 а.с.34-36) стягнути з відповідача суму боргу 68 680,0 доларів США, що за курсом НБУ на 09.12.2014 року 1541,5499 грн. за 100 доларів США становить 1 058 736,48 грн., проценти за користування позикою 317620,95 гр. (з розрахунку 1 058736,48 грн./100%*10%*3 роки), 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання 39158,76 грн. з 14.09.2013 року по 08.12.2014 року (з розрахунку 1058736,48 грн.*3%/365 днів*450 днів прострочення).

Суд першої інстанції правильно вважав, що при наявних у цій справі доказах, досліджених судом першої інстанції, вимоги позивача у вказаній частині ґрунтуються на законі, підтверджені належними допустимими доказами, доказами відповідача не спростовані та підлягають задоволенню.

Разом з тим, судом першої інстанції також правильно не встановив підстав для застосування ст. 625 ЦК України щодо стягнення інфляції.

Передбачений ст. 625 ч.2 ЦК України обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції застосовується до гривневих грошових зобов'язань. Індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Індекс інфляції - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей.

Оскільки предметом позики були долари США, ст. 533 ЦК України передбачено визначення суми, що підлягає сплаті, у гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, підстав для нарахування індексу інфляції на предмет позики - долари США - немає, так як таке нарахування суперечить ст.ст. 533, 625 ЦК України; можливі втрати позивача компенсовані за рахунок зростання курсу долару.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно прийняв рішення про відмову у задоволенні позову позивача у вказаній частині.

Також з матеріалів справи видно, що на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі досудове розслідування відносно ОСОБА_2 за фактом шахрайства, а також відносно ОСОБА_8 за фактом використання завідомо підробленого документу триває.

У разі встановлення у подальшому органом досудового розслідування певних обставин, сторони матимуть право на звернення до суду із заявою про перегляд рішення у цій справі за нововиявленими обставинами.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ЦПК України суд мав стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім документально підтверджені (т.с. 1 а.с.1) судові витрати на сплату судового збору у розмірі 3 441,0 грн. у разі задоволення судом першої інстанції у цій за оскаржуємим рішенням вимог позивача на вищезазначену суму.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену ним у запереченнях проти позову позивача у цій справі та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

При цьому, встановлено, що суд першої інстанції сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин цієї справи.

Однак, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення у цій справі, що є предметом оскарження, було порушено норми процесуального права, а саме: безпідставно відмовлено представникові відповідача - ОСОБА_3 у задоволенні її клопотання, заявленого 30.12.2014 року у суді першої інстанції в усній формі про призначення у даній цивільній справі додаткової експертизи, не ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та наявними у цій справі доказах.

Оскільки, в силу вимог ст. 150 ЦПК України додаткова експертиза призначається судом у справі, коли наявний у цій справі висновок експерта судом визнано неповним або неясним.

Встановлено, що у даній цивільній справі судом першої інстанції взагалі не призначалась ухвалою суду за клопотанням сторін у цій справі та не проводилась будь-яка, у тому числі почеркознавча, експертиза.

Наявний у матеріалах цієї справи висновок почеркознавчої експертизи №694/тдд від 29.12.2014 року (т.с. 2 а.с.26 - 33) є висновком експертизи взагалі в іншій справі (кримінальній), а тому є у даній цивільній справі лише письмовим доказом, а не висновком експерта у даній цивільній справі.

Звідси, будь-які правові підстави для призначення судом першої інстанції за вищезазначеним клопотанням представника відповідача та проведення будь-якої додаткової, у тому числі почеркознавчої, експертизи при вищезазначених обставинах у цій справі у суду першої інстанції були відсутні.

Крім того, якщо відповідач та представник останнього вважали за доцільне та необхідне призначення судом та проведення у цій справі будь-якої експертизи, вони мали зробити це у передбачені ЦПК України строк (ст. 131 ЦПК України) та порядок (письмово, ст.ст. 133, 137, 143 ЦПК України) та у них було для цього достатньо часу, оскільки зазначена справа була предметом розгляду судом першої інстанції з вересня 2013 року.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача судових витрат у вигляді судового збору 1 827,0 грн. (т.с. 2 а.с. 55), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303 ч. 1, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 грудня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.Гончар М.С.