У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів: Дьоміної О.О., Завгородньої І.М.,Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про повернення боргу за договором позики, та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про тлумачення правочину, що в дійсності був укладений між сторонами, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про повернення боргу за договором позики.

ОСОБА_7 звернувся до суду з зустрічним позовом про тлумачення правочину, що в дійсності був укладений між сторонами.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 лютого 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики у розмірі 30 000 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 27 травня 2015 року рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 лютого 2015 року скасовано частково.

У задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що порушені права позивача підлягають захисту, шляхом стягнення із ОСОБА_7 заборгованість за договором позики відповідно до вимог ст. ст. 526, 625, 1046,1047 ЦК України. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_7

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, апеляційний суд виходив із того, що між сторонами по справі виникли правовідносини з приводу укладання договору купівлі-продажу насіння кукурудзи, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положення ст. ст. 1046, 1047 ЦК України. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_7 обрав спосіб захисту своїх порушених прав, який не відповідає вимогам ст. 15 ЦК України.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Висновки апеляційного суду не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального закону.

Судами встановлено, що 12 березня 2014 року ОСОБА_7 отримав у ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 30 000 грн та зобов'язувався їх повернути до 1 листопада 2014 року, що підтверджується розпискою (а. с. 6, 103).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1046> за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1047> договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1048> передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1049>).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1050>). За змістом частини другої статті 625 ЦК України <nau://ukr/435-15|st625> боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046 <nau://ukr/435-15|st1046>, 1047 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1047> суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_7 зазначав, що 12 березня 2014 року він домовився із ОСОБА_6 про придбання у останнього насіння кукурудзи на суму в розмірі 30 000 грн. Також вони домовились про те, що ОСОБА_7 сплатить вартість насіння до 1 листопада 2014 року. На підтвердження викладеного, ОСОБА_7 посилався на роздруківку телефонної розмови між ним та ОСОБА_6

21 травня 2015 року на підставі постанови слідчого відділу Кобеляцького РВ УМВС України в Полтавській області призначено експертизу вищезазначеного звукозапису телефонної розмови між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Так, висновком експерта встановлено, що голос і мовлення у телефонній розмові належать ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а. с. 204-211).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60> кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st61>. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st59> обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому статтею 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2012_11_20/pravo1/T041618.html?pravo=1> визначено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За змістом ч. 6 ст. 147 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1918/ed_2014_01_28/pravo1/T041618.html?pravo=1> висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_01_28/pravo1/T041618.html?pravo=1>.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, апеляційний суд не врахував положень, передбачених ст. ст. 147, 212 ЦПК України, не звернув уваги, що зазначені докази не були предметом дослідження судом першої інстанції, покладаючи експертний висновок в основу рішення, апеляційний суд не з'ясував його відповідність фактичним даним та матеріалам справи, не врахував, що розписка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику, не звернув уваги, що зміст розписки не містить жодних відомостей про те, що грошові кошти мають бути передані в рахунок отриманого насіння кукурудзи. Крім того, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_7 не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що між ним та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу насіння кукурудзи.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні норм матеріального та процесуального закону.

Враховуючи викладене, рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 підлягає скасуванню із залишенням в цій частині рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 травня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 скасувати, рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 лютого 2015 року в цій частині залишити в силі.

В інших частинах рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна

Судді: О.О. Дьоміна

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік