У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Харківської області від 12 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2015 року, публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») зобов'язано повернути їй у готівковій формі через касу банку суму вкладів у загальному розмірі 333 592 долари 66 центів США з одночасним поверненням нарахованих процентів станом на 31 грудня 2014 року та процентів у зв'язку з пролонгацією договорів, за фактичний термін користування сумами вкладів після 31 грудня 2014 року.

Станом на 28 лютого 2015 року вказані суми вкладів не повернуто.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд зобов'язати ПАТ «ВТБ Банк» сплатити їй через касу банку у відділенні «Харківська регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за договорами банківських вкладів № R4114/18494D/НА00, № R4114/18498D/НА00, № R4114/18509D/НА00, № R4114/18480D/НА00, № R4114/18490D/НА00, № R4114/18488D/НА00, № R4114/18489D/НА00, № R4114/18486D/НА00, № R4114/43102D/НА00, № R4114/43109D/НА00, № R4114/14835D/НА00 в розмірі 3 920 доларів США.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 травня 2015 року позов задоволено. Зобов'язано ПАТ «ВТБ Банк» сплатити ОСОБА_3 через касу банку у відділенні «Харківська регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» за прострочення виконання грошового зобов'язання 3 % річних від простроченої суми, що станом на 20 квітня 2015 року становить 3 909 доларів США, що є еквівалентом 83 744 грн 35 коп. Стягнуто з ПАТ «ВТБ Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 837 грн 45 коп.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договорами банківського вкладу не виконав, суми вкладів позивачу не повернув, тому стягнув з ПАТ «ВТБ Банк» три проценти річних за період прострочення виконання грошового зобов'язання на підставі ст. 625 ЦК України.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону, наданим сторонами доказам суд дав належну правову оцінку, а розрахунок суми проведений згідно із законом.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що постановою Правління Національного банку України від 29 серпня 2014 року (з наступними змінами) № 540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України», яка набрала чинності з 2 вересня 2014 року та діяла до 2 грудня 2014 року включно, були запроваджені певні обмеження щодо видачі іноземної валюти за поточними валютними неторговельними операціями. Разом з тим з 3 грудня 2014 року до 3 березня 2015 року набрала чинності та діяла постанова Правління Національго банку України від 1 грудня 2014 року № 758 (з наступними змінами) «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», якою встановлювались такіж обмеження щодо видачі за одну добу через касу банку коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів в межах до 15 тис. грн на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом на день звернення. Крім того, на стадії примусового виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 січня 2015 року відповідач в добровільному порядку станом на 6 липня 2015 року сплатив суму депозитних вкладів.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Судом першої інстанції установлено, що 31 березня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договори банківського вкладу «Класичний» № R4H4/18494D/HA00; № R4114/18498D/HA00; № R4114/18509D/HA00; № R4114/18515D/HA00; № R4114/18480D/HA00; № R4114/18490D/HA00; № R4114/18488D/HA00; № R4114/18489D/HA00; № R4114/18486D/HA00, сума вкладу за кожним з яких становить 25 тис. доларів США, а всього 225 тис. доларів США.

Також 1 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договори банківського вкладу № R4114/43102D/HA00 та № R4114/43109D/HA00, сума вкладу за кожним з яких становить 50 тис. доларів США.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 січня 2015 року, яке набуло законної сили, ПАТ «ВТБ Банк» зобов'язано повернути ОСОБА_3 у готівковій формі через касу банку суму вкладів у загальній сумі 333 592 доларів 66 центів США за договорами банківського вкладу № R4114/18494D/HA00, № R4114/18498D/HA00, № R4114/18509D/HA00, № R4114/18515D/HA00, № R4114/18480D/HA00, № R4114/18490D/HA00, № R4114/18488D/HA00, № R4114/18489D/HA00, № R4114/18486D/HA00, № R4114/43102D/HA00, № R4114/43109D/HA00 та сплатити за ними проценти.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Частиною ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом установлено, що ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2015 року залишено без змін і встановлено, що відмова банку у видачі суми вкладів та нарахованих процентів з посиланням на обмеження, встановлені постановою Правління Національного банку України від 29 серпня 2014 року № 540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного і валютного ринків України, є незаконною, оскільки позбавляє вкладника права володіти та розпоряджатися належними йому на праві власності грошовими коштами є порушенням прав вкладника, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та суперечить нормам Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Положеннями ч. 2 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, зобов'язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунку грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором.

Разом з тим нормативно-правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст. 4 ЦК України, оскільки є нормативно-правовими актами органу державного управління.

Тобто, посилання ПАТ «ВТБ Банк» на постанову Правління Національного банку України від 29 серпня 2014 року № 540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного і валютного ринків України», п. 1 якої передбачено зобов'язання уповноважених банків обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах 15 тис. грн на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, є безпідставним, оскільки зазначена і побідні цій наступні відповідні постанови цього банку є розпорядчими актами, які адресовані обмеженій кількості осіб і таке регулювання здійснюється в межах адміністративно-правових відносин Національного банку України з банками, які охоплюються його наглядовою діяльністю. Ці постанови банку не встановлюють нових прав або обов'язків для громадян, не можуть зачіпати їх права, свободи та інтереси.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Отже, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, про те, що відмова банку у поверненні грошових коштів за договорами банківського вкладу ОСОБА_3 суперечать вимогам чинного законодавства та умовам укладених між сторонами договорів.

Статтею 625 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843697/ed_2011_09_22/pravo1/T030435.html?pravo=1> встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за змістом ст. 552, ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Отже, інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов'язання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що вказані вимоги є відповідальністю за порушення грошового зобов'язання, оскільки порушенням указаного договору позивачу були заподіяні збитки.

Таким чином, рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 12 серпня 2015 року скасувати, рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 травня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик