Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - Кожух О.А.,

суддів - Леска В.В., Готри Т.Ю.,

при секретарі - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 грудня 2014 року по справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося у суд із позовом до ОСОБА_1 у якому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просило в рахунок погашення кредитної заборгованості за Кредитним договором, укладеним між сторонами 05 червня 2007 року, яка складає 89016.74 доларів США, що еквівалентно 711243.77 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: будинок загальною площею 64.20 кв. м. і земельну ділянку, які розташовані в АДРЕСА_1, шляхом продажу Банком за початковою ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, із укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем, із отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій необхідних для продажу предмету іпотеки.

Також позивач просив суд виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаному вище будинку, і стягнути з відповідача судові витрати у справі.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

На таке рішення Банк подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 березня 2015 року, що було ухвалено за результатами розгляду такої скарги, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року - скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідач та його представник в судове засідання апеляційного суду не з'явились повторно, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень (т. 2 а.с. 71-72). Представник відповідача надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки його обрано депутатом Чопської міської ради 7 скликання, перше засідання якої призначено на 10 листопада 2015 року. Проте неявка представника відповідача не є поважною причиною неявки самого відповідача. Зважаючи на те, що позиція відповідача та його представника апеляційному суду відома, оскільки була викладена у запереченнях на апеляційну скаргу, поданих при попередньому розгляді справи апеляційним судом (т. 1 а.с.163, 193-197), у запереченнях на апеляційну скаргу, поданих 22.10.2015 (т. 2 а.с.56-59), а також у касаційній скарзі на рішення апеляційного суду від 16.03.2015 (т. 2 а.с.1-6), судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглянула справу у відсутності відповідача та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Банку, дослідивши матеріали справи та матеріали цивільної справи № 2п-1121/10, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, оцінивши докази в сукупності, колегія приходить до такого.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що коштів від реалізації майна не буде достатньо для погашення кредитної заборгованості, а предмет іпотеки використовується як постійне місце проживання відповідача та його сім`ї, на яке не може бути звернуто стягнення відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте таких висновків суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, і ці висновки не відповідають обставинам справи.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05 червня 2007 року між ПриватБанком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKH7GK00000033, згідно умов якого Банк надав останньому кредит у розмірі 40 000 доларів США на купівлю будинку, а також 13 500 доларів США на сплату страхових платежів, а позичальник зобов'язався повернути кредит у строк до 04 червня 2037 року зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць (що становить 10,08 % річних), винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору. Щомісячний платіж було встановлено в сумі 437,55 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається з заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди (а.с.12-16).

Встановлено, що ОСОБА_1 отримав кредитні кошти для купівлі будинку, і за договором купівлі продажу від 06 червня 2007 року придбав будинок загальною площею 64,20 кв. м, який знаходиться у АДРЕСА_1 Закарпатської області (а.с. 48). Будинок придбано за 202000 гривень. Крім того, в матеріалах справи містяться його заяви про укладення договорів страхування нерухомості (зазначеного будинку) та особистого страхування, а також відповідні договори страхування, вигодонабувачем за якими є Приватбанк (т. 1 а.с. 119-125)

У заперечення на апеляційну скаргу та у заяві від 21 жовтня 2015 року, поданій апеляційному суду, ОСОБА_1 зазначав, що кредитний договір він не підписував (т. 3 а.с. 61). В матеріалах справи міститься його заява про вчинене кримінальне правопорушення, де він зазначав, що його підписи підроблені невідомими особами (т. 1 а.с.130). Проте з позовом про визнання кредитного договору недійсним з цих підстав до суду ОСОБА_1 не звертався. Тому такі доводи відповідача судова колегія до уваги не бере, оскільки до моменту встановлення недійсності кредитного договору діє презумпція правомірності правочину, і з цих підстав судова колегія відхилила клопотання ОСОБА_1 про призначення у даній справі почеркознавчої експертизи.

Для забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_1, 06 червня 2007 року між сторонами був укладений Договір іпотеки, за яким відповідач передав у іпотеку належний йому будинок загальною площею 64,20 кв. м, який знаходиться у АДРЕСА_1 Закарпатської області (а.с. 17-21).

Взяті на себе зобов'язання відповідач належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 13 червня 2012 року утворилася заборгованість на загальну суму 89 016,74 доларів США, з яких: 41 157,47 доларів США -заборгованість за кредитом; 19 475,16 доларів США - заборгованість за процентами; 3295,98 доларів США - заборгованість по комісії; 20 819,44 доларів США - пеня; 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина); 4237,40 доларів США - штраф (процентна складова).

У випадку порушення зобов'язань по погашенню кредиту пунктом 7.4 передбачено нарахування відсотків у розмірі 2,11% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Розділом 4 кредитного договору передбачено підстави та порядок нарахування пені. Причому, якщо кредит видається в іноземній валюті, в гривневому еквіваленті проводиться сплата пені по курсу НБУ на дату сплати. Також п. 5.4. передбачено сплату штрафів за порушення позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань - 250 грн. + 5% від суми позову. 250 грн. на час звернення Банку до суду з даним позовом за курсом НБУ становило 31,29 доларів США.

Таким чином, нарахування комісії (винагорода за надання фінансового інструменту), пені та штрафів в доларах США не суперечить умовам Кредитного договору.

08 червня 2012 року Банк надіслав ОСОБА_1 вимогу про добровільне звільнення іпотечного нерухомого майна (а.с.22,23), однак така вимога залишена останнім без реагування.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано розрахунок заборгованості відповідача за період з 07 червня 2007 року по 13 червня 2012 року (а. с. 8-10).

Також встановлено, що 21.09.2009 Банк уже звертався з позовом до ОСОБА_1, і 03 березня 2010 року у справі № 2п-1121/10 було ухвалено рішення Ужгородського міськрайонного суду, яким з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором № MKH7GK00000033 від 05.06.2007 у сумі 319 674,97 грн. та судові витрати (а.с. 35-37). Даним рішенням, яке має силу преюдиції, встановлено, що розмір заборгованості ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 11.03.2009 становив 319 674,97 грн., що еквівалентно 41 516,23 доларів США, у тому числі 40 003,27 доларів США - борг за кредитом; 1297,49 доларів США - борг за процентами; 160,20 доларів США - борг по комісії; 55,27 доларів США - пеня.

Представник Банку ствердила, що вказане вище рішення Ужгородського місьрайоного суду від 03.03.2010 до виконання не пред"являлось, в матеріалах справи № 2п-1121/10 відсутні відомості про видачу виконавчого листа на виконаня такого рішення, а доказів виконання рішення в добровільному порядку ОСОБА_1 не надано.

Також з матеріалів справи № 2п-1121/10 вбачається, що розрахунок заборгованості фактично є аналогічним розрахунку заборгованості, наданому а даній цивільній справі, відповідно до яких з жовтня 2008 року розрахунок заборгованості було проведено виходячи з відсоткової ставки 13,2 % річних та 31,57 % річних за користування коштами в разі прострочення виконання зобов'язань. Таким чином, відповідні обставини щодо відсоткових ставок в розмірі, відповідно, 13,2 % річних та 31,57 % річних були встановлені судовим рішенням, а тому, відповідно до ст. 61 ЦПК України, не доказуються.

Заборгованість по тілу кредиту у даній справі станом на 13.06.2012 визначено в сумі 41157.47 доларів США (порівняно із заборгованістю в сумі 40 003,27 доларів США, яка була встановлена рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03 березня 2010 року) оскільки, відповідно до умов Кредитного договору (п. п. 2.1.3, 2.2.7, 7.1), Банком щорічно сплачувались страхові платежі на особисте страхування боржника та страхування предмета іпотеки, що підтверджується випискою з рахунку (т. 2 а.с.86-89).

Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 4 вересня 2013 р. у справі N 6-73цс13.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне іпотечне майно використовується сім'єю відповідача як єдине їх постійне місце проживання, інше житло у відповідача відсутнє, крім того, вартості предмета іпотеки недостатньо для погашення кредитної заборгованості, що в сукупності з урахуванням вимог ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є достатньою підставою на думку місцевого суду для відмови в позові.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду.

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 м.кв. для квартири та 250 м.кв. для житлового будинку.

В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

З огляду на статтю 3 Закону № 1304-VII, він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

За своїм змістом Закон № 1304-VII встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Законом № 1304-VII не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону № 1304-VII.

Відповідні правові позиції були неодноразово викладені Верховним Судом України у Постановах, зокрема, від 25.03.2015 (справа № 6-44цс15), від 15.04.2015 (справа № 6-46цс15), від 29.09.2015 (справа № 6-1196цс15), від 30.09.2015 (справи №№ 1309 цс15, 1465 цс15, 1494 цс15, 1825 цс15).

Зважаючи на викладене, позов Банку в частині звернення стягнення на будинок підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 6 Закону «Про іпотеку» якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Проте даних про належність земельної ділянки ОСОБА_1 немає, а предметом іпотеки є лише будинок АДРЕСА_1 який складається із житлового будинку під літерою «А», сараю - під літерою «В» та огорожі під цифрами 1-2 (п.п.1, 33.3. договору іпотеки від 06.06.2007 р. (а.с.17-21).

А тому у позові про звернення стягнення на земельну ділянку слід відмовити.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Як зазначено у Постановах Верховного Суду України від 07.10.2015 (справа 6-1935 цс 15), від 21.10.2015 (справа № 6-1561цс15), виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У Договорі іпотеки сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 252500 гривень (п. 33.4).

В той же час, кредит, отриманий ОСОБА_1, є споживчим та укладений в іноземній валюті; площа будинку, який є предметом іпотеки, менше 250 кв.м. (загальна площа будинку становить 64,20 кв. м.), він використовується відповідачем та його сім'єю як місце постійного проживання. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, іншого нерухомого майна у власності відповідача - немає (а.с.143). ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с.142), а отже, не є суб'єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Таким чином, на час дії Закону № 1304-VII предмет іпотеки не може бути примусово стягнутий (відчужений без згоди власника), оскільки відповідає усім сукупним вимогам вищевказаного Закону, а тому рішення у частині звернення стягнення на вказаний житловий будинок не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»

Згідно з частиною четвертою ст. ст. 9, 109 ЖК України, ст. ст. 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців з цього житлового будинку чи житлового приміщення.

Як неодноразово зазначалось Верховним Судом України у Постановах, зокрема, від 18.03.2015 (справа № 39цс15), від 02.09.2015 (справа № 1049цс15), від 21.10.2015 (справи №№ 1033цс15 та 1484цс15), як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Зважаючи на час отримання кредиту та його цільове призначення (кошти були отримані 05.06.2007 для купівлі будинку), час придбання будинку, який є предметом іпотеки (06.06.2007), вартість цього будинку згідно договору купівлі-продажу (202000 грн.), слід дійти висновку, що будинок, який є предметом іпотеки, придбано саме за кошти, отримані за кредитним договором MKH7GK00000033 від 05.06.2007, а тому ОСОБА_1, який зареєстрований і проживає у цьому будинку (а.с.141) підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення за рішенням суду, оскільки в добровільному порядку вимогу про звільнення іпотечного нерухомого майна, яка надсилалась відповідачу Банком 08 червня 2012 року (а.с.22,23), відповідач не виконав.

Інформація щодо інших осіб, які проживають у цьому будинку, відсутня, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Також судова колегія не бере до уваги доводи представника відповідача, викладені ним в заперечення на апеляційну скаргу, щодо пропуску Банком строку позовної давності (т. 1 а.с.197, т.2 а.с. 58).

Як вбачається з матеріалів справи, в судових засіданнях суду першої інстанції брав участь представник відповідача ОСОБА_4 Відповідно до положень ст. 267 ч. 3 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Такої заяви в матеріалах справи немає, не занесена така заява і до журналу судового засідання (т. 1 а.с.144). Згідно технічного запису судового засідання від 25.12.2014 представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", а не у зв'язку з пропуском Банку строку звернення до суду. Як зазначив Верховний Суд України у Постанові від 30.09.2015 (справа № 6-780 цс 15) нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Нарахування пені проведено Банком з 2007 року.

Норми частини третьої статті 267 ЦК України поширюються як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони (правова позиція, викладена Верховним Судом України 18.03.2015 у справі № 6-25цс15). Також немає підстав для застосування положень ст. 551 ч. 3 ЦК України, якою передбачена можливість зменшення неустойки за рішенням суду. Заборгованість відповідача лише за кредитом становить 41157.47 доларів США, а пеня нарахована в сумі 20819.44 доларів США.

Зважаючи на викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов Банку задовольнити частково - в частині вимог про звернення стягнення на будинок і виселення із нього відповідача. У решті вимог слід відмовити.

В той же час, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» рішення у частині звернення стягнення на вказаний житловий будинок не підлягає виконанню.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3, п.4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 грудня 2014 року - скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKH7GK00000033 від 05.06.2007 на загальну суму 89016.74 доларів США, з якої 41157.47 доларів США - заборгованість за кредитом; 19475.16 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 3925.98 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 20819.44 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 31.29 доларів США - фіксована частини штрафу та 4237.40 доларів США - штраф у процентній складовій, що утворилася станом на 13.06.2012 і за курсом НБУ складає 711243.77 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки без номеру від 06.06.2007, а саме: належний ОСОБА_1 на праві власності будинок АДРЕСА_1 загальною площею 64.20 кв.м. шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але в будь-якому разі не менше вартості, визначеної іпотечним договором - 252500 грн.

Виселити ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 3696 грн. 42 коп. у відшкодування витрат з оплати судового збору.

Рішення у частині звернення стягнення на вказаний житловий будинок не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча

Судді: