Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку; за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, Київський районний відділ Полтавського міського управління УМВС України в Полтавській області, комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2», виконавчий комітет Київської районної в м. Полтаві ради як орган опіки та піклування, управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 27 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у квартирі АДРЕСА_1, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Полтави, зареєстровані та проживають ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 та неповнолітній ОСОБА_5, 2003 року народження. Квартиронаймачем зазначеної квартири є ОСОБА_6, який фактично з часу розірвання шлюбу в 1998 році з ОСОБА_3 в квартирі не проживав. Посилаючись на викладене, позивачі просили визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку.

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, 2003 року народження, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 була отримана ним у 1989 році на сім'ю у складі трьох осіб, до якої крім нього, входили ОСОБА_3 та ОСОБА_4 07 квітня 1998 року шлюб між ним та ОСОБА_3 було розірвано. В подальшому ОСОБА_4 народила двох синів - ОСОБА_5 та ОСОБА_7, яких також зареєструвала у спірній квартирі. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2002 року вселено його до вказаної квартири, визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виселено її разом з ОСОБА_7, 1994 року народження. Посилаючись на те, що відповідачі у спірній квартирі не проживають понад встановлені законом строки без поважних причин, а також на те, що ОСОБА_4 виселена із вказаної квартири за рішенням суду, позивач просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою й виселити її та ОСОБА_5 без надання іншого житлового приміщення зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 27 травня 2015 року, в позовах відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні його позову та ухвалу апеляційного суду повністю й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Судові рішення фактично оскаржуються ОСОБА_6 лише в частині відмови в задоволенні його зустрічного позову, тому відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України переглядаються судом касаційної інстанції тільки в цій частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що з 1989 року ОСОБА_6 є квартиронаймачем та зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, яка належить до державного житлового фонду та є власністю територіальної громади м. Полтави.

Житловий будинок по АДРЕСА_1 знаходиться на балансі комунального підприємства «ЖЕО № 2».

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у спірній квартирі у встановленому законом порядку як члени сім'ї наймача. Неповнолітній ОСОБА_5 був зареєстрований разом з матір'ю ОСОБА_4

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2002 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_6 та вселено його у квартиру АДРЕСА_1; визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та виселено її разом з неповнолітнім сином ОСОБА_7, 1994 року народження, й ОСОБА_11 із квартири без надання іншого жилого приміщення. Зобов'язано госпрозрахункову житлово-експлуатаційну дільницю № 7 виписати ОСОБА_4 з квартири.

Також встановлено, що станом на час звернення позивачів із даним позовом рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2002 року в частині вселення ОСОБА_12 в квартиру було невиконане.

У провадженні Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № 45965072, відкрите постановою державного виконавця від 06 січня 2015 року, яке закінчене 11 березня 2015 року у зв'язку з повним фактичним виконанням та складенням акта державного виконавця про надання доступу ОСОБА_6 до квартири.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові ОСОБА_12, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з недоведеності факту непроживання ОСОБА_3 у спірній квартирі та з відсутності правових підстав для виселення неповнолітнього ОСОБА_5 у зв'язку із виселенням його матері.

Повністю з такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 71 <nau://ukr/5464-10|st71>, 72 ЖК Україн <nau://ukr/5464-10|st72>ської РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Виходячи зі змісту ст. ст. 71 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_337/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1>, 72 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_354/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1>, відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> та роз'яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1998_05_25/pravo1/VS85002.html?pravo=1>, при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суди повинні встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Згідно з вимогами ст. 57 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1819/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, ч. 4 ст. 60 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, ст. 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього.

Дійшовши висновку про те, що ОСОБА_6 не доведено факт непроживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України належним чином не з'ясував фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема, не зазначив підстав, з яких не прийняв як доказ акт державного виконавця від 28 січня 2015 року, у якому вказано, що ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживає, та не взяв до уваги покази свідків про проживання у спірному житловому приміщенні ОСОБА_13

При цьому, відхиляючи доводи позивача, суд не мотивував на підставі яких доказів дійшов висновку про фактичне проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд також не звернув уваги на зазначені вище вимоги законодавства й належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та доказів, наданих на її обґрунтування.

Також поза увагою судів залишилося те, що згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st11> суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вбачається, що у позовній заяві ОСОБА_12 одночасно просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним приміщенням на підставі ст. ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843442/ed_2014_01_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> 71, 72 ЖК Української РСР, та виселити її із спірної квартири.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції не врахував, що визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та виселення є різними способами захисту житлових прав, що не можуть бути застосовані одночасно, та у порушення ст. ст. 11, 16 ЦПК України не уточнив змісту позовних вимог ОСОБА_12

Не можна також погодитися із висновками судів щодо відмови у виселенні ОСОБА_5 з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 64 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_308/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1>, 65 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_312/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1> ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем, що закріплено ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства».

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на вищевказані положення законодавства уваги не звернули, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не з'ясували, зокрема, не перевірили, чи отримано письмову згоду основаного квартиронаймача - ОСОБА_6 - на вселення до спірної квартири ОСОБА_5, 2003 року народження; чи належав останній до членів сім'ї ОСОБА_6 з урахуванням того, що мати ОСОБА_5 - ОСОБА_4 - не є членом сім'ї позивача та за рішенням суду від 18 листопада 2002 року визнана такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням.

Разом з тим колегія суддів погоджується із висновком судів у частині відмови в задоволенні позовних вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про виселення та/або визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 27 травня 2015 року скасувати в частині позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, Київський районний відділ Полтавського міського управління УМВС України в Полтавській області, комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2», виконавчий комітет Київської районної в м. Полтаві ради як орган опіки та піклування, управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.К. Парінова