У х в а л а

іменем україни

15 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Кузнєцова В.О.,

Наумчука М.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 03 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що з 27 лютого 2002 року, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, вона була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 яка на праві власності належить свекру ОСОБА_3 Під час шлюбу у них народилася донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_4, 24 грудня 2013 року позивач з дочкою залишилася проживати у спірній квартирі, що належить його батьку. У березні 2014 року відповідачі не впустили позивача з дитиною до цієї квартири та звернулися до суду з позовом про визнання позивача з дитиною такими, що втратили право користування житлом. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2014 року, яке залишене без змін апеляційною інстанцією, було відмовлено в позові про визнання позивача такою, що втратила право користування зазначеною квартирою, але відповідачі продовжують чинити перешкоди позивачу в проживанні в спірній квартирі, не впускають в помешкання, грубо порушують житлові права позивача і дитини, а тому позивач просила вселити її з дитиною до квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 03 березня 2015 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Вселено ОСОБА_2 та малолітню ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1

У касаційній ОСОБА_3 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 09 березня 2005 року.

Місце проживання позивача ОСОБА_6 та її доньки ОСОБА_5 зареєстроване в квартирі АДРЕСА_1 з 01 березня 2012 року.

У вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_4, бувший чоловік позивача, що підтверджується довідкою форми № 3, наданою Житло-експлуатаційною конторою № 6.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2002 року по 24 грудня 2013 року.

ОСОБА_6 зверталася до МВМ Білоцерківського ГУ МВС України в Київській області із заявою про не допуск її до квартири, де вона проживає.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2014 року було відмовлено ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_6 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1. Вказане рішення ухвалою апеляційного суду Київської області залишено без змін.

За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до положень ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Згідно із ст. 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно ст.78 ЖК Української РСР тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов'язки за договором найму жилого приміщення.

Згідно із ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За правилами ст. 156 ЖК Української РСР, припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім'ї права користування займаним приміщенням.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що позивач разом із малолітньою дитиною мають право користування спірною квартирою, однак таке право їх не визнається відповідачами, рішенням суду відмовлено у задоволенні позову про визнання позивача такою, що втратила право на користування квартирою, відповідно до наведених норм матеріального права дійшли правильних висновків про задоволення позову.

Отже, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st335>, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st332> суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st332>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 03 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: В.О. Кузнєцов

М.І. Наумчук