справа № 198/543/15-ц
провадження № 2/0198/235/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2015 року Юрївський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Гайдар І.О., за участю секретаря судового засідання Маслівець О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Юрївка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно, в обґрунтування позовних вимог посилаючись на те, що батько позивача, ОСОБА_3, в 1995 році разом з сімєю оселився у житловому будинку, розташованому за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Жемчужне, вул. Молодіжна, 7-а, та з цього часу добросовісно, безперервно та відкрито володів вказаним нерухомим майном.

25 вересня 2014 року ОСОБА_3 помер. 06 березня 2015 позивач звернувся до приватного нотаріуса Юрївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 з питанням оформлення спадкових прав після смерті батька, однак 23 квітня 2015 року нотаріусом прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій через відсутність документів, що підтверджують право померлого на житловий будинок за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Жемчужне, вул. Молодіжна, 7а.

На даний час ОСОБА_1 фактично проживає в житловому будинку, добросовісно та відкрито володіє нерухомим майном як власник, а також проживав разом із батьком на момент смерті останнього. Тому вважає, що є всі підстави приєднати до часу володіння увесь час, протягом якого цим майном володів батько позивача, чиїм спадкоємцем він є. З урахуванням викладеного та відповідно до ст. 344 ЦК України просить визнати за ним право власності на нерухоме майно.

Представник позивача ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, просив провести розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради Юрївського району Дніппропетровської області в судові засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив слухати справу за відсутності представника позивача, позовні вимоги визнав.

Суд, перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в позовній заяві, вважає вимоги позивача обґрунтованими, а позов таким, що належить задовольнити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що за даними виконавчого комітету ОСОБА_2 сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області домоволодіння за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Жемчужне, вул. Молодіжна, 7-а, згідно з книгою погосподарського обліку ф. № 1 зареєстровано за ОСОБА_3. Архівна довідка № 16-25/53, видана архівним відділом Юрївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області 23.09.2015 року, також свідчить про виділення в 1997 році ОСОБА_3 рішенням правління колективного сільськогосподарського підприємства «Росія» житлового будинку за вказаною адресою (а.с. 46, 57).

Таким чином, батько позивача у справі, ОСОБА_3, вселився в домоволодіння разом з сімєю зі згоди власника житлового будинку.

25 вересня 2014 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 582514, виданим виконавчим комітетом ОСОБА_2 сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області 26.09.2014 року (а.с. 13).

Починаючи з 1995 року до моменту смерті ОСОБА_3 разом з членами родини проживав та був зареєстрований в домоволодінні доглядав за ним, підтримував житло та надвірні споруди в належному технічному стані, здійснював поточні та капітальні ремонти, утримував прилеглу до будинку земельну ділянку, сплачував комунальні послуги, тобто в якості власника ніс тягар утримання майна за змістом ст. 322 ЦК України. Протягом всього часу володіння позивача майном його власник ніяких вимог про виселення сімї ОСОБА_3 з будинку чи про повернення нерухомості не заявляв.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Частина 4 цієї ж статті передбачає, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Відповідно до положень ст. 5 ЦК України про дію законів у часі та п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України), норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з приводу права власності на житловий будинок за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Жемчужне, вул. Молодіжна, 7-а.

Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Умовою володіння при набутті права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є безтитульність такого володіння. Вказана умова прямо випливає зі змісту ст. 344 ЦК України. Тобто, за набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

В свою чергу, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. Особа може відмовитись від права власності, вчинивши дії, які свідчать про її відмову від права власності (ч. 1 ст. 347 ЦК України).

В даному випадку є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляв зацікавленості до нього та наміру визнати річ своєю, погодився з її втратою, тому вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця.

Позивач в підтвердження того, що його батько, а після смерті останнього і він, володів та відкрито користувався зазначеним майном як власник, і продовжує відкрито, добросовісно і безперервно користуватися житловим будинком по цей час протягом більш ніж десяти років, надав суду договори на надання комунальних послуг і квитанції про їх оплату. Крім того, видані виконкомом ОСОБА_2 сільської ради Юрївського району Дніппропетровської області довідки від 17.09.2015 р. № 501 та від 10.11.2015 р. № 600 підтверджують факт проживання ОСОБА_1 з 2003 року по теперішній час в житловому будинку за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Жемчужне, вул. Молодіжна, 7-а (колишні адреси - 9/а, 7), та належність нерухомості померлому ОСОБА_3 (а.с. 93, 94, 95-106).

Допитані як свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 показали, що ОСОБА_3 та його сина ОСОБА_1 знають давно, оскільки проживають в одному селі. Пояснили, що будинки по вулиці Молодіжна в с. Жемчужне будував та в подальшому розпоряджався ними колгосп «Росія». Сімя ОСОБА_1 переїхала в с. Жемчужне разом з іншими переселенцями в період 1995-1996 року з іншого населеного пункту, який підлягав відселенню у звязку з будівництвом водоканалу.

Свідки також повідомили, що на момент смерті ОСОБА_3 в домоволодінні за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Жемчужне, вул. Молодіжна, 7-а, разом з ним проживав син померлого ОСОБА_1 Позивач, а за життя і його батько, здійснювали поточні ремонти в будинку та господарських спорудах, підтримували прибудинкову територію в належному стані, сплачували комунальні послуги, тобто на погляд свідків бузсумнівно поводились як власники будинку. З 1995 року до своєї смерті ОСОБА_3 ніколи не виїздив на інше місце проживання. Власник будинку або його представники ніколи не навідувались до будинку, ніяких вимог до позивача не заявляли.

З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, оскільки вони принесли присягу та попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, а пояснення обєктивно підтверджуються та не суперечать іншим зібраним у справі доказам і матеріалам справи.

Такий спосіб виникнення права власності як набувальна давність можливий за умови сукупності обставин, зазначених в ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчитись визначений законом строк, який для нерухомого майна складає десять років. Відкритість та безперервність означають, що особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, а також що протягом встановленого законом строку титульний володілець не заявляв вимог про повернення йому майна. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Під час судового розгляду встановлено всі обставини, які дозволяють вважати, що померлий ОСОБА_3 являвся добросовісним набувачем, оскільки протягом більш ніж 10 років відкрито та безперервно володів будинком. Правовідносини регулюються положеннями ст. 344 ЦК України, згідно з якою особа набуває право власності за набувальною давністю, якщо вона добросовісно заволоділа чужим майном і відкрито та безперервно володіє цим майном протягом установленого строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Зазначену норму слід розуміти так, що право доводити обставини добросовісного володіння після смерті спадкодавця може його правонаступник (спадкоємець) і необовязково, аби останній проживав разом з померлим і разом з ним володів річчю. Достатньо того, що він є спадкоємцем і у встановлений законом строк прийняв спадщину.

Тобто, якщо майном добросовісно і безперервно володів спадкодавець, то після його смерті спадкоємець може приєднати до часу, яким володів річчю спадкодавець, свій час володіння, і з настанням визначеного ст. 344 ЦК України строку вже спадкоємець може порушувати питання про визнання за ним права власності за давністю володіння.

Як встановлено, ОСОБА_3 помер 25 вересня 2014 року. Відповідно до частин 1 та 2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Статтями 1216 та 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст.ст. 1217, 1258, 1261 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Позивач являється сином померлого ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії IІ-КИ № 346137, виданим ОСОБА_2 сільською радою Павлоградського району Дніпропетровської області 13 липня 1976 року, відтак має право на спадкування у першу чергу (а.с. 11).

Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1269 ЦК України обовязковою умовою реалізації спадкових прав спадкоємцем, який не проживав постійно разом зі спадкодавцем, є подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини.

Спадщину після смерті ОСОБА_3 позивач прийняв своєчасно шляхом подання заяви про прийняття спадщини приватному нотаріусу Юрївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_9, на підставі чого 06.03.2015 року заведено спадкову справу № 09/2015. З матеріалів спадкової справи встановлено, що дочка померлого, ОСОБА_10, з заявою про прийняття спадщини не зверталась. За життя спадкодавець заповіту не складав, в шлюбі не перебував (а.с. 107-120).

Таким чином, ОСОБА_1 у встановленому законом порядку прийняв спадщину, спадкоємець, який має право на спадщину за законом, в силу ч. 1 ст. 1272 ЦК України вважається таким, що не прийняв її, інших спадкоємців, які мають право на спадкове майно, не виявлено. Тому суд доходить висновку, що позивач являється єдиним спадкоємцем першої черги за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Юрївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_9 з проханням видати йому свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, однак нотаріус постановою від 23.04.2015 року відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні документи на обєкт нерухомого майна, що підтверджують його належність на праві власності спадкодавцю (а.с. 16).

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві (п. 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5).

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Отже, зазначена постанова державного нотаріуса є такою, що відповідає вимогам нормативних актів.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю виходить з положень статей 5, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. Особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

У п. 124 справи "Онер'їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey) (N 48939/99) ЄСПЛ наголосив, що поняття «майно» у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод має автономне значення, яке охоплює не лише право власності на матеріальні речі, і воно не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: питання, яке при цьому потребує вирішення, полягає в зясуванні наявності підстав вважати, що обставини справи, ураховані в цілому, надають заявникові титул щодо матеріально-правового інтересу. Поняття «майно» охоплює не лише існуюче майно, але також може стосуватися засобів праводомогання, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання щодо ефективного здійснення права власності.

Оскільки ОСОБА_1 доведені обставини, на які він посилається в позові, належними та допустимими доказами, позивач являється спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3, а останній мав законні підстави вважати нерухоме майно своєю власністю, суд доходить висновку про можливість визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на домоволодіння, розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Жемчужне, вул. Молодіжна, 7-а. При цьому суд приєднує до часу володіння житловим будинком ОСОБА_1 час, протягом якого цим майном володів його батько ОСОБА_3 Інших осіб, які б заявляли вимоги щодо повернення або визнання за ними права власності на вказане нерухоме майно, судом не встановлено. Отже, визнання права власності не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 294ЦПК України, ст.ст. 5, 16, 322, 328, 344, 346, 347, 1216, 1217, 1218, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296, 1297 ЦК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право приватної власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с. Жемчужне, вул. Молодіжна, будинок 7-а.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Юрївський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І.О.Гайдар