АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/6750/15
Головуючий 1 інстанції - Алфьорова Т.М.
Справа № 645/834/15ц Доповідач - Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Малінської С.М., Даниленка В.М.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 05 серпня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, Двадцятої Харківської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним, -

встановила:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом. Просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 та посвідчений державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори 14 вересня 1984 року за реєстром №3-2660.

Посилалась на те, що її батькам на підставі Договору забудови від 16 лютого 1957 року належало домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Після смерті батька у 1970 році за домовленістю між спадкоємцями спадщину прийняла її мати ОСОБА_5, яка і стала власником цього домоволодіння. У 1986 році ОСОБА_5 померла. На момент смерті матері позивач проживала та була зареєстрована за однією адресою з останньою, а тому прийняла спадщину фактичним шляхом. Крім неї право на спадщину мала її рідна сестра - ОСОБА_7. ІНФОРМАЦІЯ_3 сестра померла. Про смерть сестри вона дізналась у жовтні 2013 року від сина останньої, як і про те, що він оформляє спадщину після смерті матері на домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1. Як з'ясувалося ОСОБА_5 14 вересня 1984 року заповіла все своє майно дочці - ОСОБА_7, яка після смерті матері подала заяву про прийняття спадщини за заповітом.

Позивач вважала, що є підстави для визнання заповіту недійсним, оскільки заповіт підписаний сторонньою особою ОСОБА_8; у заповіті відсутнє зазначення адреси особи, на користь якої складений заповіт та адреси особи, яка проставила підпис замість заповідача; у заповіті допущені виправлення, які також посвідчені неналежним чином. На думку позивача заповіт або було складено не ОСОБА_5, а якщо нею, то під впливом обману чи вона не усвідомлювала значення своїх дій. Акцентувала увагу на тому, що заповіт був складений таємно від родичів та, що ОСОБА_7 за життя не оформляла спадщину.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 05 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проти задоволення скарги заперечували.

Від Восьмої Харківської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника.

Перевіряючи законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.534 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Стаття 541 цього Кодексу передбачала, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

За приписами ст. 543 ЦК УРСР 1963 року - якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено.

Судовим розглядом встановлено, що у 1973 році ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка стала власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

14 вересня 1984 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно, де б таке не знаходилось та з чого б воно не складалось, що мало належати їй на день смерті, заповідала своїй дочці - ОСОБА_7.

Заповіт був посвідчений державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Головань В.Я. та зареєстрований в реєстрі № 3-2660.

Замість неписьменної ОСОБА_5 заповіт був підписаний ОСОБА_8, особу якого, як і особу заповідача нотаріусом було встановлено, їх дієздатність перевірено, текст заповіту прочитано.

Отже нотаріус діяв у відповідності до вимог чинного на той час ЦК УРСР та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української PCP за № 45/5 від 31 жовтня 1975 року.

Факт складання спірного заповіту та факт його підписання ОСОБА_8 замість неписьменної заповідача підтверджується і даними реєстру нотаріальних дій Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, де є запис про посвідчення заповіту від імені ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, неписьменної, за неї на її особисте прохання в присутності нотаріуса ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, який на момент підписання заповіту мешкав у АДРЕСА_2, із зазначенням його паспортних даних.

09 лютого 1986 року ОСОБА_5 померла. У квітні того ж року ОСОБА_7 прийняла спадщину, звернувшись до Восьмої Харківської державної нотаріальної контори з відповідною письмовою заявою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином дослідженні та оцінені (ст. 212 ЦПК України), виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а також не довела, що заповіт не відповідав волі заповідача або був складений нею під впливом фізичного або психічного тиску, що спадкодавець була письменною, і що підпис на заповіті не ОСОБА_8.

Такий висновок суду першої інстанції грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні письмових доказів у справі та показань свідка, яким надана правильна правова оцінка.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно вважав встановленим факт неписьменності заповідача не можна визнати обґрунтованим, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зворотного. Та обставина, що в матеріалах інвентарної справи містяться «підписи» ОСОБА_5 не може свідчити про її письменність у розумінні цього визначення.

Не впливають на правильність висновків суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_8 будучи допитаний судом в якості свідка заперечував факт підписання ним спірного заповіту, оскільки з моменту цієї події минуло понад 30 років, а тому ОСОБА_8, який є особою похилого віку, може не пам'ятати факту підписання ним заповіту замість неписьменної ОСОБА_5.

Не має правового значення і той факт, що свідок ОСОБА_8 заперечував факт особистого знайомства з ОСОБА_5, оскільки закон не пов'язував можливість підписання заповіту замість неписьменного заповідача з особистим знайомством останнього з особою, яка ставить підпис у заповіті.

Не спростовують висновків суду і доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції взяв до уваги висновок судової почеркознавчої експертизи, який був проведений незважаючи на невиконання клопотання експерта про надання додаткових матеріалів - зразків почерку ОСОБА_8.

Так, матеріалами справи встановлено, що судом першої інстанції було задоволено клопотання позивача і у справі призначена судова почеркознавча експертиза підпису ОСОБА_8 у спірному заповіті. Підставою для призначення експертизи стала саме та обставина, що допитаний судом в якості свідка ОСОБА_8 заперечував той факт, що він ставив свій підпис у заповіті замість неписьменної особи і з ОСОБА_5 знайомий не був.

29 квітня 2015 року експертами Харківського НДІСЕ ім.Засл. Проф.М.С. Бокаріуса була проведена експертиза на предмет належності підпису в заповіті ОСОБА_5 ОСОБА_8 та встановлено, що підпис у спірному заповіті виконано останнім. Для забезпечення проведення експертизи судом були витребувані документи про які просила позивач і саме ці документи досліджувались експертом.

Як у суді першої інстанції так і під час розгляду справи апеляційним судом, позивачем було заявлено клопотання про призначення у справі повторної почеркознавчої експертизи. У задоволенні такого клопотання було відмовлено з тих підстав, що доводи на які посилалась позивач в обґрунтування необхідності призначення повторної експертизи, не давали підстав для сумніву у правильності першої експертизи.

Зокрема, позивач просила провести експертизу без витребування додаткових матеріалів, а на підставі тих, які вже були предметом експертного дослідження. При цьому представник позивача посилалась на те, що ОСОБА_8 відмовився надавати експериментальні зразки свого підпису.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_7 за життя не зареєструвала право власності на успадковане нерухоме майно на дійсність заповіту не впливає. Судом встановлено та не заперечується позивачем, що ОСОБА_7 у передбачений законом строк та спосіб спадщину після смерті матері ОСОБА_5 прийняла.

Твердження позивача про те, що їй до 2013 року не було відомо про існування спірного заповіту також не впливають на його дійсність, до того ж є бездоказовими. Відповідачі ж стверджують, що ОСОБА_1 знала про такий заповіт ОСОБА_5, з цього приводу між сестрами існував конфлікт, вони не підтримували родинних відносин.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і зводяться до переоцінки досліджених і правильно оцінених судом доказів.

Вищенаведене свідчить, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, не допустив порушень вимог закону при прийнятті оскаржуваного рішення, а отже таке є законним і обгрунтованим.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 05 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді