АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/2394/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3360/15Головуючий у 1-й інстанції Гудков С. В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Панченка О.О., Прядкіної О.В.

При секретарі : Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, який обгрунтовував тим, що 15 червня 2015 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу №01611 з додатками, умовами якого було передбачено зобов'язання лізингодавця придбати предмет лізингу - автомобіль Peugeout 3008 та передати його у користування лізингоодержувачу. При цьому ним було сплачено 50000 грн. , які він вважав частковим платежем за автомобіль, проте останні виявилися адміністративним платежем як винагорода лізингодавцю.

Вважає, що навмисними діями працівників товариства він був введений в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань та просив визнати п. 12.1 договору фінансового лізингу недійсним, розірвати даний договір та стягнути з відповідача 50000 грн. і 500 грн. банківської комісії.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 серпня 2015 року позов ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" про визнання договору недійсним, стягнення коштів - задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу №01611 від 15 червня 2015 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" та ОСОБА_2.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" на користь ОСОБА_2 грошову суму 50 000 гривень, сплачену як адміністративний платіж за організацію договору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" на користь держави судовий збір в розмірі 743 гривні 60 копійок.

В апеляційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та відмовити в задоволенні позову. Вважає, що при укладанні договору фінансового лізингу сторони дотрималися всіх вимог законодавства, зокрема положень ЗУ «Про фінансовий лізинг» та відповідних норм ЦК України. Крім того, самим позивачем не доведено факту введення його в оману діями працівників компанії при укладанні договору.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про її задоволення.

Згідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 15 червня 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна»» був укладений договір фінансового лізингу №01611 з відповідними додатками до нього.

Умовами договору фінансового лізингу визначено, що лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль Peugeout 3008, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору, вартістю 22 080,00 доларів США, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 496 800,00 грн., у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього на лізингоодержувача згідно з умовами даного договору.

Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця : адміністративного платежу, авансового внеску, комісії за передачу лізингу, у разі наявності, сплати різниці до сплаченого авансового платежу на умовах, викладених в п.9.4 ст.9 даного договору.

Крім того, додаток договору №1 містив інформацію щодо сплати авансового платежу в розмірі 50%, адміністративного платежу в розмірі 10%, комісії за передачу в розмірі 3%.

На виконання умов договору фінансового лізингу, 15 червня 2015 року ОСОБА_2 було сплачено 50000,00 грн. на користь ТОВ «Євролізинг Україна» адміністративного платежу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що права позивача як лізингоодержувача обмежені умовами договору, між сторонами існує дисбаланс прав та обов'язків не на користь споживача ОСОБА_2, умови договору свідчать про їх несправедливість. Часткове визнання умов договору недійсними зумовить зміну інших взаємопов'язаних положень, а отже є підстави для визнання договору фінансового лізингу недійсним в цілому згідно до вимог ч.6ст.18 Закону України «Про захист прав споживача».

Колегія суддів не може погодитись з вказаним висновком суду з наступних підстав.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.

Частиною 1 статті 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

У ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту укладеного між сторонами договору фінансового лізингу вбачається, що сторони визначили та погодили основні умови договору, які передбачені ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Одночасно сторони визначили умови переходу права власності на об'єкт лізингу, відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу, права та обов'язки сторін.

Факт підписання ОСОБА_2 як договору так і додатків до нього, свідчить, що його волевиявлення було вільним та перед підписанням договору він мав змогу детально ознайомитися з його текстом, після підписання жодних застережень ним висловлено не було.

При цьому, сам зміст договору дає роз'яснення щодо термінів, які в ньому використовуються, зокрема визначено, що авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначено у додатку №1 договору, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця, на умовах договору, до моменту передачі предмета лізингу. Повернення авансового платежу відбувається на умовах та у порядку передбаченими договором.

Розмір такого платежу визначає додаток до договору №1.

При цьому, звертає на себе увагу те, що в первісних позовних вимогах позивач ставив питання про визнання п.12.1 договору фінансового лізингу недійсним з підстав його несправедливості та невідповідності положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача», а в подальшому 17 серпня 2015 року подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, де просив визнати весь договір фінансового лізингу недійсним без зазначення правових підстав такої вимоги.

Даючи оцінку даній заяві, колегія суддів зазначає, що остання не відповідає загальним вимогам, визначеним процесуальним кодексом для пред'явлення позовної заяви, не оплачена відповідною ставкою судового збору та не містить будь-яких правових обґрунтувань в частині визнання всього договору фінансового лізингу недійсним.

Між тим, розглядаючи позовні вимоги, суд дійшов висновку, що оскільки окремі умови договору (п.12,1, п.1.4) свідчать про їх несправедливість в розумінні ч.6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача» та мають місце умови, що свідчать про дисбаланс прав та обов'язків сторін на шкоду позивачу, укладений договір фінансового лізингу слід визнати недійсним в цілому.

При цьому, суд першої інстанції зауважив, що в судовому засіданні відповідач не обґрунтував співмірність розміру адміністративного платежу в 50000 грн. самим наданим послугам в цій частині, оскільки фактично останні зводились лише до виготовлення стандартної форми договору.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками, оскільки останні суперечать визначеним ст.3 ЦК України принципам свободи договору, згідно якого учасники цивільно-правових угод наділені правом вільно встановлювати свої права та обов'язки.

Пунктом 17.4 договору фінансового лізингу визначено, що підписанням останнього та додатків до нього лізингоодержувач ОСОБА_2 засвідчив, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ "Євролізинг Україна", що стосуються змісту даного договору та додатків до нього, проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв'язку із укладенням та виконанням даного договору.

Крім того, право лізингоодержувача на відмову від договору в односторонньому порядку визначено як ч. 1 ст. 7 Закону, згідно якого останній має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку, так і положеннями статті 12 договору, яка регламентує порядок розірвання договору, порядок повернення коштів та відповідальність сторін за невиконання умов останнього.

Згідно п. 12.1 договору, лізингоодержувач який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Частиною 2 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

При цьому, в ході розгляду справи самим позивачем не було доведено обставин, на які він посилався як на підстави своїх вимог, зокрема щодо невідповідності договору фінансового лізингу вимогам ст.ст. 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» та доказів невідповідності спірного договору загальним положенням ст.203 ЦК України.

На зазначені обставини, суд першої інстанції належної уваги не звернув, допустився помилки в застосуванні до спірних правовідносин норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення та постановлення по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» задовольнити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 серпня 2015 року скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

З оригіналом згідно.

Судді: