У Х В А Л А

22 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І.,Сімоненко В.М.,
розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Пріоритет-інтер» в особі ліквідатора ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 липня 2015 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Пріоритет-інтер» до ОСОБА_5, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Фарватер Інтер», товариство з обмеженою відповідальністю «Рент Центр», товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Амстердам», Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», ОСОБА_6, про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно,

встановила:

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 1 грудня 2014 року позов ТОВ «Пріоритет-інтер» задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Пріоритет-інтер» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 липня 2015 року касаційні скарги ТОВ «Пріоритет-інтер» та ПАТ «ОТП Банк» задоволено частково, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У поданій до Верховного Суду України заяві ТОВ «Пріоритет-інтер» в особі ліквідатора ОСОБА_4 просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 липня 2015 року та залишити в силі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 1 грудня 2014 року, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 387, 388 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Постановляючи ухвалу про скасування рішень судів попередніх інстанцій й направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, касаційний суд виходив із того, що апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позову, не врахував, що позивач зареєстрував право власності на спірні нежитлові приміщення до виникнення спору про розірвання договору купівлі-продажу, а тому дійшов передчасного висновку про припинення між сторонами правовідносин. Крім того, встановивши, що майно набуте особою на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що можливість витребування майна власником із незаконного володіння можливо тільки в тому разі, коли майно придбане за відплатним договором, а тому не встановив й не визначив вид (класифікацію) правочину за яким відповідач набув нерухоме майно. Суд не врахував, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

У наданих для порівняння:

- постанові Верховного Суду України від 11 червня 2014 року суд виходив із того, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею;

- постанові Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року суд виходив із того, що у разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України. У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором права відчужувати це майно;

- постановах Верховного Суду України від 28 січня 2015 року, від 16 квітня 2014 року суд виходив із того, що за змістом частини першої статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею;

- постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року суд постановив відмовити у задоволенні заяви про перегляд рішення суду касаційної інстанції у зв'язку із відсутністю неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах;

- постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2012 року суд виходив із того, що погодившись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спірне майно вибуло із володіння товариства поза його волею, суд касаційної інстанції одночасно погодився і з висновком суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для витребування цього майна у відповідачів, оскільки вони придбали спірні приміщення у особи при належному її волевиявленні на відчуження цього майна. Проте такий висновок суперечить нормам частини першої статті 388 ЦК України, яка передбачає необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому перепродала це майно відповідачу.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Пріоритет-інтер» до ОСОБА_5, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Фарватер Інтер», товариство з обмеженою відповідальністю «Рент Центр», товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Амстердам», Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», ОСОБА_6, про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Пріоритет-інтер» в особі ліквідатора ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 липня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко