У х в а л а

іменем україни

4 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «СаТер», третя особа - реєстраційна служба Тернопільського міського управління юстиції, про визнання частково недійсним попереднього договору та договору купівлі-продажу, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та скасування рішення про державну реєстрацію за касаційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_5, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 16 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати частково недійсними попередній договір від 16 травня 2013 року та договір купівлі - продажу 40/100 частин нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 від 21 серпня 2013 року, визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на 40/100 частин нежитлового приміщення по АДРЕСА_1, зареєстрованого за товариством з обмеженою відповідальністю «СаТер» (далі - ТзОВ «СаТер»); скасувати рішення про державну реєстрацію 40/100 частин не житлового приміщення загальною площею 86.8 кв.м у АДРЕСА_1 за ТзОВ «СаТер».

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 6 травня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено попередній договір, за яким остання зобов'язалась продати 40/100 частин нежилого приміщення, що знаходиться у АДРЕСА_1. Ними, на виконання умов зазначеного попереднього договору, 21 серпня 2013 року було укладено договір купівлі - продажу вказаної частини нежилого приміщення. У подальшому ОСОБА_2 передала приміщення ТзОВ «СаТер». На його думку, укладені договори є недійсними, такими що порушують його законні права та інтереси, оскільки на час їх укладення, частина приміщень, що була предметом продажі, належала йому на підставі договору дарування від 16 серпня 2011 року, а не ОСОБА_4

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю заявлених позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що договір дарування 40/100 частин нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 від 16 серпня 2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, є нікчемним, оскільки його укладено без згоди іпотекодержателя; право власності у позивача на спірний об'єкт нерухомості за договором дарування не виникло, а тому відчуження спірного нерухомого майна іншій особі не порушують прав та законних інтересів позивача.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 16 серпня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування частини нежилого приміщення, за умовами якого останній прийняв у дар 40/100 частини приміщення, що знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею 86,8 кв.м.

8 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку нежитлове приміщення, що знаходиться у АДРЕСА_1.

Тобто під час укладення вищевказаного договору дарування діяла іпотека, яка була припинена 21 серпня 2013 року.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

16 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір, за яким сторони зобов'язались на погоджених у цьому договорі терміну та умовах, вчинити договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

21 серпня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_6, та зареєстрований в реєстрі за № 76.

Також встановлено, що на даний час ТзОВ «СаТер» є власником приміщення площею 135,6 кв.м, що знаходиться у АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 3 березня 2014 року.

За умовами ст. <nau://ukr/435-15|st6>, 627 ЦК України <nau://ukr/435-15|st627> сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ст. 629 ЦК України <nau://ukr/435-15|st629> передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Суди, розглядаючи справу, не врахували вимоги частини 3 статті 334 ЦК України згідно якої право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Таким чином, ОСОБА_4, при наявності чинного договору дарування від 16 серпня 2011 року, не мала права укладати спірний договір від 21 серпня 2013 року.

Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Пунктом 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавствами вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що у випадку коли для розпорядження предметом застави була необхідною згода заставодержателя (частина друга статті 586 ЦК України), правочин заставодавця щодо розпорядження предметом застави, вчинений без згоди заставодержателя після укладення договору застави, не може бути визнаний недійсним за позовом заставодержателя, оскільки в пункті 2 частини другої статті 592 ЦК України установлено інший наслідок порушення заставодавцем правил про розпорядження предметом застави, а саме - пред'явлення вимоги про дострокове виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а також тому, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»).

Частиною 3 статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Отже, правочин щодо відчуження майна, що є предметом іпотеки, без згоди іпотекодержателя може бути визнаний недійсним лише за позовом іпотекодержателя у судовому порядку.

Натомість ПАТ «УкрСиббанк» не звертався з позовом про визнання недійсним договору дарування від 16 серпня 2011 року.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 прийняв в дар 40/100 частини приміщення, що знаходиться у АДРЕСА_1.

Оскільки судове рішення про визнання недійсним договору дарування від 16 серпня 2011 року відсутнє, то вказаний договір є дійсним.

Отже, судами неправильно застосовано норми матеріального права, а саме ст.ст. 9, 12 Закону України «Про іпотеку», та не застосовано закон, який потрібно було застосувати - ст. 204 ЦК України.

Суди, ухвалюючи рішення, у порушення ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st212>-214 <nau://ukr/1618-15|st214>, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st315> не врахували, що відповідно до вимог ст. 396 ЦК України <nau://ukr/435-15|st396>, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

ОСОБА_1 набув право звернення до суду за захистом свого інтересу, пов'язаного з переходом права власності на спірне майно, а тому суди передчасно дійшли висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, ураховуючи, що судами не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 16 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик