Справа № 442/6041/14 Головуючий у 1 інстанції: Івасівка А.П.
Провадження № 22-ц/783/994/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Гриновця Б.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.

при секретарі: Жукровській Х.І.,

з участю: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3;

представника відповідача ОСОБА_4;

прокурора Лящука Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_5 акціонерного товариства «Державного експортно-імпортного банку України» ОСОБА_6 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення суми вкладу та повернення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 листопада 2014 року вказаний позов задоволено.

Ухвалено стягнути з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_2 суму вкладу в розмірі 25000,00 доларів США, що становило 389000,00 грн. та на користь держави 3654,00 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач.

У поданій апеляційній скарзі покликається на те, що судом першої інстанції при ухваленні зазначеного рішення допущено порушення норм матеріального та процесуального права та неповно зясовано обставини справи, які мають важливе значення. Зокрема, вказує на те, що судом першої інстанції не враховано численних неузгодженостей в копії квитанції наданої ОСОБА_2 та договорі вкладу, а також того, що жодних рахунків на імя позивача не відкривалося.

На підставі вказаного, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що позивач 12.08.2014 року звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із позовом про відшкодування моральної і матеріальної шкоди завданої злочином (а.с.1-6). Як вбачається із змісту позовної заяви підставою звернення до суду було визначено ст.1172 ЦК України, а саме відшкодування шкоди, завданої працівником ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України».

В процесі розгляду справи позивач уточнювала позовні вимоги, зменшивши розмір позовних вимог (а.с.78-79).

Крім того, 30.10.2014 року позивач змінила підстави звернення з позовом, визначивши такою ст.ст.1058-1060 ЦК України, що вбачається із змісту відповідної заяви (а.с.90-95).

Згідно зазначеної заяви позивач вважає, що між нею та відповідачем виникли цивільно-правові відносини за договором банківського вкладу (депозиту), оскільки між нею та відповідачем в особі начальника відділення в м. Дрогобичі ОСОБА_7 25.09.2012 року було укладено договір строкового банківського вкладу «Класичний» №38875-32451 (а.с.19-20). Відтак, на виконання умов цього договору нею було внесено 25000,00 доларів США в касу банку для перерахунку на її депозитний рахунок, що підтверджується, на її думку, квитанцією від 25.09.2012 року (а.с.21).

Суд першої інстанції, погодившись з такими доводами, ухвалив рішення про задоволення позовних вимог та стягнув з відповідача 25000,00 доларів США, що становило 389000,00 грн. та суму судового збору, відповідно до уточнених в судовому засіданні позовних вимог. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини за договором банківського вкладу (депозиту) (а.с.104-106).

Проте, колегія суддів із такими висновками суду першої інстанції та доводами позивача не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Частиною 1 ст.1059 ЦК України встановлено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Вказана норма деталізована в Положенні про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління НБУ №516 від 03.12.2003 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2003 року за №1256/8577 (далі Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами).

Відповідно до п.1.4. цього Положення в редакції від 26.12.2011 року (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) Залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Одним із таких видів «інших документів, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів» є квитанція. Згідно п.2.9. Розділу IV «Касові операції банків

(філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками України, затвердженої Постановою Правління НБУ №174 від 01.06.2011 року і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.06.2011 року за №790/19528 в редакції від 27.01.2012 року (чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі Інструкція про ведення касових операцій банками України) банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп "вечірня" чи "післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Таким чином, на думку колегії суддів, зазначеним пунктом Інструкції про ведення касових операцій банками України визначено спеціальні реквізити квитанції.

Згідно п.1.1. Розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками України квитанція відноситься до касових документів.

Пунктом 1.3. зазначеного розділу Інструкції про ведення касових операцій банками України визначено, що касові документи мають містити такі обов'язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію. До обов'язкових реквізитів касових документів, які оформляються для зарахування суми готівки на відповідні рахунки (крім зазначених вище), також належать номер рахунку отримувача та найменування і код банку отримувача.

Як вбачається із копії наданої позивачем квитанції, якою, на її думку, повинно підтверджується внесення готівки на її депозитний рахунок, така в повній мірі не відповідає вимогам Інструкції про ведення касових операцій банками України. Зокрема у графі призначення платежу вказано, що кошти внесені на депозитний рахунок «№324512 від 25.09.2012 року». Однак, як вбачається із матеріалів справи, зокрема копії договору строкового банківського вкладу «Класичний» номером такого є «№38875-32451», датою укладення 25.09.2012 року (а.с.19).

Крім того, у п.1.1. зазначеного договору вказано, що «вкладнику» повинен би був бути відкритий вкладений (депозитний) рахунок в євро №2451 (а.с.19).

На підставі вказаного, колегія суддів приходить до висновку, що при укладенні договору банківського вкладу (депозиту) між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_2 не було дотримано всіх вимог цивільного законодавства, необхідних для додержання письмової форми цього договору, в контексті ч.1 ст.1059 ЦК України, оскільки квитанція, якою підтверджується, на думку позивача, внесення нею грошових коштів на її депозитний рахунок не відповідає вимогам Інструкції про ведення касових операцій банками України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно п.1.4. Розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» цієї Інструкції (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) клієнт заповнює касові документи від руки чи за допомогою технічних засобів або банк (філія, відділення) за згодою клієнта заповнює касові документи із застосуванням технічних засобів або системи автоматизації банку (далі - САБ) . Правильність заповнення банком (філією, відділенням) реквізитів касового документа із застосуванням технічних засобів або САБ клієнт засвідчує своїм підписом.

Про обґрунтованість такої позиції колегії суддів свідчить і правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 29.01.2014 року у справі №6-149ц, згідно якої просто наявність ощадної книжки (квитанції) не засвідчує факту укладення договору банківського вкладу та внесення вкладником грошової суми.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

У справі, яка розглядається апеляційним судом, суд першої інстанції зазначені положення норм матеріального закону не врахував і, встановивши, що між сторонами укладено договір банківського вкладу в письмовій формі з дотриманням вимог, установлених законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, дійшов, на думку колегії, помилкового висновку про існування підстав для повернення вкладу за таким договором.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, відносно ОСОБА_7 було відкрито кримінальне провадження та направлено до суду обвинувальний акт щодо повідомлення їй про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.191, ч.4 ст.191, ч.5 ст.191, ч.1 ст.366, ч.2 ст.366, ч.2 ст.190, ч.1 ст.358, ч.1 ст.209 КК України. Згідно цього обвинувального акту ОСОБА_7 підозрюється, серед іншого, в тому, що з корисливих мотивів 25.09.2012 року склала і видала завідомо неправдиві офіційні документи, а саме: депозитний договір №38875-32451 від 25.09.2012 року на імя ОСОБА_2, в який внесла завідомо неправдиві відомості про те, що банк отримав від останньої кошти в сумі 25000,00 доларів США, які в подальшому діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою привласнення, шляхом підроблення офіційних документів привласнила.

Про існування факту неправомірного заволодіння її коштами неодноразово зазначала і сама позивач у своїх заявах, поясненнях та позовній заяві зокрема.

Про те, що грошові кошти позивача не надходили до ПАТ «Державного експортно-імпортного банку України» та не розміщувались в такому свідчить і довідка банку, надана позивачу (а.с.18).

Відтак, колегія суддів вважає, що позивач обрала невірний спосіб захисту своїх порушених прав та інтересів, змінивши підставу позову, а суд першої інстанції, всупереч ч.4 ст.10 ЦПК України, не зясував обставини справи всебічно та обєктивно, не розяснив позивачу наслідки зміни підстави позову, у звязку з чим порушив норми матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, згідно п.п.1, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі вказаного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Згідно ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відтак, зважаючи на встановлені судом обставини та зазначене вище, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.п.3, 4 ч.1 ст.309, ч.2 ст. 314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

апеляційну представника відповідача ОСОБА_5 акціонерного товариства «Державного експортно-імпортного банку України» ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення суми вкладу та повернення грошових коштів.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Б.М.Гриновець

Судді: М.Я.Богонюк

ОСОБА_8