РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року Солом»янський районний суд м.Києва в складі:

головуючого- судді -Кушнір С.І,

при секретарі - Загородній І.С., Глушко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу, про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 в жовтні 2013 р. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу та спільне ведення господарства (спільну діяльність) з 1996-2011 р. та просив визнати право власності на 19/50 частки нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2, придбаного по договору купівлі-продажу від 07.11.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з відповідачем з вересня 1996 р. почали проживати однією сім»єю, а з 2003 р. почали проживати за адресою: АДРЕСА_2. В цей час разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, придбавали майно для сумісного користування.

У 2003 р. на гроші позивача придбали будинок за адресою: АДРЕСА_2. Спільними зусиллями, але за гроші позивача проводили ремонт будинку.

Встановлення факту проживання однією сім»єю необхідно для визнання права спільної сумісної власності в порядку ст.74 СК України на майно, набуте за час спільного проживання з відповідачем.

В судовому засіданні позивач змінив підстави позову, в заяві від 25.12.2013 р. зазначив, що з 1996 р. з ОСОБА_3 почали проживати однією сім»єю у м.Харкові, а з 2001 р. переїхали до м.Києва і почали орендувати квартиру за адресою: АДРЕСА_2. А вже з 07.11.2003 р., після придбання частини будинку, почали проживати однією сім»єю за цією адресою. Договір купівлі-продажу 19/50 частин будинку був оформлений на ОСОБА_3, тому що в подальшому планували зареєструвати шлюб.

Для оплати будинку брав гроші в сумі 30000 доларів США в борг у свого зайомого ОСОБА_1 На момент придбання будинку активно займався діяльністю, пов»язаною з придбанням за кордоном автомобілів, а відповідач на той час взагалі не працювала і повністю була на його утриманні до 2011 р. Також надавав матеріальну допомогу матері відповідача.

Відповідно до ч.1, 2 ст.17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї, є їхньою спільною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об»єдналися для спільної діяльності, є їхньою спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між рними. Розмір частки визначається ступенем його трудової участі.

Враховуючи, той факт, що придбання спільного майна проводилось за кошти позивача, то доля позивача значна більша від участі у цьому ОСОБА_3, яка приймала участь у незначній підтримці функціонування придбаного майна. Тому позивач просив встановити факт проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 та ведення спільної діяльності з 1996 по 2011 рік та визнати за ним право спільної сумісної власності на 19/50 частки будинку за адресою: АДРЕСА_2, придбаного відповідно до договору купівлі-продажу від 07.11.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, як придбане внаслідок спільної праці громадян, що об»єдналися для спільної діяльності Квартиру за адресою: Російська Федерація, АДРЕСА_1 залишити у власності ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав наведених в позовній заяві.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували та пояснили, що в 1996 р. між позивачем та відповідачем існували близьки стосунки і на той час бажали укласти шлюб. Через різні погляди на подальше спільне майбутнє, з відповідачем відмовились від наміру реєструвати шлюб та припинили стосунки, але продовжували іноді спілкуватись, як добрі знайомі.

З 2001 р. відповідач переїхала до м.Києва та почала орендувати частину будинку за адресою: АДРЕСА_2. Позивач ОСОБА_2 зареєструвався в 2003 р. в частині будинку, що належалу сусіду ОСОБА_5 На прохання позивача відповідач тільки в 2007 р. зареєструвала позивача в частині будинку, що належав їй на праві власності.

В 2003 р. відповідач взяла в борг у тітки ОСОБА_6 30000 доларів США на придбання 19/50 частин будинку за адресою: АДРЕСА_2. Гроші відповідач повертала частинами до грудня 2005 р. Спільного бюджету та спільного господарства з позивачем не було. З позивачем відповідач не вела спільну діяльність та не отримували спільні доходи. Відповідач не надавала згоди на ведення спільної діяльності. Копії довіреностей не є належними доказами спільної діяльності, оскільки відповідач не надавала згоду на ведення спільної діяльності та не доводять факту здійснення такої діяльності.

На момент придбання відповідачем 19/50 частин будинку АДРЕСА_2 діяв КпШС України. Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, майно нажите подружжям за час шлюбу є спільною сумісною власністю.

Придбані 07.11.2003 р. 19/50 частин будинку АДРЕСА_2 належать на праві власності відповідачу і позивач не має прав на це майно.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 07.11.2003 р. ОСОБА_3 купила 19/50 частин житлового будинку АДРЕСА_2 з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі за № 2506.

Пунктом 3 договору передбачено, що продаж 19/50 частин житлового будинку ОСОБА_7 отримав для ОСОБА_8 від ОСОБА_3 при підписання договору. Згідно з розпискою від 01.11.2003 р. позивач отримав в борг у ОСОБА_1 30000 доларів США.

Відповідно до розписки від 02.11.2003 р. ОСОБА_3 отримала в позику від ОСОБА_9 30000 доларів США для придбання нерухомості в м.Києві.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію права від 02.04.2003 р. ОСОБА_3 є власником АДРЕСА_1, Російська Федерація на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.09.2002 р.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2, встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу з відповідачем необхідно для визначення його права на спільне сумісне майно. Такі правовідносини врегульовані ст.74 СК України, яка діє з 01.01.2004 р.

Таким чином факт проживання має юридичне значення лише з 01.01.2004 р., а до 01.01.2004 р. законодавець не передбачав можливість встановлення такого факту. Правила ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які жили однією сім»єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі. Такі спори вирішуються згідно ст.17 Закону України «Про власність».

Відповідно до ч.1, 2 ст.17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї, є їхньою спільною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об»єдналися для спільної діяльності, є їхньою спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки визначається ступенем його трудової участі.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Така позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25.12.2013 р. справа № 6-135цс13.

В судовому засіданні позивачем не надано належних доказів, що 19/50 частин будинку АДРЕСА_2 придбана сторонами внаслідок їх спільної праці.

Позивач в позові зазначав, що підтвердженням факту ведення спільної діяльності є довіреності видані одночасно на ім»я ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в яких їх уповноважено на придбання автомобілів.

Довіреності надані позивачем ОСОБА_2 та містяться в матеріалах справи (а.с. 53-65, 217-218) видані в період з 2004 по 2011 р,. тобто вже після укладення договору купівлі-продажу частини будинку, та не можуть бути підтвердженням ведення спільної діяльності сторін на час придбання майна 07.11.2003 р.

Письмові пояснення ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_2 виявив намір придбати частину будинку, а також особисто розрахувався за купівлю зазначеної частини будинку, не можуть бути належним доказом. Пунктом 3 договору купівлі-продажу будинку від 07.11.20003 р. передбачено, що продаж 19/50 частин житлового будинку ОСОБА_7 отримав для ОСОБА_8 від ОСОБА_3 при підписанні договору.

Свідок ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що позичав ОСОБА_2 30000 доларів США та придбання автомобіля та купівлю нерухомості, якої саме йому невідоме. Чи вели сторони спільний бізнес щодо продажу автомобілів йому не відоме.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що є другом ОСОБА_2 сторони мешкали разом в 2001-2011 р. Спільно ніякою діяльністю не займались. ОСОБА_2 привозив автомобілі з Німеччини.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 є його дядьком, сторони мешкали разом з 1999 р., ОСОБА_2 привозив автомобілі з Німеччини для продажу.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_3 знайома з 2006 р., мешкала одна в будинку, що належить їй на праві власності.

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 01.01.2004 р., вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення її участі працею та коштами у створені спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на частину спірного майна. Дана вимога позивачем виконана не була.

Тому суд вважає, що у позивача відсутні правові підстави для визнання 19/50 частин будинку АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю та поділу будинку.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 74 СК України, ст.22, 28, 29 КпШС України,Законом України «Про власність», Постановою Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст. 10, 60, 88, 208, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу, про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Кушнір С.І.