УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

Касьяна О.П., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки та усунення перешкод у здійсненні права власності за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Волинської області від 12 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на квартиру, припинення права власності на квартиру ОСОБА_3, зобов'язання припинення права користування житловим приміщенням та виселення усіх мешканців, які проживають та зареєстровані у цій квартирі.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 22 січня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 60 тис. дол. США зі сплатою 13,4% річних, з кінцевим терміном повернення 20 січня 2023 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, 22 січня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки. 8 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» передало право вимоги ПАТ «Дельта Банк» у тому числі щодо даного кредитного договору. Станом на 19 березня 2013 року заборгованість відповідача по кредитному договору складає 77 622,85 дол. США, що еквівалентно 620 439 грн 44 коп. З урахуванням викладеного позивач просив суд позов задовольнити.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 3 квітня 2014 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 22 січня 2008 року, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3, яка становить 620 439 грн 44 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, на двохкімнатну квартиру № 50 загальною площею 59,9 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 12 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру за ПАТ «Дельта Банк», виходив із того, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем обов'язків за кредитним договором, банк мав право вимагати дострокового погашення всієї суми заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, який передбачений іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку» - визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки. Відмовляючи у задоволенні позову в частині виселення всіх мешканців із спірної квартири, суд виходив із того, що банк не надав безпідставних, належних і допустимих доказів (ст. ст. 57-59, 212 ЦПК України) того, що відповідачам надсилалась та ними отримано письмову вимогу про виселення, що вимагається положеннями ст. 109 ЖК України, ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, виходив із того, що позивачем обрано невірний спосіб судового захисту, оскільки задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, та окремий договір між сторонами не укладався.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Судом установлено, що 22 січня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір споживчого кредиту, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 60 тис. дол.. США з процентною ставкою 13,4% річних з кінцевим терміном повернення 20 січня 2023 року.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 січня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, згідно умов якого передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, вартістю 410 356 грн, яка належить останньому на праві власності.

8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, у тому числі і щодо кредитного договору від 11 квітня 2007 року, укладеного з відповідачем.

Унаслідок невиконання позичальником ОСОБА_3 взятих на себе кредитних зобов'язань, станом на 19 березня 2013 року у відповідача утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку становить 77 622,85 дол. США, що еквівалентно 620 439 грн 44 коп.

Згідно п. 4.1.1. іпотечного договору у випадку порушень будь-якого зобов'язання за кредитним договором банк має право одержати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

При цьому, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону (ст. 39 зазначеного Закону).

Пунктом 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 590, ст. 578 ЦК України звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу.

У п. 4.2 договору іпотеки сторонами визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 5.2.1 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 11 грудня 2013 року № 6-124цс13.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України апеляційний суд на вказані вимоги закону та обставини справи уваги не звернув, та не врахував, що умовами договору іпотеки передбачено право банку набути право власності на предмет іпотеки згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення в частині вирішення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України, його слід скасувати в частині вказаних вимог з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» про виселення усіх мешканців, які проживають та зареєстровані у спірній квартирі, залежить від вирішення інших заявлених позивачем вимог, тому рішення апеляційного суду в цій частині також підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 12 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:Т.П. Дербенцева
С.О. Карпенко
О.П. Касьян
Т.О. Писана