АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/9825/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Цокол Л.І.
справа №757/281/15-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого-судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Богацькій М.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Міщенко А.Л.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником за довіреністю ОСОБА_1, на рішення Печерського районного суду м.Києва від 05 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору нікчемним та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання Договору фінансового лізингу №00496 від 23 грудня 2014 року, укладеного між ТОВ «ЛК «Автофінанс» та ОСОБА_3 нікчемним; стягнення з ТОВ «ЛК «Автофінанс» 20968 грн.; стягнення з ТОВ «ЛК «Автофінанс» 167,74 грн. збитків.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що уклавши цей договір, відповідач взяв на себе зобов»язання придбати у свою власність автомобіль та передати його у користування позивачу на умовах, що визначені договором.

Позивач вважає, що умови договору порушують права споживача, оскільки вартість автомобіля встановлена у доларах США та в цій валюті позивач повинен здійснювати лізингові платежі, що суперечить законодавству, відповідно до якого законним платіжним засобом є гривня.

Посилається на те, що договір не був посвідчений нотаріально (ч.2 ст.806, ст.799 ЦК України).

У зв»язку із цим вважає, що договір повинен бути визнаний нікчемним та стягненню з відповідача підлягає адміністративний платіж в сумі 20968 грн. та 167,74 грн. збитків у вигляді комісії за послуги банку при опрацюванні платежу.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 05 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви і вважає, що висновки суду не ґрунтуються на положеннях закону.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що 23 грудня 2014 року між сторонами укладено Договір №00496 фінансового лізингу, відповідно до змісту якого лізинг є непрямим і договором передбачено обов»язок позивача придбати предмет лізингу після закінчення строку користування ним.

Договір містить опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу. Додаток №1 до договору містить інформацію, щодо сплати авансового платежу в розмірі 50%, адміністративного платежу в розмірі 10%, комісії за передачу в розмірі 3%, а також графік сплати п'ятдесяти відсотків авансового платежу протягом одного року.

Пунктом 1.7 ст.1 Договору визначено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.6 ст.9 даного Договору.

Відповідно до п.9.7 ст.9 Договору кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: - адміністративний платіж; - авансовий платіж; - комісія за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.6 ст.9 даного Договору.

Після підписання Договору позивачем сплачено 20968 грн., що згідно із умовами договору є адміністративним платежем.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що положеннями пункту 8.1 Договору передбачено, що лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим Договором, розраховуються в доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом долара США до української гривні, чинним на робочий день виписки рахунку або квитанції на сплату платежу. Пунктами 8.2, 8.3 Договору погодили ціну предмета лізингу як у національній грошовій одиниці так і в доларах США, а також, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного Договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні, що відповідає вимогам ст.ст.524, 533 ЦК України.

Відмовляючи в частині позовних вимог, які ґрунтуються на підставах не посвідчення договору нотаріально, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством не визначено обов»язковість посвідчення нотаріально даного виду договорів, при цьому позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, керувався положеннями закону, які не регулюють цей вид правовідносин.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на досліджених у справі доказах, відповідають вимогам законодавства та доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Відповідно до ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, а також наводячи у апеляційній скарзі свої доводи проти висновків рішення суду першої інстанції, позивач уважає, що до договору фінансового лізингу повинні бути застосовані правила ч.2 ст.799 ЦК України, відповідно до якої договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте, такі твердження є помилковими, оскільки загальні положення про найм (оренду) визначені у ст.ст.759-786 ЦК України, які не містять припису щодо нотаріального посвідчення договору лізингу.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею 6 цього Закону встановлені вимоги до договору лізингу згідно із якими договір лізингу має бути укладений у письмовій формі; істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положень про те, що договір фінансового лізингу повинен бути посвідчений нотаріально зазначений закон також не містить.

За змістом ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Відтак, суд першої інстанції правильно виходив з того, що норми ЦК України та Закон України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов»язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, а положення про найм (оренду) транспортного засобу згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК України до договору фінансового лізингу не застосовуються.

Також законними і обґрунтованими є висновки суду в частині вимог щодо валюти виконання зобов»язання.

Як установлено судом та убачається з тексту оспорюваного договору, сторони визначили валюту виконання зобов»язання у гривні, погодивши, що розмір кожного платежу залежить від курсу валют на день його сплати.

Таким чином, валютою виконання зобов»язання є гривня, а визначення розміру платежу відповідно до курсу валют не суперечить ст.533 ЦК України.

З матеріалів справи також убачається, що ТОВ «ЛК «Автофінанс» має право на надання послуг фінансового лізингу, оскільки Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відповідач взятий на облік як юридична особа, що має право надавати послуги з фінансового лізингу.

Обставин на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить, натомість скарга за своїм змістом є повторенням змісту позовної заяви, доводи якої отримали належну оцінку в рішенні суду.

Норми матеріального права до спірних правовідносин застосовано правильно.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником за довіреністю ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 05 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов