УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу із додатками до нього, укладений 30 вересня 2014 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»), предметом лізингу за договором є автобус марки «БАЗ-079.32», також позивач просив стягнути з товариства на його користь 36 тис. грн в рахунок повернення сплачених ним відповідачеві коштів у вигляді комісії за організацію вказаного договору.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6 послався на те, що оспорюваний ним договір порушує його права як споживача, містить несправедливі умови, а також суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг», крім того, відмова відповідача у поверненні позивачеві сплаченої ним комісії за організацію договору є безпідставною та такою, що суперечить умовам договору і вимогам закону.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 07 квітня 2015 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу, укладений 30 вересня 2014 року між сторонами у справі.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 36 тис. грн сплачених за договором, а також стягнуто на користь Держави 603 грн 60 коп. судового збору.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до міськрайонного суду, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30 вересня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_6 було укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а саме автобус «БАЗ - 079.32», а лізингоодежувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі й інші платежі згідно із умовами цього договору.

Додатком № 1 до договору фінансового лізингу визначено графік сплати першого авансового платежу (вартість предмета лізингу - 360 тис. грн, відсоток платежів - 50 %, сума виплат - 180 тис. грн, щомісячний платіж - 15 тис. грн, комісія за організацію (10 %) - 36 тис. грн, комісія за передачу (3 %) - 10 800 грн (а. с. 14).

Додатком № 2 до договору фінансового лізингу визначено графік сплати другого лізингового платежу (вартість предмета лізингу - 360 тис. грн, авансовий платіж - 50 %, сума лізингу - 180 тис. грн, викупна вартість - 5 400 грн, відсоткова ставка - 12,5 %, комісія - 5 %, період лізингу (кільк. міс.) 60, щомісячний платіж - 4 522 грн). Відвантаження автомобіля після оплати (авансовий платіж - 180 тис. грн, комісія за передачу ПЛ - 10 800 грн (а. с. 15).

06 жовтня 2014 року ОСОБА_6 звернувся із письмовою заявою до відповідача про розірвання договору фінансового лізингу від 30 вересня 2014 року і про повернення сплачених ним за договором грошових коштів.

20 жовтня 2014 року ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» повідомило листом ОСОБА_6 про те, що договір від 30 вересня 2014 року вважається розірваним з 06 жовтня 2014 року відповідно до пункту 12.11 ст. 12 договору, однак відмовило у поверненні коштів у сумі - 36 тис. грн, які були сплачені ОСОБА_6 в якості комісії за організацію договору (а. с. 17).

Ухвалюючи у справі судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, вважав доведеним те, що ряд умов укладеного між сторонами договору є несправедливими за змістом ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, положення: - щодо обмеження прав споживача стосовно виконавця, третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); - встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; - надання можливості продавцю (виконавцю) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; - надання продавцю (виконавцю) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд; - визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві й надання продавцю (виконавцю) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Такими несправедливими умовами правочину є пункти договору фінансового лізингу: 5.4 (умови щодо можливості зміни вартості предмета лізингу й імперативний обов'язок лізингоодержувача єдиноразово доплатити різницю), 8.3, 8.8, 8.13 (умови щодо коригування лізингових платежів та проведення індексації розміру лізингової плати в залежності від конвертації гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку, збільшенням або зменшенням податків, зборів, та інших обов'язкових платежів тощо), 8.15 (положення щодо неповернення сплачених лізингових платежів у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу, при тому, що лізингодавець у такому випадку наділений правом на одностороннє розірвання договору й повернення предмету лізингу). Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці й призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, у пункті 8.14 передбачено, що за дострокову сплату платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10 % від суми дострокового погашення.

Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. У пунктах 12.1., 12.2, 12.3, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України суди дійшли до висновків про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним та повернення його сторін до попереднього становища, в тому числі повернення коштів переданих/отриманих за договором.

З такими висновками судів погодитися не можна.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього Закону.

Визнаючи недійсним оспорюваний договір на підставі встановлених у справі обставин про несправедливість умов договору за нормами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції не врахував, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

У рішенні суду першої інстанції міститься посилка на конкретні несправедливі умови договору визначені судом, однак у рішенні суду не вказано у чому саме полягає порушення принципу добросовісності сторін договору та яким чином умови договору завдають шкоди позивачеві. За таких обставин висновки міськрайонного суду щодо кваліфікації умов договору є передчасними та не обґрунтованими.

Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Між сторонами спору було укладено в добровільній формі цивільно-правовий договір, який оформлено в належній формі з погодженням усіх його істотних умов у тому числі щодо прав та відповідальності сторін договору.

Сторони є вільними в укладенні договору (ст. 627 ЦК України) і при розгляді справи суди мали ці обставини врахувати, визначаючи характер правовідносин та норми матеріального права.

Статтями 303, 213, 214 ЦПК України на апеляційний суд покладено обов'язок по перевірці належним чином законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, ухвалення у справі законного і обґрунтованого судового рішення. В даному випадку апеляційним судом таких вимог закону не виконано, законності та обґрунтованості рішення міськрайонного суду належним чином не перевірено, зроблено передчасні висновки про його обґрунтованість.

З підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України, оскаржуване в касаційному порядку судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 квітня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська