Категорія 27 Доповідач Чорний В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

Головуючого : Чорного В.І.

Суддів : Медвецького С.К., Чуприни В.О.

при секретарі : Богацькій О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 03 березня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № VIH0AU07740416, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 20 875,97 доларів США для придбання транспортного засобу з кінцевим терміном повернення до 01.03.2013 року зі сплатою процентів за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором. Оскільки відповідач належним чином зобов'язання не виконав, станом на 04.09.2014 року утворилася заборгованість в сумі 17569,65 доларів США, яка складається з наступного: 4670,82 доларів США - заборгованість за кредитом; 3203,70 доларів США - заборгованість по процентах; 793,38 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 8901,75 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В зв'язку з цим, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь зазначену заборгованість.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.01.2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № VIH0AU07740416 від 03.03.2006 року в розмірі 11 075 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ на дату звернення із позовом до суду складає 143 422 грн., з яких заборгованість за кредитом складає 4 670, 82 доларів США, заборгованість за процентами складає 3203,70 доларів США, а також 3200,48 доларів США нарахованої пені за прострочення сплати кредиту та процентів.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду ПАТ КБ «Приватбанк» та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулися до апеляційного суду з апеляційнийними скаргами. В поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції змінити в частині зменшення вимог про стягнення заборгованісті з пені, відмови у задоволенні вимог про стягнення комісії, задовольнивши вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення суду просить залишити без змін.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав пропущення строків позовної давності.

Перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» відхиленню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що 03 березня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № VIH0AU07740416, за умовами якого ПАТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_2 кредитні кошти в розмірі 20 875, 97 доларів США для купівлі автомобіля та сплати страхових платежів.

Відповідно до п. 1.1 договору банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівки через касу з подальшим перерахуванням на р/р НОМЕР_1 відкритим у філії «РЦ» Приватбанку» м. Київ, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,13% від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 3.11 даного договору. Періодом сплати вважати період з 10 по 15 число кожного місяця.

Згідно з положеннями п. 3.1 договору, за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунка до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п. 1.1 даного договору.

Відповідно до п. 3.4 договору, нарахування відсотків здійснюється в останню дату сплати відсотків, при цьому відсотки нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи із фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту.

Згідно до п. 4.1 договору, при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого даним договором, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше однієї гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається з іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Згідно умов пункту 1.1 Договору, позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти у строк до 01.03.2013 року, шляхом щомісячного платежу у розмірі 276,73 доларів США.

Як вбачається з матеріалів справи, позичальник належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 04.09.2014 року виникла заборгованість, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості за договором, а саме: 4670,82 доларів США - заборгованість за кредитом; 3203,70 доларів США - заборгованість по процентах; 793,38 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 8901,75 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, на загальну суму в розмірі 17 569, 65 доларів США.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взятих на себе зобов'язань з вчасного повернення кредитних коштів не виконав, у зв'язку із чим утворилася зазначена заборгованість. При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь банку заборгованості по комісії суд зазначив, що даний платіж не може бути стягнений на підставі п. 3.6. Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування на сукупну вартість кредиту». Разом з тим, розмір нарахованої банком пені суд визнав таким, що значно перевищує завдані збитки, а тому на підставі ст. 551 ЦК України та заяви відповідача зменшив її розмір до 3200,48 доларів США. При цьому доводи представника відповідача ОСОБА_3 про сплив позовної давності, щодо застосування якої вона заявляла, суд визнав необгрунтованими, оскільки термін дії договору визначений до 01.03.2013 року.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами ( стаття 629 ЦК України).

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстрочення), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що поряд із встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. При цьому кожен щомісячний платіж є окремим зобов'язанням.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено сторонами у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

З виписки розрахунку заборгованості ОСОБА_2 вбачається, що сплата по кредитному договору відбувалася з 11.05.2006 року по 03.09.2009 року. Останній платіж позичальником було здійснено 03.09.2009 року. З позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся лише у жовтні 2014 року.

Враховуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа.

Отже, висновок суду про початок перебігу позовної давності з 01.03.2013 року, тобто з визначеної дати закінчення дії кредитного договору та відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог банку про стягнення заборгованості на час звернення до суду платежів грунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, а також відповідно ст. 88 ЦПК України про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати, що підтверджені документально.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерціний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1 137 грн. 64 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) В.І. Чорний

Судді: (підпис) С.К.Медвецький

(підпис) В.О.Чуприна

З оригіналом вірно: