Провадження №22-ц/784/602/15 Суддя по 1 інстанції - Подзігун Г.В. Доповідач апеляційного суду - Шолох З.Л.
Ухвала

Іменем України

10 березня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання - Кудрі В.М.,

за участю представника відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2015 року у справі

за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4, про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя та покладення зобов'язань,

встановила :

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернулось з позовом до ОСОБА_2 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя для отримання ним доходів від використання нерухомого майна за його цільовим призначенням з метою погашення основного зобов'язання на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору.

Крім того, просив зобов'язати відповідачку звільнити вказане приміщення від всього рухомого майна та присутності осіб, які там працюють.

В обґрунтування позову Банк посилався на те, що за рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлові приміщення промислового магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 106,3 кв. м, розташовані в АДРЕСА_1, що належать відповідачці.

За рішенням суду Банку надано право продажу вказаного предмета іпотеки, однак його продаж не здійснено, відповідачка продовжує здійснювати там свою підприємницьку діяльність, тоді як позивач має намір отримувати дохід з використання нерухомого майна для здійснення погашення основного зобов'язання позичальника.

Посилаючись на викладене, позивач просив про задоволення позову.

Представником відповідачки заявлено клопотання про закриття провадження у справі з підстав наявності рішення суду, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими ж самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2015 року закрите провадження у справі з підстав, передбачених п. 2 ч.1 ст. 205 ЦПК України.

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись на незаконність ухвали суду про закриття провадження у справі, просив її скасувати і направити справу до суду першої інстанції для розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідачки, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що є таке, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Між тим, такий висновок суду є помилковим, а ухвала суду не відповідає вимогам ст. 210 ЦПК України, оскільки не містить мотивів, з яких суд дійшов висновку про те, що Банк повторно пред'явив аналогічний позов щодо якого уже ухвалене судове рішення, що набрало законної сили.

Відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст. 205 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Зі змісту цієї норми права вбачається, що передача майна в управління є окремим додатковим способом захисту прав іпотекодержателя, який застосовується, зокрема й після звернення стягнення на таке майно. Підставою для застосування такого способу захисту законодавець визначив отримання продукції, плодів та доходів, які можуть бути спрямовані на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, а також належне господарське використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням з метою задоволення забезпечених вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22 травня 2013 року, частково скасовано рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2013 року і в порядку погашення кредитної заборгованості позичальника ОСОБА_4 звернуто стягнення на іпотечне майно, належне ОСОБА_2 та передане нею в іпотеку Банку за договором іпотеки. А саме: на нежитлові приміщення промислового магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 106,3 кв. м, розташовані в АДРЕСА_1, із застосуванням процедури продажу - шляхом надання іпотекодержателю права продажу предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві, з отриманням Банком витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням Банку усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с. 9-12).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 8 серпня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову Банку до ОСОБА_2 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя та покладення зобов'язання (справа № 490/2754/14, провадження 2/490/1862/2014) (а.с. 36-39).

Як вбачається зі змісту позовної заяви Банку та обґрунтувань, викладених у судових рішеннях, підставою позову у вже розглянутій справі позивач зазначав сам факт наявності рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, який вважав безумовною підставою для передачі нерухомого майна в управління. Крім того, обґрунтовуючи позов в судовому засіданні посилався й на те, що не може виконати рішення суду у зв'язку з відсутністю доступу до усіх приміщень нерухомого майна, що унеможливлює проведення його оцінки.

Відмовляючи Банку у задоволенні таких позовних вимог їх необґрунтованістю, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що ст. 34 Закону України «Про іпотеку» не містить таких правових підстав, на які посилався Банк.

У жовтні 2014 року Банк знову звернувся з позовом до ОСОБА_2, в якому також посилався на вимоги ст. 34 Закону України « Про іпотеку» та просив передати предмет іпотеки в управління. Обґрунтовував його тим, що має намір самостійно отримувати дохід від використання нерухомого майна з метою погашення основного зобов'язання на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору. Інші заявлені вимоги є похідними від вирішення основної вимоги.

Отже, як вбачається із матеріалів справи, як сторони так і предмет позову у справі, яка переглядається, та у розглянутій справі, на яку посилався суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, є однаковими, проте підстави позову різні.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача.

Підстава позову це посилання позивача на належне йому право, юридичні факти що призвели до порушення його права та правове обґрунтування необхідності його захисту (тобто сукупність фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги).

Посилання представника відповідачки на те, що правовою підставою позову в обох справах є посилання на положення ст. 34 Закону України «Про іпотеку», не дає підстав для висновку про тотожність позовних вимог, оскільки підставами позову є фактичні обставини справи, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, а не саме по собі посилання на норму права.

За такого, суд не мав законних підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, для закриття провадження у справі, в зв'язку з чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч.1 ст. 311 ЦПК України з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст. ст. 303, 311, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2015 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: