Провадження № 2-312/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

при секретарях - Боровик О.О., Носачову А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач у жовтні 2014 року звернулася до суду з позовом, який у судовому засіданні в процесі розгляду справи неодноразово уточнював на вимогу суду представник позивача в частині підстав звернення до суду, і просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між відповідачами.

Посилається в позові на те, що 22 грудня 2008 року державним нотаріусом 9-ї Київської державної нотаріальної контори відповідачу ОСОБА_2 було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4

Відповідно до даного Свідоцтва остання в порядку спадкування за заповітом отримала право на все спадкове майно, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_1.

28 жовтня 2010 року відповідач ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу квартири з відповідачем ОСОБА_3

Даний договір нотаріусом внесено до реєстру правочинів, але право власності на зазначену квартиру останній за діючим на той час законодавством у Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна» не зареєстрував.

Вважає, що при видачі ОСОБА_2 Свідоцтва про право на спадщину 9-ю Київською державною нотаріальною конторою не враховано, що 24 вересня 2003 року ОСОБА_4 було складено новий заповіт на користь позивача.

В квітні 2013 року позивач звернулася до Солом»янського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів про визнання Свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, договору купівлі-продажу квартири неукладеним, визнання права власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Заочним рішенням суду від 16 липня 2013 року позов задоволено, визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року після смерті ОСОБА_4 на ім»я відповідача ОСОБА_2

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2014 pоку рішення Солом»янського районного суду м. Києва було змінене, однак у частині визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 серпня 2014 року оскаржуване рішення в частині вирішення позову про визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом залишено без змін.

Вважає, що під час укладення спірного договору відповідачі помилялися щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: вважали Свідоцтво таким, що породжує правові наслідки, в той час, як воно таких правових наслідків не породжувало.

При цьому вони порушили і публічний порядок, оскільки правочин був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов з підстав, визначених ст.ст.228 та 229 ЦК України, та поновити пропущений строк звернення до суду, т.я. про існування оскаржуваного договору дізналася 05.12.2013 року при ознайомленні з матеріалами справи в Подільському районному суді м. Києва, а про можливість та необхідність його оскарження дізналася лише 21.08.2014 року при отриманні ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Представник позивача вимоги останньої в судовому засіданні підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечував.

Посилається на те, що при укладенні 28 жовтня 2010 року договору купівлі-продажу квартира АДРЕСА_1 належала відповідачу ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 9-ю Київською державною нотаріальною конторою 22 грудня 2008 року.

Відповідач ОСОБА_2 отримала дане Свідоцтво після рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року, яким було задоволено її позов про визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 на користь позивача від 24 вересня 2003 року.

Вважає безпідставними посилання представника позивача на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 04 серпня 2011 року, яким дане рішення було скасовано за нововиявленими обставинами, та ухвалене в справі рішення про визнання заповіту на ім»я відповідача ОСОБА_2 недійсним, так як ухвалою Апеляційного суду м. Києві від 05 лютого 2015 року ухвалені Подільським районним судом м. Києва рішення в даній справі були скасовані.

Таким чином, на даний час є чинним рішення даного суду від 30 березня 2005 року.

Вважає, що відповідно до п. 4.1. договору купівлі-продажу квартири та Державного реєстру правочинів від 28 жовтня 2010 року право власності на спірну квартиру у відповідача ОСОБА_3 виникло з моменту державної реєстрації цього договору, а не з моменту реєстрації в КП «Київське міське БТІ і реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна».

Крім того зазначив, що позивач не є стороною договору купівлі-продажу, а тому не має права звернення до суду з позовом про визнання його недійсним.

Вважає також, що позивач пропустила строк для звернення до суду, а тому просить у позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання неодноразово не з»являлася, про час розгляду справи повідомлялася судом належним чином у порядку та строки, визначені законом.

Про причини неявки суд до відома не поставила,заяви про розгляд справи в її відсутність не подала, а тому суд вважає за можливе розглядати справу в її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить відстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судом встановлено, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року за позовом ОСОБА_2 був визнаний недійсним заповіт ОСОБА_4 від 24 вересня 2003 року на користь позивача.

Після набрання рішенням суду законної сили та на підставі складеного померлою ОСОБА_4 за життя заповіту від 05 квітня 1995 року відповідачу ОСОБА_2 державним нотаріусом 9-ї Київської державної нотаріальної контори 22 грудня 2008 року було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

28 жовтня 2010 року був укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким відповідач ОСОБА_2 продала квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_3

/ а.с. 22 - 24; 102 - 103; 110 - 111; 120 /

Встановлено також, що ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04 серпня 2011 року було скасовано за нововиявленими обставинами рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року.

Рішенням цього ж суду від 05 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року, в позові ОСОБА_2 про визнання заповіту на користь позивача було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 була скасована ухвала Апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року, рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 лютого 2013 року та ухвала Подільського районного суду м. Києва від 04 серпня 2011 року. Заява ОСОБА_1 про перегляд у зв»язку з нововиявленими обставинами рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року залишена без задоволення.

/ а.с. 19 - 21; 104 - 109 /

Встановлено також, що рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року був задоволений позов ОСОБА_1

Визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року на ім»я ОСОБА_2, а також неукладеним договір купівлі-продажу спірної квартири від 28 жовтня 2010 року між відповідачами.

Витребувано майно - квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом їх виселення з квартири.

Даним рішенням суду позивач ОСОБА_1 була вселена в спірну квартиру.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2014 року рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року було скасовано в частині визнання неукладеним договору купівлі-продажу спірної квартири, витребування квартири з незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 шляхом її виселення з квартири і в позові було відмовлено.

В решті рішення суду було залишено без змін.

/ а.с. 11 - 16 /

Після скасування рішення Апеляційного суду м. Києва ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 серпня 2014 року, справа була направлена на новий апеляційний розгляд.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2015 року було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання неукладеним договору купівлі-продажу спірної квартири, визнання за нею права власності на дану квартиру, витребування квартири з незаконного володіння відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом їх виселення з квартири та вселення позивачки в квартиру.

/ а.с. 8 - 10; 137 - 140 /

Таким чином, після ухвалення рішень у перелічених вище справах, Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року на ім»я відповідача ОСОБА_2 є чинним.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, захисту у судовому порядку підлягає порушене, невизнане або оспорюване право.

Відповідно до роз»яснень, викладених у п.11 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Обгрунтовуючи підстави звернення до суду, представник позивача посилався на невідповідність укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу вимогам ст.ст.228, 229 ЦК України, так як вважає, що після визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину на ім»я ОСОБА_2 воно є недійсним з моменту видачі, а тому оспорюваним договором купівлі-продажу були порушені права позивача, оскільки був діючим заповіт на її користь від 24 вересня 2003 року.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю.

В п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року « Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об»єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об»єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

В чому полягає порушення публічного порядку при укладенні між відповідачами договору купівлі-продажу спірної квартири та внаслідок яких саме та чиїх саме дій, представник позивача в судовому засіданні не пояснив, пославшись лише на те, що визнане судом недійсним Свідоцтво про право на спадщину на ім»я відповідача ОСОБА_2, є недійсним з моменту його видачі, а тому остання не мала права відчужувати спірну квартиру.

Будь-яких інших доводів в обґрунтування своєї позиції в суді не навів, як і не надав доказів цьому.

Так, наслідком постановленої Апеляційним судом м. Києва ухвали від 05 лютого 2015 року в справі Подільського районного суду м. Києва, стала чинність рішення цього ж суду від 30 березня 2005 року, та, як наслідок, чинність Свідоцтва про право на спадщину від 22 грудня 2008 року, на підставі якого відповідач ОСОБА_2 стала власником спірної квартири.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Тобто, відповідач ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу діяла як власник квартири.

Виходячи з обставин, викладених вище, правомірного володіння відповідачем ОСОБА_2 спірною квартирою в момент її відчуження, суд вважає безпідставними посилання представника позивача на порушення вимог ст.228 ЦК України при укладенні договору купівлі-продажу.

Як при зверненні до суду, так і в судовому засіданні недійсність укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу представник позивача обґрунтовував ч.ч.1-3,5,6 ст.203 та ч.ч.2,3 ст.215 ЦК України.

Невідповідність його вимогам ст.ст.228 та 229 ЦК України обґрунтовував ч.1 ст.203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Представник позивача помилкою при укладенні договору купівлі-продажу вважав допущеною з боку обох відповідачів щодо обставин договору, які мають істотне значення, а саме: відповідачі вважали Свідоцтво таким, що породжує правові наслідки, в той час, як воно таких правових наслідків не породжувало.

Чим керувався представник позивача, вважаючи укладений договір помилкою обох відповідачів, останній у судовому засіданні також не пояснив.

Відповідно до роз»яснень, викладених у п. п. 19, 20 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Так, сторонами оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2010 року є відповідачі в справі.

Позивач його стороною не була, а тому суд вважає твердження представника позивача в цій частині такими, що суперечать вимогам закону.

Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України особа набуває право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що укладенням оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу між відповідачами права позивача, виходячи з приведеного вище правового обґрунтування, порушені не були, а тому не підлягають захисту.

Керуючись ст.ст. 15,16, ч.1 ст. 203, 215-216, ч.ч.1,2 ст.228, ч.1 ст.229, ч.ч.1,2 ст.319 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1,3-4; 10-11, 57- 60, 88, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: