"27" липня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді Марфіної Н.В.,
за участі секретаря Бурлай О.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -
До початку судового розгляду представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Повідомлення відповідача про час та місце судового розгляду здійснене через оголошення у пресі в газеті «Урядовий кур'єр» у відповідності до положень ст.ст. 74, 122 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне.
Судом встановлено, що за змістом наявної в матеріалах справи копії розписки від 28.05.2014 року, відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США та зобовязався повернути кошти до 28.06.2014 року.
Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У відповідності до вимог вказаної норми закону Договір позики між позивачем та відповідачем укладений в письмовій формі у вигляді боргової розписки.
Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як зазначає позивач та не спростовано відповідачем, у визначений договором позики строк, відповідач суми боргу не повернув.
За наведених обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача позиченої суми коштів є обґрунтованими.
При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.
Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, в резолютивній частині рішення має бути зазначений розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи встановлені судом обставини щодо неповернення відповідачем отриманих у позику коштів та з огляду на положення зазначених вище норм чинного законодавства України, вимоги позивача про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми боргу за період з 29.06.2014 року по 18.05.2015 року є обґрунтованими, і перевіривши правильність здійснення позивачем розрахунку 3% річних у сумі 79,89 доларів США, суд приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог позивача з урахуванням положень ст.ст. 192, 533, 524 ЦК України.
Стосовно стягнення з відповідача інфляційних нарахувань на суму боргу, суд вважає, що у задоволенні таких вимог слід відмовити, з огляду на наступне.
Як передбачено нормами Закону № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.
Посилаючись на положення ст.ст. 23, 1167 ЦК України, позивач також просить суд стягнути з відповідача на його користь завдану невиконанням зобовязання по поверненню коштів моральну шкоду, однак суд приходить до висновку, що такі вимоги позивача не підлягають до задоволення, оскільки ні нормами чинного законодавства України, які встановлюють відповідальність за порушення зобовязання за договором, ні укладеним договором позики у вигляді боргової розписки не передбачають такого правового наслідку порушення зобовязань за договором як відшкодування моральної шкоди, враховуючи, що відповідно до ст. 611 ЦК України, відшкодування моральної шкоди в разі невиконання зобовязання допускається, якщо такі наслідки передбачені законом або договором.
Аналогічна правова позиція щодо стягнення моральної шкоди у разі невиконання договірних зобовязань, викладена у Постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
З урахуванням наведеної норми стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати повязані зі сплатою судового збору у розмірі 661,34 грн.
Стосовно вимог про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 9000,00 грн., суд приходить до висновку про необхідність відмови позивачу у стягненні вказаних коштів, оскільки в матеріалах справи відсутні документальні підтвердження фактичної сплати вказаних коштів, а також відсутній розрахунок цих витрат.
Як розяснено у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60, 79, 88, 208, 209, 212-215, 218, 223, 224-226, 294 ЦПК України, ст.ст. 192, 524, 526, 530, 533, 610-612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати повязані зі сплатою судового збору у розмірі 661 (шістсот шістдесят одна) грн. 34 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя