Ухвала

іменем україни

22 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Жовтневий районний відділ у м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, служба у справах дітей виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання, виселення та стягнення частини оплати за житлово - комунальні послуги; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради, про визнання майна спільною власністю подружжя, визначення часток, визнання права власності та вселення в квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2015 року та касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від

11 лютого 2015 року,

встановила:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 9 червня 1998 року ним була придбана квартира АДРЕСА_1 за 4 000 грн, яку 5 жовтня 2011 року він продав за 71 754,30 грн, що еквівалентно 9 000 доларів США. За кошти, отримані від продажу вищезазначеної квартири він придбав квартиру АДРЕСА_2 за

23 881 грн.

8 липня 2011 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син, ОСОБА_5 Останній та ОСОБА_4 були зареєстровані та проживали у спірній квартирі до січня 2013 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від

12 вересня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Позивач запропонував відповідачу звільнити вказану квартиру та знятись з реєстраційного обліку в добровільному порядку, але вона відмовилась.

Просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2, усунути йому перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, зняти ОСОБА_4 разом з неповнолітнім ОСОБА_5 з реєстраційного обліку; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 нараховані на неї та неповнолітнього сина житлово-комунальні послуги, які сплачені позивачем у сумі 1 269,93 грн.

У квітні 2014 року ОСОБА_4 пред'явила зустрічний позов, посилаючись на те, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 ними за 11 250 доларів СШ була придбана квартира АДРЕСА_3, що підтверджується договором про співробітництво з агенцією нерухомості «Сrеdо» від 27 вересня 2011 року, розпискою про прийом передачу суми авансу від 27 вересня 2011 року та розпискою продавця зазначеної квартири ОСОБА_6 від 10 жовтня 2011 року.

Зазначала, що на придбання зазначеної квартири ОСОБА_3 були витрачені кошти у сумі 9 000 доларів США, які він отримав від продажу своєї квартири, а 2 250 доларів США вона брала в борг в інтересах сім'ї у своїх батьків.

Вважала, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя та є спільним майном подружжя, у зв'язку з чим, за нею необхідно визнати право власності на ј частку квартири, а за відповідачем - на ѕ частки квартири. Оскільки ОСОБА_3 4 квітня 2014 року замінив у вхідних дверях квартири замки та не впускає її з сином, просила зобов'язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди в користуванні власністю та вселити її з сином до спірної квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 грудня 2014 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільним майном подружжя.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ј частини вказаної квартири. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ѕ частини спірної квартири. Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 та малолітньому ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, перешкод у користування власністю, вселено ОСОБА_4 з сином до квартири АДРЕСА_5.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн та витрати на сплату судового збору в сумі 243,60 грн.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від

11 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні позову про стягнення частини оплати за комунальні послуги, задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання квартири АДРЕСА_5 спільним майном подружжя та визнання за ОСОБА_4 права власності на ј частину, а за ОСОБА_3 - ѕ частини вказаної квартири скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволенні частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 частину оплати за комунальні послуги за період з липня 2013 року по липень 2014 року у сумі 603,82 грн.

Визнано 2/10 частини квартири АДРЕСА_2, загальною площею 31,4 кв. м, спільною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/10 частину та за ОСОБА_3 право власності на 9/10 частин вказаної квартири.

Зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суми витрат на правову допомогу з 3 000 грн до 885,67 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов

ОСОБА_3 задовольнити, зустрічний позов ОСОБА_4 залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що вартість спірної квартири становить 11 250 доларів США, що еквівалентно 89 692,88 грн, із яких на її придбання

ОСОБА_3 було витрачено особистих 9 000 доларів США, що еквівалентно 71 754,32 грн, отриманих ним від продажу належної йому квартири та 2 250 доларів США, що еквівалентно 17 938,58 грн, спільних коштів подружжя. З урахуванням внесених сум грошових коштів, витрачених сторонами у справі на придбання спірної квартири, суд вважав, що поділу між позивачем та відповідачем підлягає 2/10 частини спірної квартири, які належать їм на праві спільної сумісної власності, оскільки 8/10 частин спірної квартири були придбані ОСОБА_3 за особисті кошти.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Приписами ст. 60 СК України <nau://ukr/2947-14|st60> визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України <nau://ukr/435-15|st368>.

Установлено, що з 8 липня 2011 року по 12 вересня 2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Згідно договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2011 року

ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 31,4 кв. м, житловою площею 17,4 кв. м. Продаж зазначеного майна вчинено за

23 881 грн. Даний договір зареєстровано в установленому законом порядку.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України <nau://ukr/435-15|st372>.

За змістом ч. 2. ст. 372 ЦК України <nau://ukr/435-15|st372> та ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Разом із тим згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте одним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали йому (їй) особисто, є особистою приватною власністю чоловіка (дружини). Відповідно пункту 7 цієї ж статті якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Вирішуючи спір, апеляційний суд вважав доведеним, що спірну квартиру було придбано за 11 250 доларів США, що еквівалентно

89 692,88 грн, однак у порушення вимог ст. ст. 212, 214, 303 ЦПК України не врахував, що дана сума не відповідає умовам договору купівлі-продажу, посвідченому в установленому законом нотаріальному порядку, який є дійсним та не оспореним.

Крім того, визначаючи частку квартири у розмірі 2/10, яка підлягає поділу між сторонами, апеляційний суд не врахував, що квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі і той з подружжя, хто вважає, що його частка є більшою, повинен надати належні докази.

Оскільки вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, стягнення оплати за житлово-комунальні послуги, та ОСОБА_4 - про вселення, залежить від визнання права власності на спірну квартиру, касаційною інстанцією скасовується ухвалене апеляційним судом рішення в повному обсязі.

Ураховуючи викладене та в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалене апеляційним судом рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська