АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4002/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальора Ганна Юріївна, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві, Київське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та застосування наслідків недійсності правочину та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про припинення права власності та визнання права власності на Ѕ квартири,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернулась в серпні 2014 року.

Зазначала, що з 12.12.1992 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.03.2013 року шлюб між сторонами розірвано, а квартиру АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю подружжя. За цим рішенням в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за позивачем та відповідачем ОСОБА_5 право власності по 1/2 частині зазначеної квартири кожному. Під час оформлення права власності позивач дізналась, що ОСОБА_5 відчужив квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 28.08.2013 року. Оскільки нотаріально посвідченої згоди на відчуження квартири, яка на момент продажу була спільною сумісною власністю, позивач не надавала, просила визнати цей договір недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, зобов'язавши кожну із сторін за договором повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину.

В жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом в обґрунтування якого зазначав, що на час ухвалення рішення Апеляційного суду м. Києва 29.05.2014 року, яким рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.03.2013 року в частині визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 залишена без змін, спірна квартира вже була відчужена за договором купівлі-продажу від 28.08.2013 року ОСОБА_3 Таким чином, право власності ОСОБА_5 на 1/2 частину спірної квартири припинилося шляхом укладання вказаного договору, і, відповідно, право власності на цю частину квартири виникло у ОСОБА_3 На підставі цього просив припинити право власності ОСОБА_5 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, та визнати за ним право власності на Ѕ частину зазначеної квартири.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 січня 2015 року позов ОСОБА_4- задовольно частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

В решті позову та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про задоволення зустрічного позову та відмову в задоволенні первісного позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.12.1999 року.

Під час шлюбу ними була придбана квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.03.2013 року шлюб між сторонами розірвано, квартиру АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю подружжя та визнано право власності на цю квартиру по 1/2 частині за кожним з подружжя.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.05.2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.03.2013 року, зокрема, в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та визнання права власності на цю квартиру по 1/2 частині за кожним з подружжя, залишено без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.08.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Пальорою Г.Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 1315.

В п. 7 Договору ОСОБА_5 свідчив, що квартира є його особистою приватною власністю, щодо неї не ведуться судові спори, тощо.

Згідно інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, державна реєстрація права власності на вказану квартиру здійснена за ОСОБА_3

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що під час укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, квартира АДРЕСА_1, була спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а останній одноосібно розпорядився спільним сумісним майном подружжя на власний розсуд без згоди другого з подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

За положеннями ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Встановивши під час розгляду справи ту обставину, що ОСОБА_4, будучи співвласником спірної квартири, що встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.03.2013 року, своєї згоди на укладення договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не надавала, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про визнання цього договору, відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі на неналежний спосіб захисту позивачем ОСОБА_4 своїх порушений прав, не ґрунтується на нормах матеріального прав з огляду на наступне.

Згідно ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями ст. 369 ЦК України, відповідно до якої розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників . Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Таким чином, вчиняючи правочини, що передбачають наслідком розпорядження майном, яке перебуває у спільній сумісній власності, вважається, що один співвласник (чоловік) діє як від свого імені, так і від імені другого співвласника (дружини), тобто останній також є стороною договору. За таких обставин співвласник, якого в договорі представляє інший співвласник, має право порушувати питання про визнання договору недійсним.

Колегія суддів не приймає до уваги рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29.04.2014 року, на яке посилається апелянт як на підставі скасування рішення суду першої інстанції, оскільки викладені в ньому обставини справи є різними від тих що є предметом даного розгляду.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції неправильно застосована ч. 3 ст. 61 ЦПК України та надано преюдиційного значення рішенню Дарницького районного суду м. Києва від 11.03.2013 року, колегія суддів вважає безпідставними так як суд першої інстанції правильно виходив з того, що зазначеним рішенням суду визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнано право власності на цю квартиру по 1/2 частині за кожним з подружжя, а не встановлювалися фактичні обставини справи. Дане рішення суду набрало законної сили і на час звернення до суду та розгляду даного спору не скасовано.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог ОСОБА_3 про припинення права власності ОСОБА_5 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, та визнання за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину зазначеної квартири.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом роз'яснення, яке міститься в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позов про визнання права власності на майно (ст. 392 ЦК України) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння.

Як вірно встановлено судом першої інстанції на час розгляду справи квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3, зазначене майно не відчужено, у власності ОСОБА_5 не перебуває, а тому колегія погоджується з висновком суду про безпідставність застосування вимог ст. 392 ЦК України та відповідно визнання за позивачем права власності.

Таким чином, твердження апеляційної скарги про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: