Ухвала

іменем україни

5 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Ступак О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції в Київській області, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бабич Олена Миколаївна, про зняття арешту з майна, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2015 року,

встановила:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ухвалою Печерського районного суду

м. Києва від 6 жовтня 2014 року накладено арешт на будинок АДРЕСА_1. При постановленні даної ухвали судом не враховано, що вона є власником зазначеного вище будинку, який належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 29 липня 2014 року, укладеного між ОСОБА_6 та нею.

Вважала, що арешт накладено помилково, порушує її право власності на майно, просила його зняти.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від

19 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із його необґрунтованості. Зазначав, що позивачем не надано доказів порушення відповідачами її прав, свобод чи інтересів, оскільки вона просить зняти з належного їй будинку арешт, накладений ухвалою Печерського районного суду м. Києва, постановленою згідно із вимогами ст. ст. 151-153 ЦПК України у зв'язку з забезпеченням позову у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бабич О.М., про визнання договору позики недійсним; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, тому заява по зняття арешту з майна може бути розглянута лише в тій справі в порядку ч. 6 ст. 154 ЦПК України.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що відповідно до договору дарування від 29 липня

2014 року ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дарунок будинок АДРЕСА_1. Право власності за останньою зареєстровано, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 6 жовтня

2014 року, постановленої у справі за позовом ОСОБА_6 до

ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бабич О.М., про визнання договору позики недійсним; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, накладено арешт на вказаний будинок.

Звертаючись до суду з позовом про зняття арешту з майна,

ОСОБА_3 посилалася на те, що ОСОБА_6 не є власником арештованого майна, а згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 154 ЦПК України особа, щодо якої вжито заходи забезпечення позову без її повідомлення, протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали може подати до суду заяву про їх скасування, яка розглядається судом протягом двох днів.

Тобто з такою заявою може звернутися лише особа щодо якої вжито такі заходи.

Згідно з ч. 2 ст. 114 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Як убачається з ухвали Печерського районного суду м. Києва від

8 січня 2015 року, яка набрала законної сили, позовну заяву ОСОБА_3 про зняття арешту з майна повернуто позивачу для подачі до належного суду, оскільки нерухоме майно знаходиться в Обухівському районі Київської області, а тому справа не підсудна Печерському районному суду м. Києва.

Отже, відмовляючи в задоволенні позову, суди не врахували, що позивач скористалась правом на звернення з позовом про зняття арешту з майна до суду, який з метою забезпечення позову наклав арешт, проте їй було фактично відмовлено в розгляді цього питання і заява повернута позивачу для подачі до належного суду.

Суд фактично по суті позов не вирішив, чим порушив право позивача на судовий захист.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Викладене свідчить, що при вирішенні спору судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонами доказам, відповідно до них не повно визначено правовідносини, що виникли між сторонами, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 квітня

2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька

О.В. Ступак

О.В. Умнова

І.М. Фаловська