ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8795/14-ц
провадження № 2/753/232/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва

у складі : головуючого судді - Дубаса В.А.,

при секретарі - Ридзель О.В., Іващенко Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 14.05.2014 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, зазначаючи, що 27.07.2011 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, в грудні 2011 року до м.Києва приїхав батько відповідача ОСОБА_4, який мав намір особисто, за власні кошти, придбати житло для подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Однак після ознайомлення із особливостями оподаткування угод за участю нерезидентів України (ОСОБА_4 - громадянин Російської Федерації) та необхідністю несення додаткових витрат, ОСОБА_4 запропонував передати наявні у нього грошові кошти ОСОБА_2, оформивши це договором позики, за умови подальшого придбання ОСОБА_2 житла для подружжя (позивача та відповідача).

Позивач 05.12.2011 року передав ОСОБА_4 розписку, з якої вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 кошти у сумі 607 500 грн. для придбання квартири у м. Києві.

Наступного ж дня, після отримання позивачем зазначених грошових коштів, ці кошти були поміщені в індивідуальний сейф для зберігання цінностей ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» на підставі договору №12200-142 від 06.12.2011 року.

Між позивачем та КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» 24.02.2012 року було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_2 прийняв у власність майнові права на квартиру АДРЕСА_1 (фактична адреса: АДРЕСА_1).

Починаючи з вересня 2012 року відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 погіршились і остання повернулась до м. Санкт-Петербурга, однак сторони підтримували зв'язок та вирішили не розривати шлюб, оскільки сподівались на поновлення подружніх відносин. В липні 2013 року ОСОБА_3 в судовому порядку розірвала шлюб з ОСОБА_2

Шевченківським районним судом м. Києва 11.06.2014 року було ухвалено рішення, яке набрало законної сили, про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за розпискою в сумі 607 500 грн.

Таким чином, оскільки, на даний час, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва заборгованість за розпискою від 05.12.2011 року вже стягнута з ОСОБА_2 одноособово, тому з метою захисту своїх прав, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 07.10.2014 року, просив суд визнати за ним право власності на всю спірну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, в рамках судового процесу про поділ майна подружжя.

У судове засідання позивач та його представник з'явились, позовні вимоги та їх обґрунтування підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

У судове засідання представник відповідача також з'явився, однак позовні вимоги та їх обґрунтування визнав частково та просив суд визнати як за ОСОБА_2 так і за ОСОБА_3 у порядку поділу спільного сумісного майна право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Суд, заслухавши учасників процесу, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи в межах наданих доказів приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, яке подружжя придбало у шлюбі, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав через поважну причину (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що будь-яка річ, придбана за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Отже, виходячи з того, що в Україні діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв'язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї постанови від 21.12.2007 року N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Однак, як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Придбання майна на підставі договору купівлі-продажу, учасником якого був лише один з подружжя, не свідчить про належність вказаного майно до його як покупця роздільного майна.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.07.2011 року, шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 19.07.2013 року, яке набрало законної сили 14.10.2013 року (а.с.14).

Також судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.10.2013 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.13), яку він набув на підставі договору купівлі-продажу з КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» від 24.02.2012 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкрібляк К.П., зареєстрований у реєстрі за №298 (а.с.8-11).

Вказане майно було набуте подружжям за час шлюбу, тому відповідно до ч.2 ст.60 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N11 визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя тощо.

Судом встановлено, що 05.12.2011 р. між між позивачем та батьком відповідача ОСОБА_4 було укладено договір позики на суму 607 500 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків у розмірі 5% річних строком на 10 років для придбання квартири у м. Києві. На підтвердження факту укладення зазначеного договору та його умов позичальником власноруч складено відповідну розписку (а.с. 16).

Згідно вказаної розписки, ОСОБА_2 зобов'язувався повернути борг на першу вимогу без сплати відсотків у випадку розірвання шлюбу, у якому він перебував з ОСОБА_3 на день укладення договору.

Факт отримання грошових коштів за договором позики ОСОБА_2 визнавався та згідно приписів ч.ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

06.12.2011 року позивачем з ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» укладено договір №12200-142 про надання в оренду індивідуального сейфу для зберігання цінностей.

Як вбачається з п.3.1. вказаного договору купівлі-продажу від 24.02.2012 року, вартість майнових прав на квартиру складає 487453 грн., у п. 3.2 вказаного договору визначено графік оплати варстості майнових прав на квартиру: до 29.02.2012 року - 144773 грн. 54 коп., а до 25.03.2012 року - 337804 грн. 93 коп.

З додаткової угоди №1 від 09.11.2012 року вбачається, що у зв»язку з уточненням площі квартири за фактичними обмірами БТІ та збільшенням вартості майнових прав на квартиру до 496620 грн., ОСОБА_2 повинен був додатково перерахувати КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» грошові кошти у сумі 14041 грн. 53 коп. (а.с. 107).

З наданих ОСОБА_2 до суду низки платіжних доручень встановлено, що ним 24.02.2012 року сплачено КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» за договором купівлі-продажу від 24.02.2012 року грошові кошти у сумі 144773 грн. 54 коп., 27.02.2012 року сплачено 100000 грн., 28.02.2012 року сплачено 100000 грн., 05.03.2012 року сплачено 100000 грн., 23.03.2012 року сплачено 37804 грн. 93 коп., а 23.11.2012 року сплачено 14041 грн. 53 коп. (а.с. 108-113).

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1, 2 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів».

Водночас, судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що грошові кошти у сумі 607 500 грн. 00 коп. отримані у позику від ОСОБА_4 позивач ОСОБА_2 зберігав саме у ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» в орендованому індивідуальному сейфі, окрім того, відсутні докази того, що, виключно, лише грошові кошти отримані у позику від ОСОБА_4 у сумі 607 500 грн. 00 коп. були використані для придбання зазначеної вище квартири і жодних інших коштів не було використано.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.06.2014 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 та стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за розпискою в сумі 607 500 грн. (а.с.73-76). Вказане рішення суду залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 02.10.2014 року (а.с.67-70) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.11.2014 року (а.с.93-94).

З вказаного рішення випливає, що судом на користь ОСОБА_4 стягнуто з ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 607 500 грн. в межах виконання ним своїх зобов»язань за договором позики, який було оформлено розпискою від 05.12.2011 року.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 2 статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У той же час чатиною 2 статті 70 СК України визначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Свідок ОСОБА_8 (чоловік рідної сестри позивача) показав, що зі слів відповідача ОСОБА_3 знає, що її батько дав гроші на купівлю квартири у м. Києві, яку сторони придбали у лютому 2012 року. Також, свідок показав, що після укладання шлюбу сторони у справі проживали разом з батьками позивача, які утримували молоду сім»ю ОСОБА_2 та ОСОБА_3., ОСОБА_3 взагалі не працювала, сиділа вдома. На перемовинах та під час підписання розписки свідок присутнім не був та скільки було надано грошових коштів достеменно не знає. Свідок повідомив, що інших коштів у подружжя для придбання квартири, окрім тих що дав ОСОБА_4, не було.

Свідок ОСОБА_9 (перебував та перебуває у дружніх відносинах з позивачем, колишні однокласники) показав, що у грудні 2011 року позивач попросив його бути свідком при одержанні грошей від батька відповідача для придбання квартири. Свідок показав, що текст розписки у автомобілі писала особисто відповідач ОСОБА_3, потім розписку підписав ОСОБА_2 та свідки. Сума грошових коштів за розпискою, що одержав ОСОБА_2 була приблизно 600 тис. грн. На наступний день після передачі грошей, свідок разом з позивачем їздив у банк, у якому позивач залишив одержані кошти у банківському сейфі на зберігання. Також, свідок показав, що у подальшому разом з позивачем їздив до банку 2 або 3 рази, брали кошти із сейфу та їхали сплачувати кошти за купівлю квартири. Окрім того, свідок показав, що інших коштів у подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для придбання квартири не було, кошти для цього надав батько відповідачки.

Свідок ОСОБА_10 (мати позивача) показала, що батько відповідача ОСОБА_4 пропонував їй купити квартиру, щоб молоде подружжя жило окремо. Квартиру батько ОСОБА_3 хотів зареєструвати на себе, однак виникла проблема з реєстрацією квартири та додатковим оподаткуванням, оскільки він є громадянином Росії, тому ОСОБА_4 було поставлено вимогу про те, що він дасть гроші на купівлю квартири, однак ОСОБА_2 напише йому розписку про отримання грошей. ОСОБА_2 розписку писати не хотів, проте на нього тиснула дружина ОСОБА_3, тому він вимушений був погодитись на умови ОСОБА_4 Розписку особисто писала ОСОБА_3, ОСОБА_2 її лише підписав, гроші по розписці дали лише на наступний день, ОСОБА_2 їх відразу відвіз у банківський сеф, потім ОСОБА_2 брав гроші із сейфу та частинами розрахувався за квартиру. Придбану квартиру було зареєстровано на ОСОБА_2, оскільки дружина ОСОБА_3 з її батьком мали громадянство Російської Федерації, а в Україні вони не були резидентами, тому оформлювати на себе квартиру вони не хотіли. Інших джерел доходів на придбання квартири у подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не було. Подружжя ОСОБА_2 і до укладення шлюбу і після цього постійно мешкали разом з батьками ОСОБА_2

Суд критично ставиться, не бере до уваги та відхиляє показання вказаних свідків у частині того, що, виключно, грошові кошти, які отримано у позику у ОСОБА_4 були використані на придбання спірної квартири, і жодних інших коштів не використовувалось, оскільки свідки є або родичами позивачу або є близькими людьми, що перебувають з ним тривалий час у дружніх відносинах, а тому є зацікавленими особами у тому, щоб суд повністю задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позов необхідно задовольнити частково, оскільки позивачем суду не доведено обставин за яких суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема того, що відповідачка не дбала про матеріальне забезпечення сім'ї, приховала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім'ї тощо.

Суд не бере до уваги та відхиляє твердження позивача (його представника) про те, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.06.2014 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за розпискою в сумі 607 500 грн. є тією обставиною, яка має суттєве значення для відступу від засад рівності часток подружжя (у розумінні чатини 2 статті 70 СК України), оскільки залишилась не доведено суду та обставина, що на придбання згаданої квартири використовувались, виключно, ці позичені у ОСОБА_4 грошові кошти і жодних інших коштів на придбання квартири у сторін не було.

Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати у порядку поділу спільного сумісного майна за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець Харківської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5; індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 55,8 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м.

Визнати у порядку поділу спільного сумісного майна за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженка Астраханської області, зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_6) право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 55,8 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м.

У задоволенні інших вимог позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі 1827 грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: