АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________ Провадження: № 22-ц-/790/2566/15 Головуючий: 1 інстанції Справа: № 645/3183/14-ц Іващенко С.О. Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами договору № б/н від 13.10.2005 року відповідач ОСОБА_2 отримав в банківській установі кредит у розмірі 10 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Вказаний кредитний договір складається із заяви позичальника ОСОБА_2, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, а також Тарифів банку, з якими позичальник був ознайомлений у письмовому вигляді та з якими погодився у повному обсязі.

Відповідно до п. 6.5 Умов та Правил надання банківських послуг позичальник ОСОБА_2 зобовязався погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за користування ним, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором.

Банківська установа свої договірні зобовязання за кредитним договором б/н від 13.10.2005 року, укладеним з позичальником ОСОБА_2, виконала в повному обсязі, надавши останньому кредит у розмірі 10 000,00 грн., проте позичальник ОСОБА_2 узяті на себе зобовязання належним чином не виконує й умови кредитного договору щодо погашення заборгованості за кредитом, а також сплати відсотків за користування кредитними коштами порушує, у звязку з чим виникла значна кредитна заборгованість, загальний розмір якої станом на 31 березня 2014 року становить 12 294,26 грн. та складається з заборгованості за кредитом у розмірі 3 998,53 грн., заборгованості по процентам за користування кредитними коштами в розмірі 7 234,10 грн., а також нарахованих банком штрафів: 500,00 грн. (фіксована складова) та 561,63 грн. (процентна складова) за порушення позичальником узятих на себе зобовязань щодо своєчасного повернення отриманого кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що позичальник ОСОБА_2 в добровільному порядку повертати банківській установі запозичені кредитні кошти не бажає, позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд у примусовому порядку стягнути з останнього на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 13.10.2005 року в загальному розмірі 12 294,26 грн., а також судові витрати, понесені ним по справі.

У судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги банківської установи не визнав та просив суд застосувати до них строк позовної давності, посилаючись на те, що останній платіж за кредитним договором був здійснений ним 03 лютого 2011 року, що також підтверджується розрахунком заборгованості, наданим банком. Після вказаної дати жодний платіж по картковому рахунку відповідачем не здійснювався, проте з лютого 2011 року і по теперішній час він не отримував будь-яких повідомлень або вимог банківської установи з приводу погашення боргу, а відтак строк позовної давності для предявлення вказаного позову закінчився 04.03.2014 року, а вимог стосовно штрафів взагалі 04.03.2012 року.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням районного суду , позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі просив скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені ним вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт - ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказував на те, що оскільки відповідач ОСОБА_2 не надавав до банківської установи письмової заяви про закриття карткового рахунку, строк дії його платіжної картки було продовжено на той же строк, а відтак і строк дії кредитного договору поновлюється кожного разу зі спливом чергового строку дії платіжної картки. Не надавши вказаній обставині належної уваги та правової оцінки, судом першої інстанції було помилково застосовано строк позовної давності до спірних правовідносин.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 жовтня 2014 року вищезазначене рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено в повному обсязі. Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 13.10.2005 року в загальному розмірі 12 294,26 грн., а також 365,40 грн. судових витрат, понесених позивачем по справі, повязаних зі сплатою судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року було частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 жовтня 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні заявлених ПАТ КБ «ПриватБанк» вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем ОСОБА_2 останній платіж з погашення отриманого кредиту був здійснений 03.02.2011 року, а відтак позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Однак, повністю погодитися з таким висновком районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки цей висновок суперечить матеріалам справи та приписам закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

За приписами ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 главою 71 Цивільного кодексу України.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави «Позика, кредит, банківський вклад», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору. Викладене міститься у статті 1054 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня фактичного повернення позики.

Таким чином, проценти, визначені вказаною правовою нормою є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення.

За змістом положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Загальні умови виконання зобовязань передбачені ст. 526 ЦК України, згідно якої зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобовязання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобовязань передбачені ст. 611 ЦК України. За змістом цієї правової норми у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Як встановлено по справі, 13 жовтня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позичальником ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н, згідно якого останньому було надано кредит у розмірі 7 400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном його повернення, що відповідає строку дії картки, який становить 2 роки.

Вказаний кредитний договір складається із заяви позичальника ОСОБА_2, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, а також Тарифів банку, з якими позичальник був ознайомлений у письмовому вигляді та з якими погодився у повному обсязі.

За умовами зазначеного кредитного договору позичальник ОСОБА_2 зобовязався здійснювати погашення заборгованості за кредитом щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості, а також сплачувати щомісячні проценти за користування кредитними коштами та погасити Кредит у повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці (в полі MONTH).

Згідно п. 3.1.1. Правил користування платіжною карткою, які є невідємною частиною укладеного між сторонами кредитного договору, строк дії Карки вказаний на лицьовій стороні Картки (місяць і рік).

Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Пунктом 3.1.3 Правил користування платіжною карткою передбачено, що після закінчення строку дії відповідна Картка продовжується на новий строк (шляхом надання Клієнту Картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява Держателя про закриття картрахунку.

Як встановлено в судовому засіданні суду першої інстанції, та не заперечувалось самим відповідачем ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду, в порядку пункту 3.1.3 Правил користування платіжною карткою він неодноразово отримував платіжну картку в ПАТ КБ «Приватбанк» і користувався нею, в тому числі й протягом певного періоду в 2011 році.

При цьому, як вбачається з роздруківки інформації по платіжній картці № 640700, виданій банком позичальнику ОСОБА_2, строк її дії закінчився у жовтні 2011 року (а.с. 107, 108).

Відповідно до п. 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг укладений між сторонами кредитний договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо ж протягом цього строку жодна зі сторін не поінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же строк.

Згідно п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг при порушені Клієнтом строків платежів по любому з грошових зобовязань, передбачених укладеним між сторонами договором, більше ніж на 120 днів, Клієнт зобовязується сплатити Банку штраф у розмірі 500,00 грн. + 5 % від суми позову.

По справі також встановлено, що банківська установа свої договірні зобовязання за кредитним договором б/н від 13 жовтня 2005 року, укладеним з позичальником ОСОБА_2, виконала в повному обсязі, надавши позичальнику кредит у розмірі 7 400,00 грн., та в подальшому кредитуючи останнього в межах установленого кредитного ліміту, проте позичальник ОСОБА_2 узяті на себе зобовязання належним чином не виконує й умови кредитного договору щодо погашення заборгованості за кредитом, а також сплати відсотків за користування кредитними коштами порушує (останній платіж на погашення кредиту здійснено в лютому 2011 року), у звязку з чим виникла кредитна заборгованість, загальний розмір якої згідно наданого банком розрахунку станом на 31 березня 2014 року становить 12 294,26 грн., та складається з заборгованості за кредитом у розмірі 3 998,53 грн., заборгованості по процентам за користування кредитними коштами в розмірі 7 234,10 грн., а також нарахованих банком штрафів: 500,00 грн. (фіксована частина) та 561,63 грн. (процентна складова) за порушення позичальником узятих на себе зобовязань щодо своєчасного повернення отриманого кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну та спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю 3 роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність тривалістю один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1та 5 ст. 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом вказаної правової норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи умови укладеного між сторонами договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань, тобто після несплати кожного чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Таким чином, враховуючи те, що позичальник ОСОБА_2 припинив виконувати свої договірні зобовязання щодо сплати процентів за користування кредитними коштами в лютому 2011 року, то вимоги позивача про стягнення заборгованості зі сплати цих процентів підлягають задоволенню в межах трирічного строку позовної давності з моменту звернення його з позовом до суду, а саме: за період з травня 2011 року по березень 2014 року, що становить загальну суму 3 355,40 грн. (7 234,10 грн. - 523,29 : 2 = 3 355,40 грн.) грн., оскільки розмір процентів розрахований банком, виходячи з відсоткової ставки 72 % річних на суму заборгованості по кредиту, замість 36 % річних, як те передбачено укладеним між сторонами кредитним договором.

При цьому посилання представника позивача - ПАТ КБ «Приватбанк» на п. 5.5.1 Правил користування платіжною карткою, яким у разі несвоєчасного виконання боргових зобовязань позичальником передбачено сплату процентів за підвищеною ставкою, розмір якої визначається Тарифами, судова колегія не приймає до уваги, оскільки будь-які Тарифи, які б передбачали сплату процентів за підвищеною ставкою, саме у розмірі 72 % річних, в матеріалах цивільної справи відсутні й таких Тарифів представником позивача до суду апеляційної інстанції не представлено.

Що ж стосується позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача ОСОБА_2 штрафів у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 561,63 грн. (процентна складова), то з приводу цих позовних вимог судова колегія вважає зазначити наступне.

Як наводилося вище, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобовязання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобовязання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобовязання боржником.

При цьому застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, вичерпується з настанням самого факту порушення зобовязання.

Крім того, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік, перебіг строку якої починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок (п. 1 ч. 2 ст. 258, ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

За приписами п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною укладеного між сторонами договору, Клієнт зобовязується сплатити Банку штраф у розмірі 500,00 грн. + 5 % від суми позову при порушені Клієнтом строків платежів по любому з грошових зобовязань, передбачених цим договором, більше ніж на 120 днів.

Як зазначалося вище, й ця обставина сторонами спору визнається й не заперечується, відповідач ОСОБА_2 припинив виконувати свої боргові зобовязання та сплатив останній платіж на погашення отриманого кредиту 03 лютого 2011 року, а відтак право позивача - ПАТ КБ «Приватбанк» для звернення до суду з вимогою про стягнення з позичальника неустойки (штрафу) за порушення останнім узятих на себе зобовязань виникло 04 червня 2011 року, проте з позовом до суду про стягнення з відповідача ОСОБА_2 нарахованих штрафів: 500,00 грн. (фіксована частина) та 561,63 грн. (процентна складова) позивач звернувся лише 14 квітня 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, не навівши при цьому жодних доводів стосовно поважності причин його пропуску, що з урахуванням заяви відповідача ОСОБА_2 про застосування до спірних правовідносин правил позовної давності, є підставою для відмови в задоволенні вказаних позовних вимог відповідно до ч.ч. 3 - 5 ст. 267 ЦК України.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, на зазначене уваги не звернув, із суттю заявлених ПАТ КБ «Приватбанк» вимог та нормами матеріального права, що регулюють виниклі між сторонами спірні правовідносини, належним чином не визначився, у звязку з чим безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог банківської установи в повному обсязі.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року, ухвалене по справі, не може бути визнане цілком, законним, обґрунтованим, а тим паче справедливим, а тому судова колегія вважає за необхідне підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким частково задовольнивши заявлені ПАТ КБ «ПриватБанк» вимоги, стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь банківської установи заборгованість за кредитним договором б/н від 13 жовтня 2005 року в загальному розмірі: 7 353,93 грн., яка складається з заборгованості за кредитом: 3 998,53 грн. та заборгованості по сплаті процентів за користування кредитними коштами: 3 355,40 грн., відмовивши в задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за пропуском позивачем строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Що ж стосується розподілу судових витрат по справі, то це питання судова колегія вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 11, 15, 253, 256, 257, 258, 261, 267, 509, 525, 530, 599, 610, 611, 625, 629, 1048, 1049 , 1054 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4, 88, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 липня 2014 року - скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» -задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» 7 353 (сім тисяч триста пятдесят три) грн. 93 коп. у рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором б/н від 13 жовтня 2005 року.

У задоволенні іншої частини заявлених Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати, понесені ним по справі, а саме: 218 (двісті вісімнадцять) грн. 80 коп. судового збору, сплаченого при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: