У Х В А Л А

Іменем України

18 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Боднар О.В., Кеміня М.П.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Берегівського районного суду від 13 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного архіву Закарпатської області про визнання незаконними наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Державного архіву Закарпатської області про визнання незаконними наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що вона працювала у відповідача на посаді старшого зберігача фондів відділу забезпечення збереженості документів, обліку та довідкового апарату.

Наказом від 29.08.2014 року №92-К її звільнено з даної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з скороченням чисельності штату працівників.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки роботодавцем не враховано вимоги ст. 42 КЗпП України щодо її переважного права на залишення на роботі. Таким не здійснювався порівняльний аналіз продуктивності праці та кваліфікації працівників.

В той же час вона має переважне право на залишення на роботі так як має 35-річний безперервний стаж та отримала професійне захворювання.

Також внаслідок незаконного звільнення їй завдано моральної шкоди, яка підлягає стягненню на підставі ст. 237-1 КЗпП України.

За таких обставин просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ Державного архіву Закарпатської області від 29.08.2014 року №92-К «Про звільнення ОСОБА_2.»; поновити її на займаній посаді; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Берегівського районного суду від 13 січня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову. Зокрема зазначає, що надана відповідачем довідка щодо порівняльного аналізу продуктивності праці не є об'єктивною, оскільки здійснювалося порівняння продуктивності лише двох працівників ОСОБА_2 та ОСОБА_3, хоча в даному підрозділі працює також ще один зберігач фондів ОСОБА_4, функціональні обов'язки якої є подібними. Також критично слід ставитися до висновків даної довідки, що позивачка не виконувала повністю та належним чином свої функціональні обов'язки, оскільки вона за це до дисциплінарної відповідальності не притягалася. Також дискримінаційним є доводи роботодавця про те, що вона має інші джерела доходів. Вважає, що в такому випадку вона має переважне право на залишення на роботі згідно п.п.2,7 ч.2 ст. 42 КЗпП України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, їх представників, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебувала на посаді старшого зберігача фондів відділу забезпечення збереженості документів, обліку та довідкового апарату Державного архіву Закарпатської області (а.с.9, 10).

Розпорядженням голови Закарпатської ОДА №63-р від 05.05.2014 року розроблено проект пропозицій про внесення змін до структури та штатного розпису Державного архіву Закарпатської області (а.с.19-22). Дані пропозиції були затверджені головою Закарпатської ОДА та введені в дію наказом директора Державного архіву Закарпатської області №17 від 04.06.2014 року (а.с.33-37).

З переліку змін до структури Державного архіву Закарпатської області вбачається, що одна посада старшого зберігача фондів підлягала скороченню.

04.06.2014 року ОСОБА_2 було попереджено про майбутнє звільнення щ посади з чим вона ознайомилася (а.с.51), а наказом від 29.08.2014 року №92-К її звільнено з даної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з скороченням чисельності штату працівників (а.с.8).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

З даних норм слідує, що переважне право на залишення на роботі стосується виключно тих працівників, які займають таку саму посаду в установі, що підлягає скороченню, і лише серед таких працівників здійснюється порівняння їхньої кваліфікації та продуктивності праці.

Як вбачається з матеріалів справи на момент скорочення штатної чисельності в Державному архіві Закарпатської області на посаді старшого зберігача фондів працювало четверо осіб - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 При цьому ОСОБА_5 здобуває вищу профільну освіту без відриву від виробництва, ОСОБА_6 має повну вищу профільну освіту, а відтак такі мають вищу кваліфікацію і зважаючи на відсутність претензій щодо продуктивності їхньої праці з боку роботодавця, такі мають переважне право на залишення на роботі.

Що стосується ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що мають середню освіту, то роботодавцем зроблено порівняльний аналіз їхньої продуктивності праці про що складено довідку №344 від 29.05.2014 року (а.с.39, 40). З даної довідки вбачається, що ОСОБА_2 виконує свої функціональні обов'язки лише частково. Певну частину посадових обов'язків ОСОБА_2 не виконує (видача документів із сховища та повернення їх назад) через стан здоров'я. Натомість ОСОБА_3 повністю виконує всі покладені на неї посадові обов'язки, за що неодноразово відзначалася керівництвом за успіхи у роботі. Крім того, з даної довідки вбачається, що ОСОБА_2 кожного року проходить лікування у лікарні, що в свою чергу також впливає на продуктивність її праці, натомість ОСОБА_3 за останні роки на лікарняних не була.

Зважаючи на викладене колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, що два працівники ОСОБА_5, ОСОБА_6 мають вищу кваліфікацію, а третій - ОСОБА_3 вищу продуктивність праці ніж позивача, у зв'язку з чим саме вони мають переважне право на залишення на роботі. Таким чином висновок суду першої інстанції, що відповідачем при звільненні ОСОБА_2 не було допущено порушень норм трудового законодавства, зокрема ст. 42 КзпП України, ґрунтується на матеріалах справи та є правильним.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що в даному підрозділі працює також ще один зберігач фондів ОСОБА_4 функціональні обов'язки якої є подібними, оскільки переважне право на залишення на роботі стосується виключно тих працівників, які займають таку саму посаду, як і скорочувана. В даному випадку підлягає скороченню посада старшого зберігача фондів, а ОСОБА_4 займає іншу посаду зберігача фондів, яка скороченню не підлягає. Не зважаючи на те, що посадові обов'язки даних посад є схожими, ОСОБА_4 не підлягала перевірці щодо продуктивності праці так як її посада не скорочується, а відтак вона взагалі не може бути звільнена.

Також колегія суддів відхиляє критичне ставлення апелянта до висновків довідки, що позивачка не виконувала повністю та належним чином свої функціональні обов'язки, з посиланням на відсутність у неї дисциплінарних стягнень, оскільки притягувати працівника до дисциплінарної відповідальності, в тому числі й за неналежне виконання своїх посадових обов'язків, є правом, а не обов'язком роботодавця. Сама по собі відсутність у працівника дисциплінарних стягнень не свідчить про високу продуктивність його праці та не спростовує висновків викладених у довідці.

Не може бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції й зазначення в довідці, що вона має інші джерела доходів, а ОСОБА_3 ні, оскільки хоча й дані обставини жодним чином не свідчать про продуктивність праці вказаних осіб, однак цими обставинами роботодавець і не обґрунтовував таку продуктивність. Висновок про продуктивність праці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дано в довідці раніше, до зазначення вказаної обставини, а така вказана у довідці лише як додаткове обґрунтування, що жодним чином не впливає на висновок щодо продуктивності праці вказаних працівників.

Що стосується посилання апелянта на п.п.2,7 ч.2 ст. 42 КЗпП України, то таке не має правового значення для правильного вирішення справи, оскільки згідно ч.2 ст. 42 КЗпП України, перелічені в п.п.1-9 даної норми обставини враховуються лише в разі однакової продуктивності праці і кваліфікації.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції , що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Берегівського районного суду від 13 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді