Справа № 186/1511/13-ц
У Х В А Л А

про залишення заяви

про перегляд заочного рішення без задоволення

"24" липня 2015 р. Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Янжули С. А. ,

при секретарі - Лиман Н.П.

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення строку для звернення до суду та про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

Заочним рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2013 року, ухваленому у справі за вищезазначеним позовом, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, поновлено ОСОБА_1 пропущений ним з поважних причин строк для звернення до суду за захистом свого права, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок повернення боргу за договором позики в сумі 2 000 доларів США, що на день постановлення рішення становить 15 986,00 гривень, стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в розмірі 229,40 гривень.

14 липня 2015 року відповідач по справі - ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення, посилаючись на те, що він не згідний з рішенням, копію якого отримав 09 липня 2015 року, так як належним чином не був повідомлений про дату розгляду справи, постійно мешкає за вказаною адресою та судових повісток про розгляд вказаної справи не отримував.

Про вказане заочне рішення дізнався випадково в ПФУ, коли виконавчий лист надійшов туди для стягнення. Також вважає, що судом було порушено вимоги ст.169 ЦПК України, в якій зазначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тобто, є дві умови для прийняття заочного рішення:

1. Повторна неявка Відповідача у судове засідання.

2. Повідомлення судом належним чином Відповідача про день та час проведення судового засідання.

Повідомляє, що будь - яких судових повісток не отримував.

Вищевикладене свідчить про відсутність належних доказів неявки відповідача у судові засідання та безпідставність і необґрунтованість встановлення судом факту неявки повідомленого належним чином відповідача у судові засідання.

Вважає, що в даному випадку, суд, керуючись ст. 169 ЦПК України, зобовязаний був відкласти розгляд справи.

Відповідно до ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів законодавства України.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Вважає, що рішення суду постановлено на підставі недоведених обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, зокрема виходячи із нижченаведеного.

Як вбачається з боргової розписки відповідача, що 01 березня 2008 року відповідач позичив у позивача 2000 доларів зі строком повернення боргу 01 травня 2008 року зі сплатою 10% щомісячно,що підтверджується його письмовою розпискою, копію якої він долучає до позову.

Оскільки по ствердженню позивача борг йому не повернутий на теперішній час в сумі 2000 доларів США, а відповідач не надав суду заперечень на позов, суд вважає за можливе задоволення позову в межах заявлених позовних вимог - стягнення 2000 доларів США, що на день постановлення рішення суду із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти долару США, встановленого Національним банком України /100 доларів США- 799,3000 гривні/ складає15986 гривень/ 2000 доларів США х 799,3000/становить 15986 гривень/2000 доларів США х 799,30000/.

Суд вважав за можливе задоволення клопотання позивача про поновлення пропущеного ним трьохрічного строку для звернення до суду, враховуючи наявність у нього поважних причин - стану його здоров'я, який є інвалідом 2 групи.

Тобто, судом першої інстанції було встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини на підставі договору позики.

Від імені ОСОБА_2 написано документ, який названо розписка та згідно з яким останній брав у ОСОБА_1 2 тис. доларів і зобов'язався їх повернути через 2 місяці.

Позичальник свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що свідчив наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики.

Але, суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що розписка написана не ОСОБА_2, а невідомою особою, можливо, самим позивачем. Про цей факт свідчить дописка: «записано верно, согласен 01.03.2008, підпис.»

Тобто суд першої інстанції не встановив чи дійсно вказану розписку писав ОСОБА_2, що саме в розписці записано вірно, а що ні.

Також незрозуміло, чому суд першої інстанції визначив валюту по договору займу самостійно, визначивши її в доларах США.

Текст розписки містить посилання на американський долар, а не долар США. Америка - це континент, а не країна. В Америці долари є ще й Канадські.

Свої вимоги обґрунтовує наступним.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість рече й того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та і такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Предметом договору позики у справі, є іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Незазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку.

Суд першої інстанції не визначився, який саме документ складений відповідачем - договір позики чи розписка про отримання від позикодавця грошових коштів, та не встановив справжньої правової природи зазначеного документа, незалежно від його найменування.

За таких обставин, стягнувши на користь позивача матеріальні збитки, суд вирішив питання на підставі недоведених обставин, що мають значення для справи, рішення суду постановлено на підставі неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1 та 2. ст.533 Цивільного кодексу України - грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалтент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Таким чином, судом при постановленні рішення мало бути враховано, що гривневим еквівалентом іноземної валюти має бути визначена сума за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, а не розмір боргу в доларах США станом на момент винесення рішення суду та гривневого еквіваленту даної суми станом не відомо на яку дату, чого не було зроблено, тим самим і порушено ст.533 ЦКУ.

При надсиланні відповідачеві копії заочного рішення судом було порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 227 ЦПК України, відповідачам, які не зявилися в судове засідання, направляється рекомендованим листом із повідомленням копія заочного рішення не пізніше трьох днів з дня його проголошення.

Відповідно до ст. 228 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Враховуючи те, що копія заочного рішення від 10 жовтня 2015 року отримана відповідачем 09 липня 2015 року, заяву про перегляд заочного рішення вважає такою, що направлена у відповідності до ст. 228 ЦПК України.

Також суд першої інстанції безпідставно поновив позивачу строк позовної давності у два роки, мотивуючи тільки тим, що позивач є інвалідом II групи. Вказана обставина не є достатньою для поновлення вказаного строку.

Просить суд скасувати вказане заочне рішення та призначити справу до розгляду у загальному порядку.

При розгляді заяви про перегляд заочного рішення заявник свою заяву про скасування заочного рішення підтримав у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 з заявою не згідний, надав свої заперечення проти заяви, в якій зазначив, що вважає заочне рішення законним, так як 01 березня 2008 року він уклав з ОСОБА_2 договір позики та позичив йому 2 000 доларів США, який оформили розпискою. ОСОБА_2 порушив умови договору позики, тому він змушений був звернутися до суду з позовною заявою. Справа призначалася до розгляду на протязі двох місяців в зв'язку з неявкою відповідача в судові засідання. Суд направляв ОСОБА_2 повідомлення про дату слухання справи. Крім того, він особисто вручав відповідачу повістки про виклик до суду, які відповідач при ньому рвав і відмовлявся їх отримувати під розписку. На протязі всього часу слухання справи, відповідач отримував повідомлення про надходження документів на його ім'я, у яких було зазначено день і час роботи відділення зв'язку, але він, достовірно знаючи про надходження до відділення зв'язку судових документів, навмисно туди не з'являвся для їх отримання. Просить суд відмовити ОСОБА_2 в задоволенні заяви про скасування заочного рішення суду.

Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали зазначеної вище цивільної справи, вважає, що заява задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Ч.1 ст.60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно ч.2 ст.228 ЦПК України заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У відповідність п.1 ч.3 ст.231 ЦПК України суд може своєю ухвалою за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення залишити заяву без задоволення.

Частиною 4 ст.231 ЦПК України передбачено, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відповідно ст.232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що є всі підстави для залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідачу неодноразово направлялися судові виклики за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання, це місце проживання відповідач не змінював, про що сам підтвердив у судовому засіданні, судові виклики та заочне рішення направлялися йому судом рекомендованим листом з повідомленням про отримання, відділення зв'язку сповіщало відповідача про надходження на його адресу рекомендованих листів, для отримання яких йому необхідно було з'явитися до відділення зв'язку, однак відповідач за вказаною адресою не з'являвся, листи не отримував і вони поверталися на адресу суду в зв'язку із закінченням строку зберігання, тобто відповідач був належним чином повідомлений про дати слухання справи, однак в судові засідання не з`являвся, про причини неявки суд не повідомляв. В той же час, коли відповідач отримав листи з відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції, який почав примусове виконання вказаного заочного рішення суду, то звернувся до суду із заявою про скасування заочного рішення.

Так, відповідач мав можливість реалізувати свої процесуальні права.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, давало суду право при заочному розгляді справи, обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України.

Крім того, відповідач і при розгляді заяви про перегляд заочного рішення не надав доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.60, 231,232 ЦПК України, - суд

У Х В А Л И В :

Заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення строку для звернення до суду та про стягнення боргу за договором позики, залишити без задоволення.

Роз'яснити сторонам, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя С.А.Янжула