АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4922/15 Головуючий 1 інстанції - Грищенко І.О.
Справа № 638/4191/15-ц Доповідач Яцина В.Б.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

15 червня 2015 року м. Харків.

Суддя судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області Яцина В.Б., перевіривши справу за апеляційною скаргою представника ТОВ «Авто-Холдінг» ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 травня 2015 року по справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, треті особи ТОВ «Автосервіс-Т», ТОВ «Авто-Холдінг», ТОВ «Інтер-Авто», ТОВ «Кременчуцький автоскладальний завод» про стягнення заборгованості за договором, -

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2012 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2013 року були скасовані. У задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості було відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року було відмовлено у задоволенні заяви ПАТ «УкрСиббанк» про перегляд рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року.

13 березня 2015 року ліквідатор ТОВ «Авто-Холдинг» ОСОБА_3 звернувся до районного суду із заявою про розяснення мотивувальної частини ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 травня 2013 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова 14 листопада 2012 року.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 травня 2015 року було відмовлено у задоволенні заяви про розяснення ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 травня 2013 року.

Не погоджуючись з такою ухвалою, 04 червня 2015 року представник ТОВ «Авто-Холдінг» ОСОБА_1 через районний суд звернувся до апеляційного суду Харківської області з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказану ухвалу Дзержинського районного суду від 28 травня 2015 року та роз?яснити другий абзац мотивувальної частини ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 травня 2015 року, в якому вказано, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.03.2013р. провадження у справі закрито.

Вважаю за необхідне повернути справу за апеляційною скаргою представника ТОВ «Авто-Холдінг» ОСОБА_1 від 04 червня 2015 року на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 травня 2015 року до суду першої інстанції для виконання вимог ч.2 ст. 293 ЦПК України, а саме: для вирішення питання про повернення апеляційної скарги заявнику.

Так, частиною 1 ст. 293 ЦПК України визначено вичерпний перелік ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду в апеляційному порядку, серед яких відсутні ухвали щодо роз'яснення ухвали. При цьому у пункті 12 частини 1 ст. 293 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розяснення рішення,

За ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Право на ефективний судовий захист закріплено також в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статі 6, 13). Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, (пункт 8 частини третьої статті 129 Основного Закону України). Стаття 19 Конституції України визначає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно до ст. 6 Конституції України державна влада поділяється на законодавчу, виконавчу і судову, і вони здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Таким чином, межі діяльності суду визначені у ст. 19 Основного Закону України правовим принципом: дозволено все, що прямо передбачено законом, а не все, що ним не заборонено, який стосується громадян, а не органів влади, що в цілому відповідає принципу правової визначеності, як складової частини Конституційного принципу верховенства права (ст. 8).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

У п.п. 22, 24, 25 рішення Європейського Суду з прав людини від 20 липня 2006 року по справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04 та 29465/04) зазначено, що стаття 6 Конвенції не зобов'язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому у ст. 6 Конвенції фраза «встановленого законом» поширюється й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. У п.п. 107-109 рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії» Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Аналізуючи перевищення повноважень Верховним Судом України, які були чітко викладені у ст. 111-118 Господарському процесуальному кодексі України, що виразилися у залишенні в силі постанови Апеляційного суду після скасування постанови Вищого господарського суду України, - Європейський Суд у п.п. 26-28 вказаного рішення від 20 липня 2006 року по справі «Сокуренко і Стригун проти України» звернув увагу на те, що такі дії не були передбачені Господарським процесуальним кодексом, і що не було жодної іншої правової норми, яка б надавала повноваження Верховному суду ухвалювати такого роду рішення, і що загальні положення Конституції України (про дотримання найвищим судовим органом головного принципу здійснення правосуддя в Україні законності) не могли слугувати достатньою правовою підставою для такої специфічної компетенції, яка не надавалась відповідним законодавством.

Найвищий судовий орган, уповноважений тлумачити закон, може ухвалювати рішення, яке не було чітко визначено законом. Таке застосування закону може мати винятковий характер і повинні надаватися чіткі і вірогідні підстави для такого виняткового відступу від застосування своїх визначених повноважень. Якщо ж у даному випадку перевищуються повноваження, які чітко викладені у Господарському процесуальному кодексі, суд в такому провадженні не може вважатися «судом, встановленим законом» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції.

В мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 27.01.2010року № 3-рп/2010, від 28.04.2010року № 12-рп/2010, від 08.07.210року № 18-рп/2010 зазначено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені окремо від рішення суду ухвали, перелічені в ч. 1 ст. 293 ЦПК України щодо яких закон не містить заборони на таке оскарження (наприклад ухвали, як про роз'яснення рішення, так і про відмову в роз'ясненні рішення).

З огляду на наведену в рішенні Європейського Суду правову позицію по справі «Сокуренко і Стригун проти України» про невідповідність вимогам ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод безпідставного перевищення судом процесуальних повноважень, чітко визначених процесуальним законом, з огляду на те, що у даному випадку законом чітко визначено можливість оскарження ухвал щодо розяснення лише рішення суду, яке чітко ідентифіковано у законі, ст. 208 ЦПК України, як остаточне, в цій справі не вбачається законних підстав для розширеного тлумачення положення п. 12 ч. 1 ст. 293 ЦПК України.

Оцінюючи у світлі гарантованого ст. 13 Конвенції права на ефективний засіб судового захисту, - слід також перевірити, яким чином таке обмеження цивільним процесуальним законом права на апеляційне оскарження ухвали вплинуло на право особи на судовий захист порушеного права.

Згідно до правової позиції, яка викладена в мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2015 від 08 квітня 2015 року у справі № 1-6/2015 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 171--2 Кодексу адміністративного судочинства України, - згідно з Конституцією України допускається можливість обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду (пункт 8 частини третьої статті 129). Однак воно не може бути свавільним та несправедливим. Таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцією та законами України; переслідувати легітимну мету; бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим. У разі обмеження права на оскарження судових рішень законодавець зобов'язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію права на судовий захист і не порушувати сутнісний зміст такого права.

Відповідно до ст..221 ЦПК України подання заяви про розяснення ріщення суду допускається, якщо воно ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути предявлено до примусового виконання, розясненю підлягає саме рішення, а не ухвала суду.

Згідно до ст. 208 ЦПК України закон визначає рішення суду, як судовий акт, яким закінчується розгляд справи по суті, а ухвалу як судове рішення, що вирішує інші поточні питання, пов'язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду тощо. Лише у випадках передбачених статтями 389--6 та 389--11 цього Кодексу, які цієї справи не стосуються, - судовий розгляд по суті закінчується постановленням ухвали.

Таким чином, визначене законом у ст. 293 ЦПК України обмеження права на апеляційне оскарження ухвали про роз?яснення лише рішення, а не ухвали, яка не має остаточного значення, - спрямоване на забезпечення розгляду справи впродовж розумного строку, що в цілому є пропорційним і необхідним у демократичному суспільстві врегулюванням законом права на апеляційне оскарження.

У даному випадку рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року вже було скасоване заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2012 року, тому відмова районного суду у роз?ясненні своєї ухвали, де зазначено про закриття провадження по заяві про перегляд вже скасованого заочного рішення, - не впливає на право особи на ефективний засіб судового захисту, захищене ст. 13 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно до ч.2 ст. 293 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд першої інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню.

За таких обставин, апеляційна скарга апеляційною скаргою представника ТОВ «Авто-Холдінг» ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 травня 2015 року підлягає поверненню до суду першої інстанції для вирішення питання про повернення апеляційної скарги відповідно до ч.2 ст. 293 ЦПК України.

Керуючись ст. 293, ст. 297 ЦПК України суддя, -

У Х В А Л И В :

Справу за апеляційною скаргою представника ТОВ «Авто-Холдінг» ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 травня 2015 року по справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, треті особи ТОВ «Автосервіс-Т», ТОВ «Авто-Холдінг», ТОВ «Інтер-Авто», ТОВ «Кременчуцький автоскладальний завод» про стягнення заборгованості за договором - повернути до Дзержинського районного суду м. Харкова для вирішення питання про повернення апеляційної скарги.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: