АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/9584/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Сухомлінов С.М.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарях Бабіч К.А., Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановила:

У січні 2014 року позивач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 114/1179/74/391 від 08.02.2006 року станом на 29.10.2013 року у розмірі 693 933 грн. 12 коп. звернути стягнення на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

17 квітня 2015 року представник позивача подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив стягнути заборгованість з відповідача на користь позивача у розмірі 693 933 грн. 12 коп., що складається із заборгованості за кредитом - 613 069 грн. 33 коп.; заборгованості за відсотками - 36 890 грн. 23 коп.; пені за прострочення кредиту та відсотків - 43 973 грн. 56 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року позов задоволено : стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за договором кредиту на суму 693 933 грн. 12 коп. та витрати по сплаті судового збору - 3441 грн.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на заперечення відповідача, яка вимагала проведення судово-бухгалтерської експертизи по розрахунку суми заборгованості та з'ясування дійсної суми боргу, суд не оглянув та не долучив до матеріалів справи надані відповідачем квитанції та чеки про сплату кредиту.

Суд першої інстанції не врахував, що додатковою угодою № 3 від 03 березня 2012 року банком були запропоновані несправедливі умови по відношенню до позичальника, та в результаті підписання якої погашення кредиту та сплата процентів мали здійснюватись ауїтетними платежами за п.2.2.1 - 2.2.5 додаткової угоди № 3.

Суд не врахував пояснення відповідача про те, що причиною неможливості здійснення платежів вчасно, тобто у передбачені договором строки, є кабальні умови банківської установи щодо сплати ануїтетних платежів, адже незалежно від оплат, що здійснювались позичальником на погашення кредиту, частка основного боргу не зменшувалася, а збільшувалась.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Представник позивача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в дане судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, під розписку ( а.с. 238). В судовому засіданні до оголошення перерви у справі - 10.09.2015 року - представник позивача ОрищукО.В. вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 лютого 2006 року між АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 014/1179/74/391, згідно з яким відповідач отримала від банку кредитні кошти в розмірі 89 000 доларів США, зі сплатою 12,5% річних, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 08.02.2016 року.

03 березня 2012 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору, згідно з якою було змінено валюту виконання зобов'язань на гривню та змінено процентну ставку на 10,5% річних, із встановленням дати остаточного погашення кредиту 03.02.2027 року.

В забезпечення виконання грошового зобов'язання за кредитним договором, 08.02.2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки майнових прав, згідно з яким відповідач передала банку в іпотеку майнові права у розмірі вартості трикімнатної квартири, яка буде збудована на АДРЕСА_3.

18.12.2006 року та 03.03.2012 року між сторонами були укладені додаткові угоди до договору іпотеки майнових прав, якими було уточнено адресу забудови - АДРЕСА_1, та зазначено, що цей договір забезпечує вимоги, що витікають з кредитного договору № 014/1179/74/391 від 08.02.2006 року та додаткової угоди № 3 від 03.03.2012 року та будь-яких інших угод.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що склалась станом на 29.10.2013 року на загальну суму 693 933 грн. 12 коп., - було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 лютого 2015 року зазначені судові рішення були скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, 17 квітня 2015 року представник позивача подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив стягнути заборгованість з відповідача на користь позивача у розмірі 693 933 грн. 12 коп., що склалася станом на 29.10.2013 року.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення вказаної суми заборгованості у позовному обсязі, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту, в результаті чого станом на 29 жовтня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 693 933 грн. 12 коп., з яких заборгованість за кредитом - 613 069 грн. 33 коп.; заборгованість за відсотками - 36 890 грн. 23 коп.; пеня за прострочення кредиту та відсотків - 43 973 грн. 56 коп.

Враховуючи визначене п.6.5 кредитного договору право банку на дострокове стягнення заборгованості у випадку невиконання позичальником умов договору та вимоги ст. 1050, 1054 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для дострокового стягнення всієї суми заборгованості із відповідача на користь позивача.

З висновками суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та пені за несвоєчасну сплату платежів колегія суддів погоджується, оскільки висновки суду у цій частині відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів дійшла висновку, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені. Норми матеріального права - ст. 525, 526, 530, 610, 623, 1050, 1054 ЦК України відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до посилань на несправедливі умови укладеної додаткової угоди № 3 від 03 березня 2012 року, невідповідності даної угоди вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління НБУ та ненадання банком інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту, її детальний розрахунок, не зазначення у договорі процентної ставки, порядку обчислення процентних доходів, розрахунку комісії, графіку платежів у розрізі сум основного боргу, сплати відсотків, вартості всіх супутніх послуг.

Проте зазначені доводи колегія суддів вважає необґрунтованими, висновків суду першої інстанції такі доводи не спростовують.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Однак матеріали справи не містять даних про те, що додаткова угода № 3 від 03 березня 2012 року до кредитного договору № 014/1179/74/391 від 08 лютого 2006 року оспорювалась позичальником ОСОБА_2 у судовому порядку та визнана судом недійсною повністю чи в частині.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно при вирішенні даного спору виходив із умов зазначеної додаткової угоди.

Відповідно до п.1 додаткової угоди № 3 від 03.03.2012 року станом на дату укладання цієї додаткової угоди заборгованість за кредитом згідно кредитного договору складає 80 522,48 доларів США. З дати укладання цієї додаткової угоди сторони погодили змінити валюту виконання зобов'язань за кредитним договором з доларів США на гривні із розрахунку офіційного курсу НБУ на дату укладання цієї додаткової угоди 7,988, у зв'язку з чим розмір заборгованості за кредитом становить 643 213 грн. 57 коп.

Відповідно до п.2.1, 2.2. - 2.5 додаткової угоди сторони погодили наступні умови виконання зобов'язань: проценти за користування кредитом сплачуються за ставкою 10,5 річних; погашення кредиту позичальник здійснює щомісячно ануїтетними платежами, які включають в себе погашення основної суми кредиту та процентів за його користування, відповідно до графіку погашення кредиту та інших платежів до кредитного договору, з кінцевим строком погашення кредиту - 03 лютого 2027 року. ( а.с. 16-17).

Згідно з п.2.4 додаткової угоди, сторони домовились графік погашення кредиту та інших платежів до кредитного договору, а також розрахунок сукупної вартості викласти в новій редакції ( додаток № 1 та № 2 додаються).

Як вбачається зі змісту п.5 додаткової угоди, умови цієї додаткової угоди зрозумілі позичальнику, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Під текстом додаткової угоди міститься підпис ОСОБА_2, а також запис : другий примірник цієї додаткової угоди отримала ОСОБА_2 ( підпис) 03 березня 2012 року ( а.с. 19).

Відповідно до наявного у матеріалах справи Додатку № 1 до додаткової угоди № 3 , у ньому викладений графік щомісячного погашення кредиту за ануїтетною схемою погашення, розрахований на 179 місяців, відповідно до п.2.5.1 додаткової угоди. Цим графіком передбачено, що розмір щомісячного платежу складає 7126 грн., до якого входить сума платежу по кредиту та відсотках.

Всього до погашення визначено: по кредиту - 643 213 грн. 57 коп., попередньо розрахована сума процентів за весь період користування кредитом при погашенні заборгованості по даному графіку - 632 429 грн. 08 коп., а всього - 1 275 642 грн. 65 коп.

Зазначений графік також погоджений позичальником ОСОБА_2, що підтверджується її підписом під текстом додатку № 1 до додаткової угоди ( а.с 25).

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги відповідача щодо несправедливості умов додаткової угоди про встановлення ануїтетних платежів є безпідставними, адже відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо необґрунтованої відмови суду першої інстанції у призначенні судової бухгалтерської експертизи по розрахунку вартості заборгованості та з'ясування дійсної суми боргу по кредитному договору - колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки матеріали справи не містять належним чином обґрунтованого клопотання про призначення такої експертизи, із зазначенням підстав для її проведення та визначенням переліку питань для вирішення експертом.

Посилання апелянта на неправильність наданого позивачем розрахунку з огляду на те, що до укладення додаткової угоди 03.03.2012 року вона здійснила погашення значної суми кредиту та процентів у доларах США, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки правового значення для вирішення даного спору вони не мають, адже додатковою угодою від 03.03.2012 року сторони зафіксували розмір заборгованості по кредиту у гривнях, який підлягає погашенню з моменту укладення додаткової угоди, а також досягли домовленості щодо порядку нарахування та погашення процентів у складі ануїтетних платежів відповідно до графіку.

Інших обґрунтованих доводів щодо незгоди з наданим розрахунком заборгованості з конкретним посиланням, у чому полягає неправильність визначеного розміру заборгованості, які б давали підстави вважати необхідним призначення експертизи, ні заперечення відповідача, що подані суду першої інстанції, ні апеляційна скарга відповідача не містять.

Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок заборгованості був виконаний фахівцями банку станом на 29 жовтня 2013 року та доданий до позовної заяви, поданої позивачем 31 грудня 2013 року. За період розгляду даної справи з січня 2014 року по день ухвалення оскаржуваного рішення 03 червня 2015 року позовні вимоги позивач не збільшував.

Відповідно до вказаного розрахунку, починаючи з липня 2012 року позичальник не у повному обсязі та несвоєчасно здійснювала ануїтетні платежі. Зокрема, платежі не здійснювались у грудні 2012 року, січні, травні та липні 2013 року. Разом з тим, при погашенні у подальшому поточної заборгованості, суми, що перевищували розмір щомісячного платежу, були направлені банком на погашення заборгованості по тілу кредиту. Таким чином, за період з 03.03.2012 року по 29.10.2013 року відповідачем було погашено кредит на суму - 30 144 грн. 24 коп. та сплачено процентів - 72 473 грн. 07 коп.

Станом на 29.10.2013 року склалась поточна заборгованість по тілу кредиту - 625 грн. 27 коп., за нарахованими та несплаченими відсотками - 32 296 грн. 18 коп., а також була нарахована пеня за періоди прострочення платежів на суму 43 973 грн. 56 коп.

Доводи апелянта про те, що розрахунок заборгованості є неналежним доказом суми заборгованості, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки наданий позивачем розрахунок, підписаний начальником УПЗ Київської дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль», містить нарахування складових заборгованості, із відображенням усіх платежів по кредиту та відсотках, що були здійснені позичальником після 03.03.2012 року; нарахування відсотків за користування кредитом та порядок фактичного погашення відсотків; розрахунок суми заборгованості із зазначенням розміру сплачених сум; розрахунок суми пені за порушення строків сплати суми кредиту та відсотків.

Підстав для сумніву у правильності наведених розрахунків не вбачається.

Крім того, перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача, судом апеляційної інстанції було встановлено відповідність вищевказаного розрахунку заборгованості із наданими відповідачем копіями квитанцій про сплату кредиту і відсотків та з'ясовано, що усі сплачені відповідачем по квитанціях суми платежів знайшли відображення у розрахунку позивача станом на 29 жовтня 2013 року.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для дострокового стягнення усієї суми заборгованості по кредиту, відсотках та пені за прострочення сплати платежів по кредиту та відсотках.

Разом з тим, відмовивши у задоволенні клопотання відповідача про приєднання до матеріалів справи копій квитанцій про сплату кредитних платежів, суд першої інстанції належним чином не перевірив розмір дійсної заборгованості по кредиту, враховуючи, що розрахунок складений представником позивача станом на 29 жовтня 2013 року, а позов пред'явлено до суду 31 грудня 2013 року.

Як вбачається з наданих відповідачем квитанцій від 30 жовтня 2013 року та 02 грудня 2013 року, копії яких приєднані до матеріалів справи судом апеляційної інстанції, 30 жовтня 2013 року ОСОБА_2 було сплачено на погашення кредиту суму 1050 грн., а 02 грудня 2013 року - 2000 грн.

Оскільки оскаржуваним рішенням достроково стягується залишок усієї непогашеної суми кредиту, то із визначеної суми заборгованості станом на 29 жовтня 2013 року - 613 069 грн. 33 коп. необхідно відрахувати суму вищевказаних платежів у розмірі 3050 грн. Отже, сума заборгованості по кредиту становить : 613 069 грн. 33 коп. - 3050 грн. = 610 019 грн. 33 коп.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення суду в частині розміру заборгованості та визначення загальної суми боргу наступним чином: заборгованість по кредиту - 610 019 грн. 33 коп., заборгованість по процентах станом на 29.10.2013 року - 36 890 грн. 23 коп., пеня - 43 973 грн. 56 коп., а всього - 690 883 грн. 12 коп.

Доводи апеляційної скарги відповідача про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та незастосування судом п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України про визначення строку позовної давності для стягнення пені - 1 рік, колегія суддів вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Так, відповідно до розрахунку заборгованості, пеня за прострочення сплати платежів нарахована з квітня 2012 року по жовтень 2013 року, тобто більш ніж за один рік.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові № 6-25цс15 від 18 березня 2015 року, виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони. Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Як вбачається з матеріалів справи, письмових заяв про застосування позовної давності ОСОБА_2 не подавала. Відповідно до журналу та аудіозапису судових засідань, при розгляді справи в суді першої інстанції про застосування позовної давності відповідач також не заявляла.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача у цій частині є необґрунтованими, оскільки за відсутності заяви відповідача, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції, суд не вправі самостійно застосувати спеціальну позовну давність до пені.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові № 6-780цс15 від 30 вересня 2015 року, оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка надає суду право зменшити розмір неустойки, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки зазначеною нормою передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи, що сума пені не перевищує розміру заборгованості, а навпаки, є значно меншою, виходячи із ступеню виконання зобов'язання боржником, колегія суддів не вбачає істотних обставин, які дають підстави для зменшення розміру пені.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду не спростовують, оскільки питання про те, що саме є предметом іпотеки: майнові права на квартиру чи квартира АДРЕСА_1, - не мають правового значення для вирішення спору про стягнення суми заборгованості по кредиту.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення необхідно змінити: зменшивши загальну суму заборгованості із 693 933 грн. 12 коп. до суми 690 883 грн. 12 коп., а в решті рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року - змінити в частині розміру заборгованості за кредитом та визначити, що стягненню з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» підлягає загальна сума заборгованості - 690 883 ( шістсот дев'яносто тисяч вісімсот вісімдесят три) грн. 12 коп.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: