Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/68/15 Головуючий у 1-й інстанції Лисенко Л.І.
Суддя-доповідач Воробйова І.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кочеткової І.В.

суддів Воробйової І.А.,

Маловічко С.В.

при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення.

В обґрунтування позову, позивач зазначав, що 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ „Приватбанк" і третьою особою ОСОБА_3 був укладений договір № ZPS0GA, згідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 34750,00 доларів СІЛА зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,96 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25 квітня 2018 року.

В порушення норм закону та умов договору ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, що призвело до збитків позивача, що виразилися у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника та нести витрати по сплаті податків та інших обов'язкових платежів з цих коштів.

Станом на 17 січня 2013 року у нього існує заборгованість перед ПАТ КБ "Приватбанк" в сумі 44 824,70 доларів США, що складається з: заборгованості за тілом кредиту - 34 279,50 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 2 642,12 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 162,25 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 5 576,52 доларів США, а також штрафи відповідно до договору - 31,29 долар США (фіксована частина), 2 133,02 доларів США (процентна складова).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ "Приватбанк" і відповідачем ОСОБА_4 25 квітня 2008 року був укладений договір іпотеки № ZPS0GA.

Згідно з цим договором відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 44,28 кв.м., житловою площею 27,41 кв.м., яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул.Добролюбовабуд 1а-акв.11. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.12.2005 року. Обумовлена сторонами ціна предмету іпотеки дорівнює 252 500,00 грн.

На підставі викладеного, позивач просив суд, визнати дійсним договір іпотеки № ZPS0GA від 25.04.2008р., звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1, виселити громадян, які мешкають у спірній квартирі, а також стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору в сумі 3555,70 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2013 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPS0GA від 25.04.2008 року в сумі 44 824,70 доларів США, що за курсом 7,99 станом на 17.01.2013р. складає 358 149,34 грн., - звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру загальною площею 44,28 кв.м., житловою площею 27,41 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ "Приватбанк" з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а також наданням ПАТ КБ "Приватбанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Виселено ОСОБА_4 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі, яка є предметом іпотеки і розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" судовий збір у розмірі 3555,70 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ „Приватбанк" і третьою особою ОСОБА_3 був укладений договір № ZPS0GA, згідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 34750,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,96 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25 квітня 2018 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ "Приватбанк" і відповідачем ОСОБА_4 25 квітня 2008 року був укладений договір іпотеки № ZPS0GA.

Згідно з цим договором відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 44,28 кв.м., житловою площею 27,41 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.12.2005 року. Обумовлена сторонами ціна предмету іпотеки дорівнює 252 500,00 грн.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

З огляду на те, що ОСОБА_3 не виконував зобов"язання за кредитним договором, станом на 17 січня 2013 року у нього утворилась заборгованість перед ПАТ КБ "Приватбанк" в сумі 44 824,70 доларів США, що складається з: заборгованості за тілом кредиту - 34 279,50 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 2 642,12 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 162,25 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 5 576,52 доларів США, а також штрафи відповідно до договору - 31,29 долар США (фіксована частина), 2 133,02 доларів США (процентна складова).

Зважаючи на те, що у ОСОБА_3 існує заборгованість за кредитним договором, ПАТ КБ "Приватбанк" з метою задоволення своїх вимог звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача та інших осбі, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги банку є обґрунтованими, адже позичальник належним чином не виконав зобов'язання за кредитним договором, а тому банк має право задовольнити свої вимоги за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, за яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Разом із тим 7 червня 2014 року після ухвалення рішення судом першої інстанції набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки відповідно до статті 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Положеннями частини 1 статті 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (частина 3 статті 303 ЦПК України).

Сам по собі наведений вище Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки на час його ухвалення місцевий суд не міг його застосувати, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду з огляду на те законодавство, яке існувало на час його ухвалення.

Разом з тим, якщо є підстави, передбачені нормами матеріального та процесуального права, для скасування рішення суду першої інстанції, при ухваленні власного судового рішення, апеляційний суд застосовує закон, який є чинним на час ухвалення такого рішення.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз"яснено, що резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у ст. ст. 215 - 217 ЦПК України. У ній, зокрема, має бути зазначено розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні.

Не можна погодитись і з рішенням місцевого суду, оскільки резолютивна частина рішення місцевого суду не відповідає вимогам п. 1 ст. 215 ЦПК України та ст. 39 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку", в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно із ч. 6 ст. 38 закону України "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотеко держателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Місцевий суд, без урахування вимог ст. 39 Закону України "Про іпотеку", положень договору іпотеки, у резолютивній частині рішення не зазначив складові загального розміру заборгованості, що підлягають сплаті іпотеко держателем з вартості предмета іпотеки; початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, не з'ясував чи є згода між іпотекодавцем та іпотеко держателем щодо встановлення початкової ціни продажу предмета іпотеки.

Також вирішуючи позовні вимоги банку про виселення, суд першої інстанції в резолютивній частині рішення задовольнив також і вимоги стосовно виселення інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі, яка є предметом іпотеки.

Проте з таким висновком суду колегія не може погодитись, оскільки з фрази "інші особи" не зрозуміло хто саме порушив інтереси Банку, ці особи не притягнуто до участі у справі. У випадку, якщо в спірній квартирі проживають будь-які інші особи, банк вправі заявити позовні вимоги до них про їх виселення.

Матеріалами справи підтверджено, що третя особа ОСОБА_3 одержав кредит у банку в іноземній валюті. У забезпечення виконання укладеного кредитного договору ОСОБА_4 передала в іпотеку квартиру загальною площею 44,28 кв.м., житловою площею 27,41 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.12.2005 року.

У судовому засіданні представник представник апелянта зазначив, що спірна квартира використовується відповідачем для постійного проживання, іншого житла вона не має.

Загальна площа предмету іпотеки не перевищує 140 кв. м; це нерухоме житлове майно використовується для проживання, іншого житла у відповідача немає.

Представник позивача наведених вище обставин не спростував.

Не можна погодитись з доводами банку про те, що дія Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не може бути підставою для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки на час дії мораторію зупиняється примусове стягнення, яке буде вирішуватися під час виконання судового рішення.

Під час виконання судового рішення державний виконавець діє на підставі Закону України "Про виконавче провадження", у статті 37 якого міститься перелік підстав для зупинення виконавчого провадження. При цьому зупинення примусового стягнення на підставі Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" у цьому переліку відсутнє.

Враховуючи наведене, у задоволенні вимог позивача про звернення стягнення на вказану квартиру слід відмовити з підстав, які передбачені Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 3 червня 2014 року, що набрав чинності з 07.06.2014 року.

На підставі викладеного та керуючись Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", ст.ст. 512-518, 526, 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307-309 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2013 року у цій справі скасувати й ухвалити нове рішення яким відмовити ПАТ КБ "приватбанк" в задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: