АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7140/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Ратнікової В.М.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення, виселення, усунення перешкод в користуванні житлом,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернулась у листопаді 2014 року.

Зазначала, що 21.03.2006 року на підставі договору купівлі-продажу нею, разом з відповідачем ОСОБА_3, була придбана квартира АДРЕСА_1. В зазначеній квартирі з кінця 2009 року почав проживати син співвлісниці ОСОБА_5 З березня 2011 року відповідачі почали створювати їй перешкоди в користуванні квартирою, відмовляються допускати її до квартири, змінили замки вхідних дверей. На підставі викладеного, враховуючи що вона не давала дозволу на проживання в спірній квартирі ОСОБА_5, просила суд зобов'язати відповідачів не чинити перешкод у користування зазначеною квартирою, вселити її у квартиру, а також виселити ОСОБА_5 зі спірного приміщення.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 березня 2015 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні нею права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Вселено позивача у зазначену квартиру.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 з тих же підстав ставиться питання про скасування даного рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення, а апеляційна ОСОБА_3 підлягає відхиленню у зв'язку з наступним.

Судом вірно встановлено, що 21.03.2006 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого за №714у, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали у рівних долях квартиру АДРЕСА_1.

Згідно довідки Форми №3 від 12.11.2014 року в спірній квартирі зареєстровані та проживають з 11.04.2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначала, що відповідачі чинять перешкоди в користуванні нею спірною квартирою, змінили замок на вхідних дверях та не впускають її до квартири. Відповідач ОСОБА_5, який постійно проживає в квартирі, вчиняє сварки, побиття та принижує позивача. З приводу цього остання неодноразово зверталась до міліції.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції прийшов до висновків, що позовні вимоги стосовно зобов'язання не чинити відповідачами перешкод у користуванні спірною квартирою та вселення позивачки є правомірними та такими, що підлягають до задоволення, оскільки позивачем доведено факт порушення відповідачами права користування належною позивачу на праві власності частиною спірної квартири, шляхом заміни замка вхідних дверей.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому особа, яка є співвласником майна, яке перебуває у спільній частковій власності, наділена правом на захист права користування, володіння або розпорядження таким майном не залежно від розміру належної їй частки.

Як вбачається з показів свідка ОСОБА_7, який є сусідом сторін, позивач не може увійти до спірної квартири, відповідачі двері не відчиняють, позивача до квартири не пускають. Аналогічні покази також дав свідок ОСОБА_8

Враховуючи встановлення в ході розгляду справи вчинення перешкод відповідачами у користуванні позивачем спірним приміщенням, вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та вселення в квартиру є законними та обґрунтованими.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на недоведення позивачем своїх вимог з огляду на ст. 10.60 ЦПК України, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», посилання в апеляційній скарзі на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав установленими, чи на невідповідність висновків суду обставинам справи, підлягає перевірці апеляційним судом шляхом дослідження доказів, яким, на думку особи, що подала апеляційну скаргу, суд першої інстанції не дав оцінки або дав неправильну оцінку.

Так, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи апелянтом не було надано належних та допустимих доказів на спростування вказаних висновків або доведення їх незаконності.

Натомість колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 у зв'язку з наступним.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить позивачу та відповідачу ОСОБА_3 по Ѕ її частини.

Як вбчається з наявної в матеріалах справи довідки форми №3 ОСОБА_5 в спірній квартирі не зареєстрований.

Звертаючись до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 посилалась на те, що в зазначеній квартирі постійно проживає син співвласниці ОСОБА_5, проте вона, як співвласник квартири, згоди на його проживання не надавала.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У силу ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У силу ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 (з подальшими змінами), вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відмовляючи позивачу в задоволені позову про виселення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є членом сім'ї співвласниці квартири ОСОБА_3 та поселився в квартиру за згодою позивача, а тому відсутні правові підстави для його виселення.

Проте з таким висновком суду погодитися не можливо з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців)

Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів його сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

З пояснень сторін у справі вбачається, що відповідач ОСОБА_5 у 2009 році вселився в спірну квартиру, де його мати є співвласником 1/2 частини квартири, проживає без реєстрації і є тимчасовим мешканцем.

Про тимчасовість його мешкання свідчить відсутність реєстрації у вищезазначеній квартирі.

Під час розгляду справи встанолвено, що питання про реєстрацію відповідача в спірній квартирі не порушувалося, письмової згоди на вселення в квартиру від позивача відповідач не отримував.

В силу ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Матеріали справи не містять жодного доказу, які б свідчили про те, що позивач, як співвласник квартири, надавала згоду іншому співвласнику на вселення її сина ОСОБА_5 в спірну квартиру, отже останній є тимчасовим мешканцем.

Також відповідачі не оспорюють той факт, що у них з позивачем не склалися відносини, виникають конфлікти.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню, апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасуванню з ухвалення в цій частині нового рішення про виселення ОСОБА_5 зі спірної квартири.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 березня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про виселення - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1

В решті зазначене рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: