Ухвала

іменем україни

04 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, розірвання шлюбу та поділ майна, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, розірвання шлюбу та поділ майна.

Зазначала, що з січня по липень 2008 року проживала однією сім'єю із відповідачем без реєстрації шлюбу, за вказаний період ними за спільні кошти було придбано земельну ділянку по АДРЕСА_2.

23 липня 2008 року вони зареєстрували шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4.

За час шлюбу ними придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

На теперішній час сімейні відносини між ними припинилися, чоловік проживає окремо, вони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних стосунків, шлюб носить фіктивний характер й збереження сім'ї неможливе.

Посилаючись на викладене й на те, що вони не можуть дійти згоди щодо поділу спірного нерухомого майна, ОСОБА_1 просила позов задовольнити та встановити факт її проживання зі ОСОБА_2 у період з січня 2008 року до липня 2008 року, визнати спільним сумісним майном придбану у вказаний період земельну ділянку по АДРЕСА_2 та визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаної земельної ділянки, розірвати шлюб укладений між нею та ОСОБА_3 та здійснити поділ спільного майна подружжя, відступивши від рівності часток й визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, оскільки їх спільна з відповідачем донька залишилася проживати з нею й перебуває на повному її матеріальному утриманні.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2014 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 лютого 2008 року до 23 липня 2008 року.

Визнано земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини вказаної земельної ділянки, а за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину цієї ділянки.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований виконавчим комітетом Приколотнянської селищної ради Великобурлуцького району Харківської області, актовий запис №07.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частинку вказаної квартири.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2014 року зазначене рішення районного суду в частині визнання спірної земельної ділянки спільним майном та в частині вирішення вимог про поділ спільного майна змінено, а саме відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 спільним сумісним майном та про її поділ.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ квартири АДРЕСА_1 задоволено частково. Визнано за сторонами право власності на вказану квартиру по Ѕ частині за кожним.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не доведено факту придбання спірної земельної ділянки у період спільного проживання із відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а відтак поділу підлягає лише квартира, яка була придбана сторонами у період зареєстрованого шлюбу, із виділенням кожному із подружжя рівної частки у вказаному майні.

Однак з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Судом установлено, що сторони з лютого 2008 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у квартирі позивача АДРЕСА_3

22 червня 2008 року вони подали до Приколотнянської селищної ради заяву про реєстрацію шлюбу.

27 червня 2008 року на ім'я відповідача ОСОБА_2 була придбана земельна ділянка площею 0, 1500 га, що розташована по АДРЕСА_2.

23 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у встановленому законом порядку.

Згідно договору купівлі-продажу від 20 червня 2011 року сторони придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

У відповідності до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з'ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки (ст. ст. 3, 74 СК України).

За правилами ст. ст. 70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що проживала з відповідачем як чоловік і жінка, у належній їй на праві власності квартирі з вересня 2007 року, проте просила встановити факт спільного проживання з січня 2008 року, оскільки ОСОБА_2 до цього часу перебував у іншому шлюбі.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечував факт спільного проживання з позивачем з 2007 року, однак зазначав, що спірну земельну ділянку придбав за особисті кошти, а відтак вона є його особистим майном й поділу не підлягає.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 213-214, 303, 304, 316 ЦПК України на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернув, доводів та заперечень сторін належним чином не перевірив, взагалі не з'ясував дійсного періоду проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, обсягу майна придбаного за вказаний період та джерело коштів його придбання, а відтак дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

При цьому, зазначаючи про відсутність доказів спільного придбання спірної земельної ділянки, апеляційний суд не врахував того, факту, що земельну ділянку придбано у період спільного проживання сторін, й вказаний факт встановлено судом першої інстанції, рішення якого у зазначеній частині, судом апеляційної інстанції не скасовано, а відтак висновок про недоведеність таких вимог є протирічним.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України й дійшов передчасного висновку щодо скасування рішення суду першої інстанції.

З огляду на наведене, ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко