АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-о-28/10 Номер провадження 22-ц/786/3002/15Головуючий у 1-й інстанції Миркушіна Н.С. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Акопян В.І., Абрамова П.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 05 березня 2010 року по справі за заявою прокурора Хорольського району про визнання спадщини відумерлою після смерті ОСОБА_4.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

02 березня 2010 року прокурор Хорольського району звернувся до суду із заявою про визнання відумерлою після смерті ОСОБА_4 та передачу спадкового майна у власність територіальної громади Березняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області. Зазначав, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 4,17 умовних кадастрових гектарів. ОСОБА_4 заповіт в Березняківській сільській раді не складав. Заяви про прийняття спадщини до Хорольської державної нотаріальної контори не надходили і спадкова справа не відкривалася.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 05 березня 2010 року заяву прокурора Хорольського району Полтавської області про визнання спадщини відумерлою ОСОБА_4 задоволено.

Визнано відумерлою спадщину, що залишилась після померлого ОСОБА_4, який проживав за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1.

Передано у власність територіальної громади (комунальну власність) Березняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області земельну ділянку площею 4,17 умовних кадастрових гектарів, які знаходяться на території Березняківської сільської ради Хорольського району та належала померлому ОСОБА_4 на підставі Сертифіката на земельну частку (пай) серії ПЛ №002624.

В апеляційній скарзі представник особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 - ОСОБА_3просить рішення місцевого суду скасувати, посилаючись на те, що при ухваленні рішення судом не було встановлено фактичні обставини по справі, в результаті чого невірно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_2 як дружина померлого фактично вступила у спадщину та свої спадкові права належним чином оформила 04.05.2005 року в Хорольській державній нотаріальній конторі. Однак, судом дана обставина взагалі не була врахована, ОСОБА_2 не залучалася до участі у справі, а тому була позбавлена можливості надати суду відповідні докази.

Колегія суддів, зясувавши межі апеляційного оскарження, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з підстав, визначених п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 20.10.2001 року помер ОСОБА_4. До смерті він мешкав в с. Березняки Березняківської сільради Хорольського району.

Місцем відкриття спадщини є територія Березняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області, на якій проживав ОСОБА_4

Померлому ОСОБА_4 згідно сертифіката на земельну частку (пай) серії ПЛ №002624 належала земельна ділянка розміром 4,17 умовних кадастрових гектарів на території Березняківської сільської ради, яка надана для сільськогосподарського використання.

Згідно довідки №65/02-27 від 22.02.2010 року, виданої виконкомом Березняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області, секретарем Березняківської сільської ради заповіт від імені ОСОБА_4 не посвідчувався.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви прокурора Хорольського району про визнання спадщини відумерлою, місцевий суд керувався положеннями ст. 1277 ЦК України та вважав, що заявником надано достатні докази для задоволення заяви.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що суд застосував до спірних правовідносин закон, який не підлягав застосуванню, а також порушив процесуальні норми щодо встановлення фактичних обставин по справі, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом, прокурор Хорольського району посилався на вимоги ст. 1277 ЦК України (в ред. 2003 року).

Відповідно до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Однак, відповідно до абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року.

Таким чином, правила абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України слід застосовувати, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування відповідно до норм ЦК Української РСР. А тому, сплив однорічного строку, встановленого ч. 2 ст. 1277 ЦК України та абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 01 липня 2003 року.

Як вбачається з встановлених по справі обставин, ОСОБА_4 помер 20 жовтня 2001 року, а шестимісячний строк для прийняття спадщини сплинув 20 квітня 2002 року.

У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, тобто правила ЦК УРСР (в ред. 1963р.). Суд першої інстанції, не врахував, що нормами ЦК УРСР (в ред. 1963 року) не передбачено визнання спадщини відумерлою.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що на відміну від позовного провадження, під час розгляду справ окремого провадження збільшується активність суду. Зокрема, суд зобовязаний розяснити особам, які беруть участь у справі, їхні права та обовязки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходи до всебічного, повного і обєктивного зясування обставин справи. З цією метою суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Згідно доказів, наданих апелянтом суду апеляційної інстанції вбачається, що ОСОБА_2 є дружиною померлого ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.20).

Оскільки ОСОБА_2 не була залучена до участі у справі в суді першої інстанції, і відповідно не могла надавати докази до суду першої інстанції, то відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе дослідити надані апелянтом письмові докази.

Із довідки Березнянської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 31.08.2015р. № 02-42/421 вбачається, що ОСОБА_4 до дня своєї смерті 20.10.2011 року був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з дружиною ОСОБА_2 та дочками ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с.22).

Однак, заявником про цей факт не було зазначено при зверненні до суду, а суд в свою чергу не зясував наявність таких фактичних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України ( в ред. 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління і володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (ст.ст. 548, 525 ЦК України в ред. 1963 року).

Судом першої інстанції при розгляді справи в порушенням норм законодавства не встановлювалось чи було здійснено фактичне прийняття спадщини шляхом вчинення відповідних дій на момент її відкриття, тобто станом на 2001-2002 рік, які в свою чергу узгоджувались з нормами Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року).

В результаті чого, в порушення вимог ст.277 ЦПК України до участі у справі не було залучено всіх заінтересованих осіб, зокрема ОСОБА_2, що позбавило її можливості здійснення захисту своїх прав та надання суду відповідних доказів.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, суд виходить з принципу недопустимості обмеження права громадян на звернення до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Зокрема у рішенні від 04 червня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Згідно інформації, наданої державним нотаріусом Хорольської державної нотаріальної контори від 31.07.2015 року за № 1437/02-14, вбачається, що ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом, яка єдина прийняла спадщину на майно свого чоловіка ОСОБА_4, померлого 20.10.2001 року, останнім місцем проживання якого було: с. Березняки Хорольського району Полтавської області, на підставі заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини та про видану свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок 04.04.2005 року у Хорольській державній нотаріальній конторі було відкрито спадкову справу № 173/2005. 04.05.2005 року ОСОБА_2 у Хорольській державній нотаріальній конторні було видано свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, інші свідоцтва на інше спадкове майно не видавались (а.с.21).

Відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ПЛ № 002624 від 24.12.1996 року ОСОБА_4 належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. 1-го Травня розміром 4,17 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с.24).

У разі прийняття спадкоємцем частини спадкової маси, вважається, що він прийняв спадщину у повному обсязі.

Факт видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за заповітом, свідчить про те, що ОСОБА_2 було фактично прийнято спадщину та будь-яких перешкод у визнані за нею права на спадщину не виявлено.

Таким чином, на момент звернення прокурора Хорольського району (02.03.2010р.) із заявою про визнання спадщини після смерті ОСОБА_4 відумерлою, ОСОБА_2 прийняла спадщину (04.05.2005р.).

Стаття 1 пункт 1 Першого Протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вбачається з судової практики Європейського суду з прав людини, останній чітко зазначає, що друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом» (рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України» (Ukraine-Tyumen v. Ukraine), N 22603/02, п. 49 від 22 листопада 2007 року).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як право доступу до суду для захисту порушених прав чи інтересів та фактично позбавив ОСОБА_2 права на судовий захист своїх прав як спадкоємиці, яка фактично прийняв спадщину у вигляді нерухомого майна, відкрито володів нею, користувався та утримував. Розгляд справи у відсутності заінтересованої особи та не залучення її до розгляду у справі потягло за собою ухвалення рішення, яким ОСОБА_2 фактично була позбавлена права власності на земельну ділянку, що являється порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка гарантує кожному захист своєї власності.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За таких обставин, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 309 ч.1 п.3,4, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 05 березня 2010 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви прокурора Хорольського району про визнання спадщини відумерлою після смерті ОСОБА_4 відмовити за безпідставністю.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підпис) ОСОБА_7

(підпис) ОСОБА_8

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1