УХВАЛА

іменем україни

4 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 9 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 12 березня 1999 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 За час шлюбу за спільні сімейні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_1; приміщення вбудованого магазину промислових товарів по АДРЕСА_2; приміщення вбудованого магазину промислових товарів за адресою по АДРЕСА_3; частину будівель та споруд промбази по АДРЕСА_4; об'єкт незавершеного будівництва з господарськими будівлями по АДРЕСА_5. 17 травня 2011 року їх шлюб було розірвано проте згоди на поділ майна між ними не досягнуто.

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним зустрічним позовом, посилаючись на те, що частина указаного ОСОБА_3 у первісному позові майна, є його особистою власністю, оскільки придбано ним за власні кошти. За час шлюбу з ОСОБА_3 він зареєструвався і є приватним підприємцем та використовує приміщення вбудованого магазину промислових товарів по АДРЕСА_2 для здійснення своєї підприємницької діяльності. З у рахуванням зазначеного ОСОБА_4 просив об'єкт незавершеного будівництва з господарськими будівлями по АДРЕСА_5 залишити у власності ОСОБА_3 зі стягненням з останньої на його користь вартості 1/2 частини цього майна, визначеної за висновком судової будівельно-технічної експертизи; визнати за ним право власності на квартиру за АДРЕСА_1; приміщення вбудованого магазину промислових товарів по АДРЕСА_2; приміщення вбудованого магазину промислових товарів за адресою по АДРЕСА_3; частину будівель та споруд промбази по АДРЕСА_4.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Автозаводського районного суду Полтавської області від 10 червня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Поділено набуте ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за час перебування у шлюбі майно, що є спільною сумісною власністю подружжя: об'єкт незавершеного будівництва з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_5 та земельну ділянку, розташовану за цією ж адресою, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Передано ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на 1/2 частину об'єкту незавершеного будівництва з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_5.

Передано ОСОБА_4 та визнано за ним право власності на 1/2 частину зазначеного об'єкту незавершеного будівництва з господарськими будівлями.

Передано ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_5, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Передано ОСОБА_4 та визнано за ним право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_4 наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1; приміщення вбудованого магазину промислових товарів за адресою: АДРЕСА_2; приміщення вбудованого магазину промислових товарів по АДРЕСА_3; частину будівель та споруд продбази, розташованих по АДРЕСА_4 Полтавської області, що в цілому складається зі складу «Б», приміщень №8 та № 3, складу літ. «Б1». В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 та позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 9 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності за кожним по 1/2 частині: квартири АДРЕСА_1; приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_3; приміщення вбудованого магазину промислових товарів за адресою: АДРЕСА_2; будівель та споруд продбази, розташованої за адресою: АДРЕСА_4; об'єкту незавершеного будівництва з господарськими будівлями та земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_5. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково первісні та зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що до складу спільного сумісного майна подружжя входить лише об'єкт незавершеного будівництва з господарськими будівлями та земельна ділянка, надана для його обслуговування, яка підлягає поділу відповідно до розміру часток майна дружини та чоловіка при поділі майна. Інше нерухоме майно, яке є предметом зазначених позовів, є особистою приватною власністю ОСОБА_4, набутого хоча і за час шлюбу, але за його власні кошти та не підлягає поділу.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи частково первісні й зустрічні позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що всі зазначені у позовах сторін об'єкти нерухомості придбані сторонами за час шлюбу, є їх спільною власністю і кожен із них має право на половину цього майна. При цьому зазначив, що, оскільки спірне майно є окремими об'єктами нерухомості, на кожного з яких сторони мають рівні права, реальний поділ вказаного майна можливий лише за наявності відповідних технічних умов та заявленого про це позову. Вимоги ОСОБА_3 про поділ спільного майна шляхом виділення кожному окремих об'єктів нерухомості зі стягненням з відповідача на її користь різниці у вартості половини спільного майна суперечить вимог ст. ст. 364, 370 ЦК України.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 12 березня 1999 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 За час шлюбу за спільні сімейні кошти вони придбали: квартиру АДРЕСА_1; приміщення вбудованого магазину промислових товарів по АДРЕСА_2; приміщення вбудованого магазину промислових товарів за адресою по АДРЕСА_3; частину будівель та споруд промбази по АДРЕСА_4; об'єкт незавершеного будівництва з господарськими будівлями по АДРЕСА_5. 17 травня 2011 року шлюб їх шлюб було розірвано проте згоди на поділ майна між ними не досягнуто. 30 березня 2012 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

При цьому в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-79цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Обґрунтовуючи заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_4 посилався на те, що указане приміщення вбудованого магазину промислових товарів придбано ним для ведення підприємницької діяльності за кошти, які брались ним у позику в його батьків.

Також зазначав, що за час шлюбу з ОСОБА_3 він зареєструвався і на час вирішення спору є приватним підприємцем та використовує приміщення вбудованого магазину промислових товарів для здійснення своєї підприємницької діяльності.

У порушення вимог ст. ст. 212, 316 ЦПК України апеляційний суд не дав оцінки зазначеним доказам, та не навів мотивів їх відхилення.

Про вказані порушення закону зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму судовому рішенні від 18 грудня 2013 року при скасуванні попереднього судового рішення апеляційного суду, однак апеляційний суд всупереч вимогам ч. 4 ст. 338 ЦПК України вказівки суду касаційної інстанції, які є обов'язковими, не виконав.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 9 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко