Справа №333/8598/14-ц
провадження № 2/333/221/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2015 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Стоматова Е.Г., при секретарі Кабанової К.О., за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5, про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, в якому зазначила, що вона з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 17.08.2011 року. Від даного шлюбу вони мають повнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні. Позивач зазначає, що спільна дочка ОСОБА_5 після закінчення школи продовжує навчатися на заочній формі навчання за контрактом, стипендію не отримує, не працює. У зв'язку з цим, окрім необхідності задоволення звичайних життєвих потреб дочки, вона несе витрати також на оплату за навчання дочки. Самостійно, без участі відповідача, вона не має змоги повноцінно утримувати дочку. Відповідач відмовляється надавати матеріальну допомогу на утримання доньки, тому вона з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 16.02.2015 року, просить стягнути з відповідача аліменти на її користь для утримання повнолітньої доньки щомісячно, в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу), починаючи з 07.11.2014 року і до закінчення навчання, тобто до 31.05.2018 року, але не більше ніж до досягнення нею 23 років.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що він працює, але отримує невелику заробітну плату та за місцем роботи на даний час отримав попередження про майбутнє звільнення, також він тяжко хворіє, у зв'язку з чим особисто потребує допомоги на лікування та більшу частину свого заробітку витрачає на лікування. Вважає, що його повнолітня донька, навчаючись на заочній формі навчання, має можливість заробляти собі на життя, оскільки навчання не є її основним заняттям, та пояснив, що йому відомо, що донька працює. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки йому також потрібні гроші на лікування, тому він не має можливості виплачувати кошти на утримання повнолітньої дитини.

Вивчивши надані письмові докази у сукупності, заслухавши сторони, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлено, що сторони є батьками повнолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1, виданим Кушугумською селищною Радою Запорізького району Запорізької області 06.12.1996 р., актовий запис №55 (а.с.5), яка проживає з позивачем (а.с.10) та знаходиться на її утриманні. Відповідач проживає окремо від позивача. Шлюб між сторонами розірвано 17.08.2011 року.

За рішенням Запорізького районного суду м. Запорізької області від 24.06.2099 року з відповідача на користь позивача стягувались аліменти на утримання доньки щомісячно у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи з 22.05.2009 року та до досягнення її повноліття (а.с.3-4).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, досягла повноліття.

ОСОБА_5 є студенткою 1 курсу заочної форми навчання за контрактом, освітньо-кваліфікаційний рівень - бакалавр, напрям - туризм, факультет Міжнародного туризму та управління персоналом Запорізького національного технічного університету. Термін навчання - 29.09.2014 року - 31.05.2018 року, стипендію не отримує, що підтверджується довідкою факультету міжнародного туризму та управління персоналом Запорізького національного технічного університету від 15.10.2014 р. №978 (а.с.13).

Добровільно відповідач на даний час матеріальної допомоги на утримання дитини на період навчання не надає, хоча є працездатним, працює водієм автотранспортних засобів 1 класу ПАТ «Укртелеком», 06.02.2015 року останній отримав попередження про майбутнє звільнення. Аліментів на утримання інших осіб відповідач не сплачує.

Позивач працює в Головному управлінні юстиції Запорізької області на посаді старшого державного виконавця та отримує заробітну плату близько 2000 грн. в місяць (а.с.26).

Відповідач працює водієм автотранспортних засобів 1 класу ПАТ «Укртелеком», 06.02.2015 року останній отримав попередження про майбутнє звільнення.

Згідно виписок з медичної картки хворого, ОСОБА_3 має тяжке захворювання, у зв'язку з чим потребує постійних витрат на лікування (а.с.36-51).

Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 199 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з тим потребують матеріальної допомоги до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно ст.200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 Сімейного кодексу України. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 5.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягненню повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, на даний час відповідач аліментів на утримання інших осіб не сплачує. Доводи відповідача про те, що донька працює та має можливість оплачувати своє навчання, жодним чином не доведено в судовому засіданні. Посилання відповідача на майбутнє можливе звільнення суд не приймає до уваги, оскільки на час розгляду справи останній офіційно працевлаштований та має стабільний дохід. Але при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я відповідача та необхідність витрат на придбання ліків.

Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази, встановивши, що повнолітня ОСОБА_5 продовжує навчатися та знаходиться на утримання матері, потребує матеріальної допомоги, але мати не має можливості повністю забезпечити потреби доньки, відповідач проживає окремо, є працездатним, інших осіб на утриманні не має, суд приходить до висновку, що на відповідача також необхідно покласти обов'язок по сплаті аліментів на період навчання дитини та визначити їх розмір з урахуванням стану здоров'я відповідача.

Оскільки задоволена основна вимога позивача, яка була звільнена від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнутий в дохід держави судовий збір.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.3, 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, ст.ст.166, 180-183, 200 СК України, ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.11, 209, 214-215, 367 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, адреса реєстрації місця проживання: 70450, АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/8 частини всіх доходів щомісячно, починаючи з 07.11.2014 року і до закінчення навчання, тобто до 31.05.2018 року, але не більше ніж до досягнення нею 23 років.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

В іншій частині первісних позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м.Запоріжжя.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Е.Г. Стоматов