Справа № 461/2392/14 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/783/866/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Щербая В.П.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

встановила:

Оскарженим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 власницею квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за ОСОБА_9 (права власності).

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_4.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та грубим порушенням норм процесуального права, суд вважав встановленими обставини, які не були доведенні належними та допустимими доказами, а висновки суду, викладені в даному рішенні, не відповідають обставинам справи. Вказує, що судом безпідставно зроблений висновок про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_10 є двоюрідними сестрами. Вважає, необґрунтованим висновок суду про те, що єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_10 є її сестра ОСОБА_2, яка на час смерті ОСОБА_10 та відкриття спадщини проживала разом із нею та не подала заяви про відмову від спадщини, а тому вважається такою, що прийняла спадщину. Крім того, вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

3.03.2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_4, третя особа -ОСОБА_8, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 16.05.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за № 3544, за яким ОСОБА_12 від імені ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_7 придбала квартиру АДРЕСА_1, визнати ОСОБА_2 власником квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за ОСОБА_10, а також витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння, та здійснити державну реєстрацію права власності на цю квартиру.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її двоюрідна сестра ОСОБА_10, після смерті якої залишилось спадкове майно - квартира АДРЕСА_1. Вона є єдиною спадкоємицею за законом, а заповіт не складався. На час смерті ОСОБА_10 проживала разом з нею-позивачем у її помешканні, а тому вона фактично прийняла спадщину, оскільки в передбачений законодавством шестимісячний термін із заявою про відмову від спадщини в нотаріальну контору не зверталась.

Оформити належним чином право власності на спадщину та реально вступити у володіння квартирою вона не могла, оскільки дана квартира вибула із володіння ОСОБА_10 поза її волею. Так, громадянка ОСОБА_12 в травні 2002 року за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_10 заволоділа майном останньої. 16.05.2002 року, діючи від імені ОСОБА_10, ОСОБА_12 продала вищевказану квартиру, на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого у реєстрі за № 5544, громадянці ОСОБА_7 В цей же день вказана квартира, згідно договору купівлі продажу від 16.05.2002 р. була перепродана гр.ОСОБА_8, який в свою чергу продав вказану квартиру ОСОБА_13, останній її продав ОСОБА_4 Наведені факти встановлені вироком Галицького районного суду від 29-30 грудня 2010 р., яким ОСОБА_12 була визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2, 4 ст. 190 КК України.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що ОСОБА_10 на час смерті постійно проживала з ОСОБА_2, що підтверджується актом №95 від 28.04.2004р. обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_2, яка проживає за адресою АДРЕСА_6, згідно якого сестра ОСОБА_2 - ОСОБА_14 проживала без прописки АДРЕСА_6 з 2004 року по 2006 рік /а.с. 181-182/.

Суд також вважав доведеним той факт, що ОСОБА_2 є двоюрідною сестрою ОСОБА_10, що підтверджується протоколами допиту ОСОБА_10 та ОСОБА_2 в межах кримінальної справи.

Зробивши висновок, що єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_10 є її двоюрідна сестра ОСОБА_2, яка на час смерті ОСОБА_10 та відкриття спадщини проживала разом із нею, та не подавала заяви про відмову від спадщини, а тому вважається такою, що прийняла спадщину, суд задовольнив позов.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт вказує, що судом не взято до уваги те, що позивачка не зверталася до суду про встановлення юридичного факту родинних відносин, і це при тому, що заявнику необхідно було це для оформлення спадщини. За період з 02.07.2006р. по 30.12.2010р. позивачка ОСОБА_2 не зверталася до суду про встановлення факту постійного проживання разом з відумерлою ОСОБА_10, не зверталася з цивільним позовом, не зверталася з заявою до суду про надання додаткового строку на прийняття спадщини, не зверталася в ноткантору про прийняття спадщини, тобто не вчиняла жодних процесуально значимих дій, які б свідчили, що позивачка прийняла спадщину.

Провіряючи ці посилання апелянта, судова колегія прийшла до висновку, що вони заслуговують на увагу.

Статтями 1268 та 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, тобто 6-ти місячного строку, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з'ясується, що має місце спір про право, суд на підставі частини шостої статті 235 Цивільного процесуального кодексу України залишає заяву без розгляду та роз'яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Відповідно до ст. ст. 1296- 1299 ЦК України питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Пленумом Верховного Суду України у п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Встановлено, що ОСОБА_2 не зверталася в ноткантору із заявою про прийняття спадщини, при подачі позову не ставила позовних вимог про встановлення факту постійного проживання разом з ОСОБА_10, не зверталася із позовними вимогами про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.

З врахуванням наведеного судова колегія вважає, що при задоволенні позову суд без належного обгрунтування прийшов до висновку, що ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_10

Також встановлено, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 16.05.2002 року згідно якого, діючи від імені ОСОБА_10, ОСОБА_12 продала вищевказану квартиру, громадянці ОСОБА_7

При цьому суд вказав, що такий спосіб захисту прав позивача є невірний, так вона не була стороною договору, а тому не можуть застосовуватись наслідки недійсності правочину, передбачені ст.216 ЦК України.

Однак такі висновки не відповідають вимогам закону.

Відповідно до вимог п.22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Тому суд міг зробити висновок щодо того чи це є належний спосіб захисту прав позивача лише після того, як встановити чи позивач ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_10 та чи вправі вона витребування майна у добросовісного набувача, попередньо встановивши чи є недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 16.05.2002 року.

Таким чином відмовивши у задоволенні позовних вимог про те, що вказаний договір є недійсним, суд не вправі був застосовувати вимоги 387, 388 ЦК України.

Оскільки позивач не оскаржила рішення суду в частині відмови в задоволенні позову вимог про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири, тому не було підстав для задоволення позовних вимог про витребування квартири АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_4

Судова колегія враховує те, що відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України вправі перевіряти законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги.

При таких обставинах рішення суду в частині задоволення позову слід скасувати і постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В решті частині рішення суду - щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним вказаного договору купівлі продажу квартири та відмови здійснити державну реєстрацію права власності на цю квартиру, слід залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 303, 307ч.1 п.2, 309ч.1 п.п.2-4, 313, 314ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2014 року в частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_8 про визнання ОСОБА_2 власницею квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за ОСОБА_10 та витребування квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 - відмовити.

В решті частині рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.