АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/8523/13-ц 22-ц/774/1672/К/15
Справа № 216/8523/13-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/1672/К/15 ОСОБА_1
Категорія - 59 (ІІІ) Доповідач Михайлів Л.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

02 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

секретар: Петренко К.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 19 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу , -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу, з урахуванням індексу інфляції і процентів на загальну суму 109 070,50 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 29.12.2008 року між Спеціалізованою товарною біржею «Криворізька» і приватним підприємцем ОСОБА_6 був укладений попередній договір, щодо укладання договору суборенди нежилого приміщення. Відповідно до якого сторони зобовязувалися укласти договір суборенди приміщення, розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Електроніки, 8, після повного вводу будівлі в експлуатацію, але не більше чотирьох місяців після підписання даного договору. На виконання умов попереднього договору від 29.12.2008 року ОСОБА_2 передав відповідачу ОСОБА_6 в якості передоплати грошові кошти в сумі 10 000,00 дол. США, що підтверджується розпискою від 29.12.2008 року.

З урахуванням висновків колегії суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду, викладених в постановах від 04.04.2013 року та від 14.03.2013 року грошові кошти в сумі 77 000,00 грн. (еквівалент 10 000 доларів США ) належать не Спеціалізованій товарній біржі «Криворізька», а фізичній особі ОСОБА_2, і є його власністю. Позивач зазначає, що до 14.03.2013 року вважав, що спірні грошові кошти в сумі 77 000,00 грн., які були передані субєкту підприємницької діяльності фізичній особі ОСОБА_6 належать СТБ «Криворізька». Таким чином позивач вважає, що відповідач ОСОБА_6 безпідставно за рахунок позивача шляхом обману одержав грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, які є власністю останнього.

З урахуванням зазначеного та після неодноразового уточнення позовних вимог, в останній його редакції, від 09 квітня 2015 року, просив суд стягнути з ОСОБА_6 на свою користь борг у сумі 235 103, 35 грн., при цьому відмовився від вимог про стягнення з відповідача індексу інфляції і процентів. Просив суд вирішити питання стосовно розподілу судових витрат.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 19 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, неповного зясування обставин, що мають значення для справи.

Так суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені заявленого позову, з посиланням на сплив строку позовної давності, не прийнявши, при цьому, до уваги, що строк позовної давності починає свій перебіг саме з дати встановлення господарським судом апеляційної інстанції права власності на грошові кошти в сумі 10 000 доларів США фізичній особі ОСОБА_2, і які були ним передані, 29.12.2008 року, за розпискою, на виконання умов попереднього договору від 29.12.2008 року відповідачу ОСОБА_6 тобто з 14 березня 2013 року. Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення помилився з нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин і замість положень ст..ст. 1212-1214 ЦК України, вирішував питання виходячи із договірних відносин, в той час як предметом позову був не попередній договір від 29.12.2008 року а безпідставне збагачення відповідача за рахунок позивача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду на підставі п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення заявленого позову.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 грудня 2008 року між позивачем ОСОБА_2, як директором Спеціалізованої товарної біржі «Криворізька» і приватним підприємцем ОСОБА_6 був укладений попередній договір щодо укладання договору суборенди нежилого приміщення, розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Електроніки, 8. Відповідно до предмету договору сторони зобовязувалися укласти договір суборенди приміщення, розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Електроніки, 8, після повного вводу будівлі в експлуатацію, але не більше чотирьох місяців після підписання даного договору.

Відповідно до підпунктів 5.1., 5.1.1 і 5.1.2. попереднього договору від 29.12.2008 року ОСОБА_2 були передані відповідачу ОСОБА_6 в якості передоплати грошові кошти в сумі 10 000,00 дол. США, в якості авансу, що підтверджується розпискою від 29.12.2008 року.

Відповідач ОСОБА_6 своїх зобовязань по вищевказаному договору не виконав.

Згідно постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.03.2013 року встановлено, що до теперішнього часу сторони не погодили істотні умови договору, а саме загальну площу приміщення, що повинно бути передано у суборенду, та також не погодили проект основного договору.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.04.2013 року встановлено також і те, що грошові кошти в сумі 77 000,00 грн. (еквівалент 10 000 доларів США ), які були передані відповідачу ОСОБА_6 згідно розписки від 29.12.008 року належать не Спеціалізованій товарній біржі «Криворізька», а фізичній особі ОСОБА_2, і є його власністю.

Згідно до ч. 1 с. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову суд першої інстанції виходив із пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем у справі.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, зважуючи при цьому, на доводи апеляційної скарги про те, що суд застосовуючи строк позовної давності, у порушення норм процесуального права не зробив висновку, щодо доведеності чи не доведеності позову.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу неповернення відповідачем грошових коштів у сумі 10 000 доларів США, отриманих ним від позивача по розписці від 29.12.2008 року.

Факт отримання грошей ОСОБА_6 підтверджують постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.03.2013 року та 04 квітня 2013 року, а також висновком експертизи №58/04-289 від 09.09.2014 року.

Відповідно до висновку якого: - рукописний текст, розташований в графах Розписки про отримання передплати від 29.12.2008 року, виконаний ОСОБА_6; - підпис від імені ОСОБА_6В, розташований в Розписці про отримання передплати від 29.12.2008 року, вірогідно, виконаний ОСОБА_6.

Отже, на підставі наявних матеріалів справи, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем ОСОБА_6 не спростовано факту отримання грошової суми 10 000 доларів США.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ст.60 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобовязання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).

Частина перша статті 1213 ЦК України встановлює обовязок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Тобто, вказана норма права встановлює одне із зобовязань з безпідставного збагачення, а саме зобовязання, що виникло внаслідок безпідставного збереження набувачем майна, до якого відносяться і грошові кошти.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини.

Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

За висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові №6-88цс13 від 02 жовтня 2013 року, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач набув майно, грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США за відсутності достатніх правових підстав, оскільки останні належали не спеціалізованій товарній біржі «Криворізька», а фізичній особі ОСОБА_7, що встановлено судовими рішеннями.

В той час з матеріалів справи видно, що між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_6 не існує будь-яких правовідносин, у тому числі і договірних щодо спірних грошових коштів.

Враховуючи зазначене колегія суддів, дійшла висновку, що правовідносини сторін повинні регулюватися нормами ст. 1212 ЦК України, на яку саме і посилався позивач як на підставу позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що позивач не може захистити своє порушене право у інший спосіб і підставно заявив вимоги до відповідача, який утримує його грошові кошти без достатніх правових підстав.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь коштів в розмірі 235 103,35 грн. (еквівалент 10 000 доларів США) грн. підлягають задоволенню.

Визначаючи суму грошових коштів, що підлягають стягненню з відповідача, позивач виходив із того, що ОСОБА_6 отримав грошові кошти в іноземній валюті, та суму, що підлягає стягненню, визначив у гривнах, за офіційним курсом долара США у сумі 235 103,35 грн.

Колегія суддів погоджується з таким розрахунком, враховуючи положення ст. 192 ЦК України та розяснення наведені у п. 14 Постанови Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»… при задоволенні позову про стягнення грошових сум, суди повинні зазначати у резолютивній частині рішення суми, що підлягають стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні.

Колегія суддів, виходячи із меж позову та апеляційної скарги, погоджується з розрахунком наведеним позивачем, а саме: 10 000 доларів США8 23,510335 грн. (курс долара до гривні на 09.04.2015 року) = 235 103,35 грн. та задовольняє позов у повному обсязі.

Що стосується строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Та саме цей строк позовної давності розповсюджується на спірні правовідносини.

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач; після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Проте, суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, з підстав пропуску позивачам строку позовної давності не встановив та не зазначив в своєму рішенні з якого часу слід обраховувати початок його перебігу.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що висновок суду про пропуск позивачем строк позовної давності не відповідає фактичним обставинам справи.

Так в розписці від 29.12.2008 року, про отримання відповідачем ОСОБА_6 від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 10 000 доларів США, не зазначено дату їх повернення, а в попередньому договорі про укладення договору суборенди нежилого приміщення, від тієї ж дати, зазначено тільки дату майбутнього договору суборенди, а не конкретну дату повернення коштів позивачу. Тому не можливо вважати датою настання у відповідача ОСОБА_6 обовязку повернути кошти та початком перебігу для позивача строку позовної давності 29.03.2009 року.

Так право на судовий захист, шляхом подання до суду відповідного позову у позивача виникло після 14 березня 2013 року (дата встановлення господарським апеляційним судом права на грошові кошти в сумі 10 000 доларів США фізичній особі ОСОБА_2В.), а тому строк позовної давності позивачем не пропущений, у звязку з чим доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

За таких обставин, коли суд першої інстанції, не зясував обставини справи, під час її вирішення та застосував матеріальний закон, який не поширюється на вказані правовідносини, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з вище наведених підстав.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Тому з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 колегія суддів стягує судовий збір у розмірі 2 351,00 грн.

Керуючись ст.ст. 303, ст.307, п.3.4 ч.1 ст. 309, 316,319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 19 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 235 103 грн. (двісті тридцять пять тисяч сто три гривні) 35 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 2 351,00 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_8