Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/82/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

13 березня 2015 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Кондра Ю.Ю.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, треті особи - виконавчий комітет Київської районної в м. Полтаві ради як орган опіки та піклування, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Київський відділ державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 13 січня 2015 року звернулася в Київським районний суд міста Полтави з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу із застосуванням наслідків його недійсності.

В поданій до суду позовній заяві позивач посилалася на те, що з 2007 року перебувала на обліку в службі у справах дітей як дитина, позбавлена батьківського піклування, оскільки батько помер, а мати ОСОБА_6 за рішенням суду позбавлена батьківських прав.

Також вказувала, що в травні 2014 року виконавчим комітетом Київської районної в м. Полтаві ради за погодженням з відповідачем ОСОБА_6 було дозволено директору ДНЗ «Полтавський політехнічний ліцей» надати їй, як підопічній, згоду на укладення та підписання договору дарування (прийняття в дар від матері ОСОБА_6) 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Натомість, договір дарування укладено не було, а після досягнення нею 28 липня 2014 року повноліття, дізналася, що 01 серпня 2014 року між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

В своїй позовній заяві, посилаючись на норми ст. 215 ЦК України, просила суд визнати договір купівлі-продажу від 01 серпня 2014 року недійсним і застосувати наслідки його недійсності та повернути сторони в попередній стан.

В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини.

Представник відповідачів в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував. Вважає, що право позивача на користування жилим приміщенням в спірній квартирі в результаті укладеного договору не порушено.

Представник виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради як органу опіки та піклування в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви ОСОБА_1 та просив задовольнити позов.

Приватний нотаріус ОСОБА_5 в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала. Вважає, що спірний договір купівлі-продажу укладено відповідно до норм законодавства, особами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх волі, а позивач на час укладення договору досягла повноліття.

Київський відділ державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції в судове засідання своїх представників не направив.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, представника відповідачів, третіх осіб, дослідивши зібрані в справі докази, матеріали виконавчого провадження та матеріали цивільної справи № 552/4689/14-ц, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2007 року за позовом прокурора Київського району м. Полтави позбавлено ОСОБА_6 батьківських прав відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, передано ОСОБА_1 органу опіки та піклування для влаштування в дитячий виховний заклад на повне державне утримання. Також зазначеним рішенням суду стягнуто з ОСОБА_6 на утримання ОСОБА_1 на користь інтернатного закладу аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку до повноліття.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 15 травня 2007 року № 248 виконком вирішив вважати малолітню ОСОБА_1 дитиною, що залишилася без батьківського піклування. Цим же рішенням виконком вирішив зберегти право на користування житлом за дитиною, яке знаходиться по АДРЕСА_1 в особі органу опіки та піклування.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2007 року в частині стягнення аліментів відповідачем ОСОБА_6 в добровільному порядку виконано не було, виконавчий лист був пред'явлений на примусове виконання до органів державної виконавчої служби України.

Встановлено, що виконавче провадження № 40065523 з примусового виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2007 року знаходилося на примусовому виконанні в Київському відділі державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції, станом на 18 квітня 2014 року заборгованість по аліментам складала згідно розрахунку державного виконавця 38069,59 грн., у зв'язку з чим державним виконавцем згідно з постановами від 18 квітня 2014 року було накладено арешт на все майно ОСОБА_6

Також дослідженими в справі доказами встановлено, що 13 травня 2014 року виконавчим комітетом Київської районної в м. Полтаві ради як органом опіки та піклування прийнято рішення № 132 «Про забезпечення соціально-правового захисту неповнолітньої ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1», згідно з яким виконком вирішив звернутися до суду з позовом про скасування арешту, накладеного на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6 з метою захисту житлових прав неповнолітньої та укладення договору дарування 1/2 частини зазначеної квартири на її ім'я. У зв'язку з цим виконком дозволив директору ДНЗ «Полтавський політехнічний ліцей» Шиян С.А. надати згоду підопічній неповнолітній ОСОБА_1 укласти та підписати договір дарування (прийняти в дар) 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що належить матері ОСОБА_6 Також дозволено ОСОБА_1, яка діє зі згоди піклувальника, укласти та підписати відповідний договір. Дозволено відповідачу ОСОБА_6 укласти договір дарування належної їй 1/2 частини квартири на ім'я неповнолітньої ОСОБА_1

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 247, п. 2 ч. 1 ст. 248 СК України, п. 3 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР, ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" в разі поміщення дитини на виховання в дитячий заклад за нею зберігається право користування житлом у якому вона проживала.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником.

Тому суд приходить до висновку, що право позивача ОСОБА_1 на користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 до досягнення нею повноліття встановлено законом і є безспірним.

Разом з тим, як встановлено судом, незважаючи на наявність у позивача відповідного права на користування жилим приміщенням, наявність відповідного рішення виконавчого комітету, як органу опіки та піклування, щодо укладення договору дарування, відповідач ОСОБА_6, всупереч рішень виконкому, відповідний договір дарування на користь неповнолітньої ОСОБА_1 не уклала, а натомість 23 липня 2014 року (до досягнення позивачем повноліття), звернулася до Київського районного суду м. Полтави з позовом про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 (справа № 552/4689/14-ц).

Відповідно до норм ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Встановлено, що 01 серпня 2014 року між відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який було посвідчено 01 серпня 2014 року приватний нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за № 588.

Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В силу норм цивільного законодавства наявність обтяження, тобто, заборони розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів, є безумовною перешкодою для укладення договору купівлі-продажу.

Як встановлено дослідженими в справі доказами, за постановами державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції від 18 квітня 2014 року було накладено арешт на все майно ОСОБА_6, як боржника в межах виконавчого провадження про стягнення аліментів, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_1.

Також встановлено, що станом на час укладення ОСОБА_6 оспорюваного правочину на відчуження квартири АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку, правомірно, було знято арешт лише з 1/2 частини квартири та виключно з метою укладення угоди дарування на ім'я ОСОБА_1

Дослідженими в справі доказами встановлено, що державна реєстрація припинення обтяження на іншу 1/2 частину квартири 01 серпня 2014 року була здійснена з порушеннями норм чинного законодавства, помилково, що підтверджено результатами службової перевірки Головного управління юстиції у Полтавській області та постановою старшого державного виконавця Київського ВДВС Полтавського міського управління юстиції Пилипенко А.М. від 29 серпня 2014 року про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Встановивши дані обставини, враховуючи, що відповідач ОСОБА_6 уклала договір купівлі-продажу квартири за наявності обтяження, а саме - арешту, накладеного на 1/2 частину квартири, зазначений договір підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Пленум Верхового Суду України в постанові № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Тому суд, застосовуючи реституцію, вважає за необхідне повернути сторони договору купівлі-продажу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в первісний стан. Необхідно витребувати у ОСОБА_7 АДРЕСА_1 та повернути її ОСОБА_6, з якої стягнути на користь ОСОБА_7 177000 грн. отриманих за договором купівлі-продажу. Також необхідно скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1, відновивши реєстрацію права власності на дану квартиру за ОСОБА_6

З цих підстав позовні вимоги ОСОБА_1 є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При вирішенні справи судом не можуть бути прийняті до уваги твердження про те, що позивач ОСОБА_1 не може звертатися до суду з відповідним позовом, оскільки відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені позивачем при зверненні до суду судові витрати в сумі 365,40 грн. (243,60 грн.+121,80 грн.), в рівних частках з кожного по 182,70 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01 серпня 2014 року квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений 01 серпня 2014 року приватний нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за № 588.

Повернути сторони договору купівлі-продажу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в первісний стан.

Витребувати у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 та повернути її ОСОБА_6.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1, відновивши реєстрацію права власності на дану квартиру за ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 177000 грн. отриманих за договором купівлі-продажу.

Стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати з кожного в розмірі по 182 грн. 70 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя /підпис/ Н.Л.Яковенко

Суддя Н.Л.Яковенко

13.03.2015