АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8323/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Кравець В.А., Ратнікової В.М.

при секретарі - Ошедшій А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, Заступника прокурора міста Києва в інтересах ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 квітня 2015 року у справі за позовом прокурора Шевченківського району міста Києва в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Київської міської ради, ОСОБА_3, третя особа: Головне управління юстиції у місті Києві про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання договору недійсним, витребування майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся в жовтні 2014 року.

Зазначав, що у провадженні прокуратури Шевченківського району міста Києва перебуває кримінальне провадження відкрите за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч. 1 ст. 162, ч. 4 ст. 190 КК України. Потерпілою у даному провадженні є ОСОБА_4, яка повідомила про те, що вона є племінницею ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року та якому на праві власності належала квартира АДРЕСА_4 у м. Києві. Проте, звернувшись до Першої нотаріальної контори м. Києва з заявою про прийняття спадщини, вона дізналась, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_7 В ході досудового розслідування встановлено, що 17.03.1997 року право власності від ОСОБА_6 перейшло до ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, згодом від ОСОБА_5 до ОСОБА_7 згідно договору дарування. В подальшому право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_3 за договором дарування від 16.04.2014 року. В ході досудового розслідування також встановлено, що підпис в договорі купівлі-продажу від 17.03.1997 року виконаний не ОСОБА_6 Крім того відсутні відомості про існування біржі на якій було укладено спірну угоду.

На підставі викладеного просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17.03.1997 року, посвідчений та зареєстрований на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» генеральним директором Бабич С.Г., реєстраційний № 1/1703-41, зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна на праві приватної власності, записаний у реєстрову книгу №д.126-97 за реєстровим № 38921 від 25.03.1997 року, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_5 у м. Києві перейшло від ОСОБА_6 до ОСОБА_9, визнати за ОСОБА_4 право власності на зазначену квартиру в порядку спадкування за законом після смерті її дядька ОСОБА_6 та витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_5 у м. Києві.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 у м. Києві від 17.03.1997 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений Товарною будівельно-паливною біржою «Українська біржа».

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Заступника прокурора міста Києва в інтересах ОСОБА_4, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позову та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, з тих же пістав, ставиться питання про скасування даного рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалення нового про відмову у позові в цій частині.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга Заступника прокурора міста Києва в інтересах ОСОБА_4 задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом вірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_6, якому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Радянською районною державною адміністрацією м. Києва 23.01.1996 року, належала квартира АДРЕСА_5 у м. Києві.

За померлим ОСОБА_6 відкрилась спадщина - вищезазначена квартира.

25.10.2013 року до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за померлим звернулась ОСОБА_4, зазначивши що є племінницею спадкодавця.

Як вбачається зі спадкової справи № 1256/2013 від 25.10.2013 року, під час формування документів по справі та в порядку підготовки до видачі свідоцтва про право на спадщину було з'ясовано, що право власності на квартиру АДРЕСА_5 у м. Києві зареєстровано за ОСОБА_7

Згідно відповіді Першої Київської державної нотаріальної контори у зв'язку з формуванням документів по спадковій справі №1256/2013 щодо майна померлого ОСОБА_6 та в порядку видачі свідоцтва про спадщину встановлено, що на підставі довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 04.11.2013 року №Кв-2013 №37623 та на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Рядянською районною в м. Києві державною адміністрацією м. Києва 23.01.1996 року, розпорядження №12778, та зареєстрованого Бюро технічної інвентаризації м. Києва 01.02.1996 року, записано у реєстрову книгу за АДРЕСА_6 м. Києві на праві власності зареєстрована за ОСОБА_6 Натомість, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.03.2014 року №51156865, право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 11.10.2013 року. На підставі цього заявнику рекомендовано звернутися до судових чи правоохоронних органів.

27.03.2014 р. було відкрито кримінальне провадження № 0002927 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч. 1 ст. 162, ч. 4 ст. 190 КК України.

В даному кримінальному провадженні потерпілою визнано ОСОБА_4

В ході досудового розслідування встановлено, що 17.03.1997 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений та зареєстрований на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа».

Згодом, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна, на підставі договору дарування від 11.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою, квартира АДРЕСА_5 у м. Києві була подарована ОСОБА_7

Станом на день розгляд справи спірне майно зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 16.04.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.

В межах проведення досудового розслідування кримінального провадження проведено судову почеркознавчу експертизу.

Згідно висновку експерта науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУЮ ВМС в м. Києві №856 від 24.07.2014 року підпис в графі «Продавець», в оригіналі договору купівлі-продажу, посвідченого та зареєстрованого на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа», виконаний ймовірно, не ОСОБА_6, а іншою особою.

Рукописний текст в графі «Продавець», в зазначеному договорі, виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою.

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним суд першої інстанції прийшов до висновків, що позовні вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з даним висновком з огляду на наступне.

Відповідно до абз. 1 п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, яки виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або породжують існувати після набрання ним чиності.

Ураховуючи викладене, до регулюванння спірних правовідносин сторін необхідно застосовувати положення Цивильного кодексу УРСР (далі - ЦК УРСР).

Згідно ст. 48 ЦК УРСР недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

За правилами ст. 48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45 - 47, 49 - 58 ЦК).

За положення ст. ст. 224, 225 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Оскільки в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження на підставі висновку експерта науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУЮ ВМС в м. Києві №856 від 24.07.2014 року встановлено, що підпис в оскаржуваному договорі вчинено, не ОСОБА_6, а іншою особою, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що вказаний договір підлягає визнанню недійсними на підставі ст. 48 ЦК УРСР, як такий, що не відповідає закону, зокрема, положенням ст. ст. 224, 225 ЦК УРСР.

Не ґрунтуються на вимогах діючого на момент виникнення правовідносин законодавства доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про те, що, оскільки спірний договір купівлі-продажу в дійсності сторонами не укладався та не породив юридичних наслідків, його не можна визнати недійсним.

Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону (ст. 41, ч. 2 ст. 44, ст. 48 ЦК УРСР).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про те, що дії померлого ОСОБА_6 не були направлені на вчинення цього правочину, який останнім не підписувався, визнавши спірний договір купівлі-продажу недійсним, оскільки волевиявлення продавця не було вільним і не відповідало його волі.

Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог суд зазначив, що докази, надані на підтвердження родинних зв'язків між померлим та ОСОБА_4, не дають суду можливість зробити висновок про наявність останніх, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Проте вказані висновки не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах у зв'язку з наступним.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Інформація в матеріалах справи про посвідчення померлим ОСОБА_6 заповіту чи спадкового договору відсутня.

За вимогами ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги. Отже, друга черга спадкоємців закликається, якщо відсутні спадкоємці першої черги.

Згідно ст. 1265 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. Причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Родинні відносини можуть підтверджуватись свідоцтвами органів реєстрації актів громадянського стану про народження, виписками із книг запису актів громадянського стану, записами в паспортах, а у разі неможливості подання зазначених документів нотаріусу, родинні відносини можуть бути підтверджені судовим рішенням про встановлення факту родинних відносин.

Факт родинних відносин ОСОБА_6 та ОСОБА_4 як дядька та племінниці підтверджується актами громадського стану про народження ОСОБА_11 та ОСОБА_6 по селу Коровинці Недригайлівського району Сумської області, а саме: записом про народження №75 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з якого вбачається що його батьком є ОСОБА_12, а матір'ю ОСОБА_13 та записом про народження №234 ОСОБА_11 з якого також вбачається, що її батьком є ОСОБА_12, а матір'ю ОСОБА_13 (т. ІІ, а .с. 18-19, 33). Вказана інформація також підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_6 (т. І, а с. 101).

Отже ОСОБА_6 та ОСОБА_11 є рідним братом та сестрою. Наяність у ОСОБА_6 рідної сестри підтверджується також його записами в анкеті від 26.11.1975 року за місцем працевлаштування у Науково виробничому об'єднанні «Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського», де ОСОБА_6 зазначає, що в нього є сестра ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла у 1967 році в с. Бобровці Чернігівської області.

Факт смерті рідної сестри ОСОБА_6 в с. Бобровці в 1967 році підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_11 НОМЕР_1 (т. І, а.с. 99).

Рідна сестра ОСОБА_6 - ОСОБА_11 є матір'ю позивача ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 від 14.03.1954 року (т. І, а.с. 36).

Наявність родинних зв'язків між ОСОБА_6 та його племінницею та позивачем у справі ОСОБА_4 підтверджується наступними документами: рішенням №79 виконкому Бобровницької міської ради депутатів трудящих від 28.05.1968 року про призначення ОСОБА_6 опікуном над племінницею ОСОБА_4, рішенням виконавчого комітету Радянської районної ради депутатів трудящих м. Києва №59 від 19.01.1970 року «Про призначення піклувальника», яким призначено піклувальником ОСОБА_6 над племінницею круглою сиротою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з правом прописки на житловий площі піклувальника в АДРЕСА_1.(т. І., а.с. 29-36).

Як вбачається з свідоцтва про народження ОСОБА_4, позивач була зареєстрована у вищевказаній квартирі, що належала померлому ОСОБА_6

Надані документи сумнівів у суду не викликають. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 в цій частині на увагу не заслуговують.

Згідно ч. 3 ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Встановлено, що ОСОБА_4 є рідним племінницею померлого ОСОБА_6 і відповідно до ч. 3 ст. 1266 ЦК України має право на спадкування тієї частки спадщини, яка належала б за законом її матері ОСОБА_11, якби вона була живою на час відкриття спадщини.

Матеріалами справи встановлено, що після смерті ОСОБА_14, ОСОБА_4 звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за померлим.

ОСОБА_4 є єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_6, яка прийняла спадщину, звернувшись з відповідною заявою до нотаріальної контори в порядку встановленому ст.1269 ЦК України, а тому у неї виникло право на володіння та користування зазначеною квартирою з моменту відкриття спадщини, у зв'язку з чим вона має право на захист порушеного права, в тому числі шляхом звернення до суду з позовом про витребування цього майна від добросовісного набувача з підстав, передбачених ст.388 ЦК України, а також визнання права власності на це майно, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

В даному конкретному випадку право власності на спірну квартиру в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом не визнається відповідачем ОСОБА_3, яка вважає себе добросовісним набувачем (власником), що унеможливлює набуття позивачем права власності на спірну квартиру шляхом видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом у нотаріуса.

У зв'язку з наведеним обраний позивачем спосіб захисту її порушеного права, звернення до суду з позовом про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, є правильним, а тому висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині є помилковим.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі, іншим шляхом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування майна від добросовісного набувача.

Таким чином, оскільки, як установлено судом першої інстанції, спірна квартира вибула з володіння померлого ОСОБА_6 поза його волею, то позивач прийнявши в установленому законом порядку спадщину з часу її відкриття набув речові права на успадковувану квартиру - право володіння та право користування нею, і відповідно право на захист цих прав.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року (справа № 6-164 цс12).

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права тощо.

Враховуючи зазначене апеляційна скарга ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга Заступника прокурора міста Києва в інтересах ОСОБА_4 - задоволенню. Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності та витребування майна підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України щодо пропорційності присудження судових витрат, з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1826,00 грн., з кожного.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва в інтересах ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 квітня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності та витребування майна скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті її дядька ОСОБА_6.

Витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 1 826 грн., з кожного.

В решті зазначене рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: