29.07.2015 Справа № 363/4151/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Бариш А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, в тому числі як законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, Новопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області, про визнання права власності на спадкове майно,

та за зустрічним позовом третьої особи, яка заявила самостійні вимоги - ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 в тому числі в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, третя особа - Новопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області, про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, визнання права власності на спадкове майно, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним,

встановив:

позивачі за первісним позовом просили визнати за ними в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2 року) за правом представлення після смерті ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_1 року) право власності на АДРЕСА_1, земельну ділянку розміром 0,2420 га під цим будинком та гараж АДРЕСА_2 по ? частині ОСОБА_1 та 1/8 частину ОСОБА_2 і 1/8 частину її сину ОСОБА_3

ОСОБА_5, як третя особа заявила самостійні вимоги у зустрічному позові й просила визнати ? частину АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя її та її покійного чоловіка ОСОБА_8 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року), визнати за нею право власності на ? частину цього будинку, як за пережившою дружиною, та ще на ? частину цього ж будинку, а також землю під ним й на гараж АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка.

Також просила визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 09 жовтня 2000 року на ім'я ОСОБА_7

Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_9 (власника вказаного майна) її чоловік (ОСОБА_8) разом зі своєю матір'ю прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном та йому належить ? частина спірного будинку.

В період з 2000 по 2011 рік під час їхнього шлюбу вказаний будинок за рахунок спільних зусиль реконструйовано, проведено капітальний ремонт, у зв'язку з чим будинок істотно збільшився у своїй вартості, а тому згідно ст. 62 СК України ? частину його будинку просить визнати спільним сумісним майном подружжя.

В суді позивачі за первісним позовом просили про задоволення позову з викладених у ньому підстав, проти зустрічного позову заперечили.

Третя особа ОСОБА_5, яка заявила самостійні вимоги, просила про задоволення зустрічного позову з викладених у ньому підстав.

Відповідач та його представник проти обох позовів заперечили, вважали їх безпідставними та необґрунтованими.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що ? частина спірного будинку АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності від 09 жовтня 2000 року належить ОСОБА_7, яка є дружиною ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, нажитого подружжям за час шлюбу.

Іншу ? частину будинку ОСОБА_7 успадкувала після смерті чоловіка, про що їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 жовтня 2000 року.

Зі спадкової справи встановлено, що єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_9 є його дружина ОСОБА_7, окрім якої ніхто заяву про прийняття спадщини в установленому законом порядку не подавав.

Твердження позову про прийняття ОСОБА_8, сином померлого ОСОБА_9, спадщини згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1960 року шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном є безпідставними.

Належні, допустимі й достатні докази цьому факту в справі відсутні. Юридичний факт цього у передбаченому законом порядку не встановлювався.

Актами депутатів Новопетрівської сільської ради, складеними на основі свідчень свідків в 2014 році такий факт встановлюватися не може.

Відтак такі документи не є належними і допустимими доказами цих обставин.

Сам по собі факт тривалого проживання ОСОБА_8 та його дружини ОСОБА_5 (третьої особи, яка заявила самостійні вимоги) після смерті батька ОСОБА_9 в спірному будинку не є підставою для виникнення права власності на майно.

Крім того, згідно даних довідки форми 3А КПЖ і КГ Вишгородської міської ради від 21 жовтня 2011 року ОСОБА_5 (третя особа по справі), її чоловік ОСОБА_8 (померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 року) та їх син ОСОБА_1 (позивач по справі) з 17 травня 2007 року постійно проживають й зареєстровані в АДРЕСА_3.

При цьому ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, за своє життя питання про успадкування майна після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_4 року не порушував й відповідно прав на спірне майно, які б могли бути успадкованими після його смерті (спадкодавця) згідно ст. 1218 ЦК України не набув.

Пояснення в суді свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з огляду на зазначені обставини, факту прийняття спадщини ОСОБА_8 після смерті свого батька ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 року не підтверджують.

Відтак єдиним власником спірного будинку є саме ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Також остання є єдиним власником спірної земельної ділянки площею 0,2420 га за адресою АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, згідно державного акту серії НОМЕР_2 виданого 01 червня 2004 року на підставі рішення Виконавчого комітету Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області №205 від 25 грудня 2003 року, кадастровий номер НОМЕР_1.

Разом з тим будь-які правовстановлюючі документи на спірний гараж №146 суду не представлено, а тому в цій частині обставини позову лишаються непідтвердженими.

Отже суд обставини щодо належності гаражу до складу спадкового майна залишає без уваги, які є недоведеними.

За своє життя ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений 18 вересня 2009 року державним нотаріусом Вишгородської державної нотаріальної контори Фоєю Л.А., яким все своє майно, що буде належати їй на день смерті заповіла своїм синам ОСОБА_4 (відповідачу по справі) та ОСОБА_8

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

ОСОБА_7 пережила свого сина й померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, проте заповіту після смерті свого сина згідно ст. 1254 ЦК України не змінила та іншого спадкодавця не призначила (ст. 1244 ЦК України).

Після смерті матері відповідач ОСОБА_4 (її син зазначений в заповіті) прийняв спадщину, подавши про це нотаріусу письмову заяву згідно вимог ст. 1269 ЦК України.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1234ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право призначення спадкоємців, без зазначення причини згідно ст. 1235 ЦК України належить виключно заповідачу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1244 ЦК України заповідач має право призначити іншого спадкоємця на випадок, якщо спадкоємець, зазначений у заповіті, помре до відкриття спадщини, не прийме її або відмовиться від її прийняття чи буде усунений від права на спадкування, а також у разі відсутності умов, визначених у заповіті (стаття 1242 цього Кодексу).

Що стосується твердження позову про успадкування спірного майна за правилами представлення після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 року та ОСОБА_6 11 серпня 2014 року, то зазначена норма до спірних правовідносин застосуванню не підлягає, оскільки норма ст. 1266 ЦК України (спадкування за правом представлення) застосовується лише щодо відносин при спадкуванні за законом (Глава 86 ЦК України).

Спадкування за заповітом виключає можливість здійснення спадкування за законом (ст. 1223 ЦК України).

Відтак на день смерті ОСОБА_7 єдиним спадкоємцем зазначеним в заповіті, який прийняв спадщину є ОСОБА_4, а тому в даному випадку застосовуються правовідносини спадкування за заповітом.

З цих же підстав не підлягають визнанню права заявлені ОСОБА_2 в тому числі в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, дружиною ОСОБА_6, який помер 11 серпня 2014 року, з посиланням на перехід права на спадщину після смерті останнього (ст. 1276 ЦК України).

Оскільки в суді встановлено, що спірний будинок є власністю тільки померлої ОСОБА_7 і ніколи не належав ОСОБА_8 (чоловіку ОСОБА_5.), доводи позову на користь визнання частини будинку спільним сумісним майном подружжя останніх за рахунок істотного збільшення його вартості є безпідставними.

Стаття 62 СК України до спірних правовідносин застосована бути не може, оскільки право власності на спірний будинок, ані в чоловіка ОСОБА_8, ані в його жінки ОСОБА_5 не виникало.

За викладених обставин посилання позивачки ОСОБА_5 на капітальний ремонт спірного будинку та на істотне збільшення його вартості, підставою для виникнення в неї права власності на спірне майно бути не може, що на вимогах Закону не ґрунтується.

Відповідно до роз'яснень даних у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» члени сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК обов'язок, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

Беручи до уваги викладене, виходячи з встановлених правовідносин, порушених чи не визнаних прав позивачів у цій справі не встановлено, а тому в задоволенні обох позовів слід відмовити.

На підставі викладеного і керуючись статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні первісного позову та зустрічного позову третьої особи, яка заявила самостійні вимоги - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя