Ухвала

іменем україни

10 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності та визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 13 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності та визнання недійсним договору дарування.

Позивач посилався на те, що він та відповідачка ОСОБА_4 проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1994 року, до теперішнього часу ведуть спільне господарство, витрачають кошти на благо сім'ї. Позивач вказував, що 04 липня 2006 року ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 31 500 дол. США на купівлю квартири АДРЕСА_1 строком до 04 січня 2021 року, який погашено достроково. Однак 24 травня 2012 року ОСОБА_4, без його згоди, подарувала вищевказану квартиру своєму синові ОСОБА_7, який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

За таких обставин позивач вважає, що має право на Ѕ частини вищевказаної квартири як на майно спільної сумісної власності, нажите під час спільного проживання без реєстрації шлюбу. На підставі вищевказаного позивач просив встановити факт спільного проживання його з ОСОБА_4 однією сім'єю як чоловіка та жінки; визнати спірну квартиру сумісною власністю як майно, нажите під час проживання без реєстрації шлюбу; визнати за ним право власності на Ѕ частини спірної квартири; визнати недійсним договір дарування спірної квартири, укладений 24 травня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О.С.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 жовтня 2014 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 13 січня 2015 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року.

Визнано, що станом на 24 травня 2012 року квартира АДРЕСА_1 була спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано недійсним договір дарування квартира АДРЕСА_1 від 24 травня 2012 року в частині дарування Ѕ частини вказаної квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О.С. 24 травня 2012 року, зареєстрований у реєстрі за № 2706.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 03 липня 2006 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу було придбано квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з договором дарування від 24 травня 2012 року ОСОБА_4 подарувала своєму синові ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, після його смерті відкрилась спадщина.

До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_4 (мати померлого) та ОСОБА_5 в інтересах малолітнього ОСОБА_6, який є сином померлого.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту його проживання сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що даний факт не знайшов свого підтвердження.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на момент придбання спірної квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживала як чоловік та жінка однією сім'єю, не перебували у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а тому квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3, частки яких у майні є рівними. За таких обставин суд дійшов висновку про визнання недійсним договору дарування від 24 травня 2012 року в частині дарування Ѕ частини спірної квартири.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку.

За змістом наведених вище норм, правові наслідки встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу, так і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України пов'язується виключно з набранням законної сили рішенням суду, яким такі юридичні факти встановлені.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року у справі № 6-44цс11, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Апеляційний суд не врахував, що правочин визнається недійсним з моменту його укладення, договір дарування був укладений 24 травня 2012 року, а факт сумісного проживання вирішується за зазначеним позовом.

Суд апеляційної інстанції на вказані обставини уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 24 травня 2012 року в частині дарування Ѕ частини вказаної квартири, з огляду на порушення права співвласника майна.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 13 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана