Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/5166/15-ц
провадження № 2/369/2450/15
РІШЕННЯ

Іменем України

08.10.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Рябець А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування жилого будинку і земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування жилого будинку і земельної ділянки, посилаючись на те, що 05 лютого 2008 року померла його мати ОСОБА_3. На праві особистої власності його матері ОСОБА_3 належав жилий будинок № 9 по вул. Першотравневій в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району, Київської області, і земельна ділянка, на якій він розташований.

Батьки, що перебували у похилому віці і дуже хворіли, мали намір подарувати йому належний їм будинок і земельну ділянку, на що він і його брат ОСОБА_2 дали згоду. В тому ж 1995 році він на земельній ділянці батьків побудував бокс для фарбування автомобілів і займався їх ремонтом. Для належного утримання спірного будинку, проведення його капітального ремонту потрібні були значні кошти, тому в 1999 році він виїхав на заробітки до Росії в м. Лянтор, Сургутського району. Він регулярно надсилав батьку грошові кошти (квитанції збереглися на суму 16,460 доларів США).

В березні 2003 року його мати ОСОБА_3 тяжко захворіла, перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні ТМО м. Калуш, Івано-Франківської області, що підтверджується випискою з медичної карти № 3394 стаціонарного хворого, було проведено оперативне втручання. Після операції, через введення наркотичних, так і інших медичних препаратів у матері погіршився фізичний та психічний стан, і як було встановлено пізніше, прогресувало онкологічне захворювання. Вона заговорювалась, погано орієнтувалась у просторі і часі, часто не розуміла, де вона знаходиться, не впізнавала близьких їй людей, вважала себе маленькою дівчинкою, а свого чоловіка ОСОБА_4- своїм батьком, тобто була неадекватною, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла правильно керувати ними.

В цей час ОСОБА_2 став погрожувати та психологічно тиснути на матір і батька, вимагати від них укладення договору дарування спірного будинку та земельної ділянки, на якій розташований будинок, на його користь.

Через хворобу матері ОСОБА_3 та інвалідність батька ОСОБА_4 у його відсутність вони не витримали психологічного тиску відповідача ОСОБА_2 і змушені були укласти договір дарування спірного будинку і земельної ділянки, на якій розташований будинок, на його користь. Були порушені його законні права і інтереси.

В 2005 році його матері ОСОБА_3 була знову проведена хірургічна операція з приводу раку шлунку. З реанімації Національного інституту раку вона була переведена в реанімацію кардіовідділення головного клінічного військового госпіталю в м. Києві. В лікуванні матері брат фінансової і фізичної допомоги не надавав.

У його матері на праві власності був ще один будинок по вул. Гоголя, 28 та двадцять соток землі в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району, Київської області. ОСОБА_2 змусив його батьків в 2005 році продати будинок по вул. Гоголя, 28 в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району, Київської області. На виручені 25000 доларів США він купив собі автомобіль «Фольксваген» та інше майно, відремонтував будинок своєї дружини по вул. Гоголя, 3 в с. Шпитьки.

У 2006 році він приїхав в Україну і дізнався, що залишився без житла. А в батьківський будинок № 9 по вул. Першотравневій брат його не впустив. Він залишився на вулиці та переніс нервовий зрив через непосильне психічне потрясіння, внаслідок чого потрапив у психіатричну лікарню в м. Києві ім. Павлова, отримав інвалідність 2 групи загального захворювання.

В зв»язку з захворюванням, тривалим лікуванням він пропустив з поважних причин передбачений законом трирічний строк позовної давності.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 з посиланням на вимоги ст. ст. 215, 216, 225, 231, 233 ЦК України просив визнати недійсним договір дарування будинку № 9 по вул. Першотравневій в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району, Київської області та земельну ділянку, що була біля будинку, укладений в 2003 році між дарувальником ОСОБА_3 і ОСОБА_2, та посвідчений Першою обласною державною нотаріальною конторою Київської області, поновити (продовжити) йому пропущений з поважних причин строк позовної давності.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав і просив його задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав і заперечував проти його задоволення.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 лютого 2008 року померла ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ОК № 122368, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області від 18 квітня 2008 року.

Ще за життя 15 грудня 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали Договір дарування, відповідно до умов п. 1 якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району, Київської області на вул. Першотравневій, під № 9.

Згідно умов п. 2 зазначеного договору вказаний жилий будинок належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 10 березня 1998 року виконкомом Шпитьківської сільської ради, зареєстрованого у Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації 27 березня 1998 року за № 321.

Вказаний договір дарування посвідчений ОСОБА_5, державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори 15 грудня 1998 року, зареєстровано в реєстрі за № 4-5124.

30 червня 2007 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: земельну ділянку площею 0,2071 га (кадастровий номер :01:008:0052), розташовану за адресою: с. Шпитьки, Києво-Святошинського району, Київської області, та належну їй на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 719192, заповіла ОСОБА_2, 1973 р. н., земельну ділянку площею 1,6002 га (кадастровий номер :07:005:0003), розташовану на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та належну їй на підставі державного акта на право власності земельну ділянку серії ЯД № 648321, заповіла ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 850299, виданого 22 квітня 2010 року, ОСОБА_2 на підставі рішення 19 сесії 5 скликання Шпитьківської сільської ради від 09 жовтня 2009 року є власником земельної ділянки площею 0,1072 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Шпитьки, вул. Першотравнева, 9, цільове призначення земельної ділянки-для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки :01:005:0041.

Позивач у справі ОСОБА_1 доводився сином ОСОБА_3, яка померла 05 лютого 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування будинку № 9 по вул. Першотравневій в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району, Київської області та земельної ділянки, що була біля будинку, укладений в 2003 році між дарувальником ОСОБА_3 і ОСОБА_2, посилаючись на те, що в березні 2003 року його мати ОСОБА_3 тяжко захворіла, перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні ТМО м. Калуш, Івано-Франківської області, що підтверджується випискою з медичної карти № 3394 стаціонарного хворого, було проведено оперативне втручання. Після операції, через введення наркотичних, так і інших медичних препаратів у матері погіршився фізичний та психічний стан, і як було встановлено пізніше, прогресувало онкологічне захворювання. Вона заговорювалась, погано орієнтувалась у просторі і часі, часто не розуміла, де вона знаходиться, не впізнавала близьких їй людей, вважала себе маленькою дівчинкою, а свого чоловіка ОСОБА_4- своїм батьком, тобто була неадекватною, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла правильно керувати ними. В цей час ОСОБА_2 став погрожувати та психологічно тиснути на матір і батька, вимагати від них укладення договору дарування спірного будинку та земельної ділянки, на якій розташований будинок, на його користь. Як зазначав позивач ОСОБА_1, через хворобу матері ОСОБА_3 та інвалідність батька ОСОБА_4 у його відсутність вони не витримали психологічного тиску відповідача ОСОБА_2 і змушені були укласти договір дарування спірного будинку і земельної ділянки, на якій розташований будинок, на його користь. Були порушені його законні права і інтереси.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вважав недоцільним витребування спадкової справи після смерті його матері ОСОБА_3.

Також в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 відмовився від заявленого в позовній заяві клопотання про призначення по справі судової психіатричної експертизи для встановлення психічного стану ОСОБА_3 і її можливості усвідомлювати значення своїх дій і правильно керувати ними в момент укладення договору дарування будинку та земельної ділянки за № 9 по вул. Першотравневій в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району, Київської області.

Судом було встановлено, що оскаржуваний договір дарування жилого будинку № 9 по вул. Першотравневій в с. Шпитьки, Києво-Святошинського району Київської області був укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 ще 15 грудня 1998 року, а не у 2003 році, як зазначив позивач у справі ОСОБА_1. Вказаний договір дарування був укладений задовго до виявлення у його матері захворювань, про які вказує позивач у своєму позові.

Також судом встановлено, що договір дарування земельної ділянки, що знаходиться біля будинку № 9 по вул. Першотравневій в с. Шпитьки Києво-Святошинського району Київської області, не укладався між ОСОБА_3 і ОСОБА_2. Земельна ділянка, про яку зазначає позивач ОСОБА_1 у позові, яка розташована у с. Шпитьки, вул. Першотравнева, 9 належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 850299, виданого 22 квітня 2010 року, відповідно до якого ОСОБА_2 на підставі рішення 19 сесії 5 скликання Шпитьківської сільської ради від 09 жовтня 2009 року є власником земельної ділянки площею 0,1072 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Шпитьки, вул. Першотравнева, 9, цільове призначення земельної ділянки-для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки :01:005:0041.

Відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правилами ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, надання послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до вимог ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом тієї особи, а в разі її смерті-за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно вимог ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов»язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв»язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до вимог ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним, застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв»язку з вчиненням цього правочину.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд, враховуючи вищевикладене, зясувавши дійсні обставини справи та давши оцінку зібраним в справі доказам в їх сукупності, дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_1 не доведено і не надано суду доказів в обгрунтування заявлених позовних вимог. Суд вважає, що посилання позивача ОСОБА_1 на вимоги ст. ст. 215, 216, 225, 231, 233 ЦК України, як на підставу заявлених вимог, а саме якщо правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, та що його мати ОСОБА_3 на час укладення Договору дарування жилого будинку від 15 грудня 1998 року не могла розуміти значення своїх дій, підписуючи даний договір, та що правочин був вчинений під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, безпідставні, оскільки не підтверджуються ніякими доказами в їх обгрунтування.

Також позивачем ОСОБА_1 не доведено і не надано суду доказів, в чому порушені його права у звязку із зверненням до суду з даним позовом.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється, якщо пред»явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила).

Згідно вимог ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причинами пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як зазначив позивач ОСОБА_1, у 2006 році він приїхав в Україну і дізнався, що залишився без житла. А в батьківський будинок № 9 по вул. Першотравневій брат його не впустив. Він залишився на вулиці та переніс нервовий зрив через непосильне психічне потрясіння, внаслідок чого потрапив у психіатричну лікарню в м. Києві ім. Павлова, отримав інвалідність 2 групи загального захворювання. В зв»язку з захворюванням, тривалим лікуванням він пропустив з поважних причин передбачений законом трирічний строк позовної давності.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 в серпні 2010 року звертався до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки, приймав участь у розгляді справи, і рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки позов ОСОБА_1 було задоволено. Таким чином, суд вважає, що позивач міг звернутись до суду з вказаним позовом про визнання договорів недійсними та у 2010 році вжити заходи захисту своїх прав, якщо вважав їх порушеними, шляхом звернення до суду також і з вказаним позовом про визнання договорів дарування недійсними. У зв»язку з цим суд вважає, що строк звернення до суду з вказаним позовом позивачем ОСОБА_1 пропущений без поважних і причин і суд не вбачає підстав для його поновлення (продовження), як просив позивач у справі.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, то підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2015 року, на підставі вимог ст. 154 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 231, 233, 257, 261, 263, 267 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 60, 154, 212-215, 218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування жилого будинку і земельної ділянки відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2015 року.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М