Справа № 199/5449/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий - суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю представника позивача Далія С.О.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, за яким просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 заборгованість за укладеним 29 липня 2006 року кредитним договором № DNН4КР72610367 у загальному розмірі 59936,29 грн., яка складається з:

-13494,44 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

-43111,55 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

-500 грн. - штраф (фіксована частина);

-2830,30 грн. - штраф (процентна складова).

В судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» Далія С.О. підтримав в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Щодо строку давності звернення до суду пояснив, що укладеним сторонами договором, який складається з заяви та Умов надання кредиту фізичним особам («Розсрочка») (Стандарт), позовна давність за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором збільшена до п'яти років. Вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Заперечення обґрунтувала тим, що за кредитні кошти відповідачем було придбано скутер. Дійсно, відповідач умови кредитного договору виконував неналежним чином через відсутність коштів, і тому 28 квітня 2011 року він передав предмет застави - придбаний скутер, в заклад позивачу. Останній мав продати скутер і за ці кошти погасити його заборгованість. Оскілки з квітня 2011 року ніхто до нього ніяких претензій не висував, він вважав, що заборгованість погашена. Наполягає на тому, що позивачем пропущений строк давності звернення до суду і просить суд відмови у задоволенні позову з цих підстав. Пояснила, що з доданими позивачем до позову Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) відповідач не ознайомлювалася та згоди на збільшення обсягу позовної давності до п'яти років не надавав. Крім цього, стверджує, що позивачем не доведено надання відповідачеві кредиту в тому розмірі, який зазначає позивач в позові.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивачем надана копія заяви позичальника № DNН4кр72610367 (а.с. 6), датованої 29 липня 2006 року, за змістом якої ОСОБА_3 просить Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», надати йому строковий кредит у сумі 9243,0 грн. строком на 24 місяці з відсотковою ставкою 2,09 % на місяць. За вказаною заявою, банк надає позичальнику строковий кредит на строк по 29 липня 2008 року включно, з умовами сплати здійснення щомісячного платежу у розмірі 495,30 грн.

Представником відповідача визнаний той факт, що заява позичальника підписана особисто ОСОБА_3

Доводи представника відповідача щодо недоведеності позивачем факту надання кредиту спростовуються оціненими в сукупності копії акту приймання передачу товару (а.с. 11), а також заявою відповідача про передачу предмету застави в заклад (а.с. 35), за яким ОСОБА_3 визнав наявність заборгованості за кредитним договором.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З розрахунку заборгованості (а.с. 4-5) вбачається, що, позичальник ОСОБА_3 зобов'язання щодо повернення кредиту, сплати відсотків та комісії не виконував, передбачені заявою позичальника платежі не здійснював та до 29 липня 2008 року кредит в повному обсязі не повернув.

Як наслідок, станом на 03 липня 2015 року відповідач має прострочену заборгованість за нарахованими відсотками у розмірі 13494,44 грн.

Розрахунок заборгованості за відсотками позивачем здійснений арифметично правильно та відповідачем не оспорюється.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: ... сплата неустойки;

Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

У зв'язку з простроченням ОСОБА_3 сплати відсотків за користування кредитом, позивачем здійснене нарахування пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 43111,55 грн., штрафів у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 2830,30 грн. (процентна складова).

Правомірність нарахування позивачем пені та штрафів відповідачем не оспорюється.

Розрахунок суми пені та штрафу позивачем здійснений арифметично правильно та сторонами не оспорений.

За ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач ОСОБА_3, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на підставі ч. 1 ст. 625 ЦК України не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, та згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов'язаний сплатити суму боргу.

На підставі викладеного, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 59936,29 грн. (13494,44 + 43111,55 + 500 + 2830,30) є обґрунтованими по суті.

Вирішуючи питання щодо пропущення позивачем строку позовної давності, суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, згідно якого за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань.

Також, суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року, за яким відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Суд виходить з того, що згідно умов заяви позичальника, кредит мав бути повернутий в повному обсязі 29 липня 2008 року. Отже, 30 липня 2008 року, у зв'язку з неповерненням до вказаного часу кредиту відповідачем, позивач мав об'єктивну можливість довідатися про порушення свого права і початок перебігу строку давності щодо вимог про повернення кредиту в цілому почався з 30 липня 2008 року.

Суд враховує, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

За копією заяви ОСОБА_3 про передачу предмета застави в заклад (а.с. 35), 29 квітня 2011 року останній визнав наявність заборгованості за кредитним договором, отже 29 квітня 2011 року перебіг позовної давності перервався і згідно вимог ч. 3 ст. 264 ЦК України його перебіг почався заново.

Позивач подав позов безпосередньо до канцелярію суду 17 липня 2015 року (а.с. 2).

Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Суд враховує, що за приписами п. 5.5 доданих до позовної заяви Умов надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (а.с. 7-10),терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даними договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. На думку позивача, за заявою позичальника ОСОБА_3 висловив свою згоду на те, що ця заява разом з запропонованими «ПриватБанком» Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір.

В той же час, представник відповідача посилається на його необізнаність останнього щодо зазначених положень наданих позивачем Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та те, що він не надавав згоди на збільшення строку позовної давності.

При цьому, суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, за яким частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суди апеляційної і касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача щодо застосування п'ятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачкою вони не підписувалися.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які свідчили б проте, що саме ця редакція Умов надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) із саме таким змістом п. 5.5 була надана відповідачу при поданні ним заяви позичальника. Надані позивачем Умови відповідачем не підписувалися і позивачем не доведено, що відповідач будь яким іншим чином висловив згоду на збільшення строку позовної давності.

За наведених обставин, твердження позивача щодо збільшення сторонами строку позовної давності до п'яти років, не знайшло свого підтвердження дослідженими в судовому засіданні доказами та судом відхиляється.

Отже, позивачем пропущено визначений ст. 257 ЦК України трирічний строк давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за основним зобов'язанням (відсотки), що згідно вимог ст. 266 ЦК України тягне за собою сплив позовної давності і до додаткової вимоги про стягнення неустойки (нарахованих штрафу та пені).

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд не вбачає поважних причин пропущення строку позовної давності, позивач на такі поважні причини не посилається, а відповідач наполягає на застосуванні наслідків пропущення строку позовної давності (а.с. 36-38).

За наведених обставин, на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

На підставі ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити в повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :