Справа № 369/8405/14 Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/1040/15 Доповідач у 2 інстанції Таргоній
Категорія 47 04.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

04 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів з доходу та стягнення неустойки за прострочення аліментів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи учасників судового процесу, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 08.04.2012 року було ухвалено стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно. За судовими рішеннями відповідач мав сплачувати аліменти починаючи з 17 жовтня 2012 року до досягнення дитиною повноліття. На підставі виконавчого листа державним виконавцем ВДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження про стягнення з відповідача аліментів. Однак, відповідач ухиляється від сплати аліментів без поважних причин, внаслідок чого станом на день складення розрахунку за ним утворилась заборгованість з виплати аліментів у сумі 6600 грн. Вважає, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась з вини відповідача. Відповідач не працює, приховує свої прибутки, злісно не виконує рішення суду.

Згідно розрахунку сума неустойки за період з 17 жовтня 2012 року до подачі позову до суду, всього 625 днів, становить 38 725 грн. Також вказала, що їй стало відомо про те, що за рішенням суду за відповідачем визнано право власності на земельні ділянки, тобто боржник отримав дохід, який намагається приховати, продавши земельні ділянки, щоб не платити з цих доходів 1/4 частину аліментів.

Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість по аліментам та неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у сумі 45 325 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість по аліментам в розмірі 1/4 частини від ринкової вартості отриманих відповідачем у власність земельних ділянок.

При розгляді справи позивачка ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги з врахуванням довідки-розрахунку ВДВС. Вказала, що розмір заборгованості по сплаті аліментів становить 19 874,08 грн. Тому розмір неустойки складає 70 498,36 грн. Остаточно просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість по аліментам та неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у сумі 90 372,44 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість по аліментам в розмірі 1/4 частини від ринкової вартості отриманих відповідачем у власність земельної ділянок.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати, ухвалити нове, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог. Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони грунтуються на обставинах, встановлених по справі та відповідають вимогам чинного законодавства.

Так, судом встановлено, що батьками неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 08 квітня 2013 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю ОСОБА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/4 частини всіх доходів громадян, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліття, починаючи з 17 жовтня 2012 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних, кримінальних справ від 14 травня 2013 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.

На виконання вказаного рішення 25 жовтня 2013 року видано виконавчий лист №2-3710/12, який був поданий позивачкою для примусового виконання до відділу ДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості та пені по аліментах, в якості доказів позивачкою подано постанову про закінчення виконавчого провадження від 24 вересня 2014 року та направлення виконавчого листа на виконання до відділу ДВС Печерського РУЮ в м.Києві. При цьому, у постанові вказаний розмір заборгованості станом на 31.08.2014 року в розмірі 15 741,08 грн.

Також, позивачкою суду подано довідку - розрахунок, затверджену 21.08.2014 року начальником ВДВС Києво-Святошиснького районного управління юстиції, про те, що розмір заборгованості станом на 21.08.2014 року становить 15 741,08 грн. і нараховано виходячи з середнього заробітку по Києво-Святошиснькому району відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України. (а.с. 55-57)

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по аліментам та неустойки, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 періодично сплачуються кошти на адресу ОСОБА_1, що підтверджено відповідними квитанціями. Суду не подано доказів існування будь-яких інших грошових зобов'язань між позивачем та відповідачем. Наданий позивачкою розрахунок суми неустойки не може бути прийнято до уваги, оскільки вина відповідача щодо заборгованості відсутня, через непред'явлення позивачкою виконавчого листа до виконання протягом тривалого часу, сплати періодично боржником аліментів, відсутність підтвердження повідомлення ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження. Судом першої інстанції також надано критичну оцінку довідці - розрахунку заборгованості відповідача, оскільки суду не подано доказів того, чи перевірялось при виконанні рішення суду державним виконавцем факт працевлаштування боржника та розмір отриманих ним доходів, розрахунок складений з врахуванням із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, а відповідно до трудової книжки відповідач офіційно був працевлаштований у спірний період.

Колегія суддів вважає такі доводи обгрунтованими, оскільки вони повністю підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду неодноразово було роз'яснено соронам положення ст. 10 ЦПК України, щодо їх прав та обов'язків у наданні доказів, а також про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Оскільки матеріали справи не містять належним чином завірених копій матеріалів виконавчого провадження щодо стягнення с відповідача ОСОБА_2 аліментів, суд був позбавлений можливості повно та всебічно встановити обставини, на які позивач посилається, обгрунтовуючи свої вимоги.

Колегія суддів вважає також правильними висновки місцевого суду в частині відмови в задовленні вимог про стягнення з відповідача ? вартості отриманих ним за рішенням суду земельних ділянок, оскільки такі вимоги не грунтуються на положеннях чинного законодавства.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив обставини справи, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: Таргоній Д.О.

Голуб С.А.

Ігнатченко Н.В.