У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Коротуна В.М., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом фізичної особи ‒ підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення втрат від інфляційних процесів, за касаційною скаргою фізичної особи ‒ підприємця ОСОБА_3 в особі її представника ОСОБА_6 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Фізична особа ‒ підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення втрат від інфляційних процесів, уточнивши який вказувала на те, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 червня 2009 року з відповідачів на її користь у солідарному порядку було стягнуто 1 579 275 грн 14 коп. та 130 грн судових витрат, оскільки судове рішення повністю не виконано, просила на підставі ст. 625 ЦК України стягнути 360 613 грн 61 коп.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05 листопада 2014 року, в задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_6 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ст. 625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, що існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Проте з такими висновками судів погодитися неможливо.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує наступні питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Таким вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Установлено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 квітня 2009 року стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь СПД ФО ОСОБА_7 1579 275 грн 14 коп. на відшкодування майнової шкоди.

Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням.

Рішення суду в повному обсязі не виконано, виконавче провадження триває.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2011 року у справі № 3-116гс11, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення статей 213, 214 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, зокрема, належним чином не перевірив та не спростував доводи позивача відносно того, що відповідачі порушили грошове зобов'язання, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 625 ЦК України.

Апеляційний суд, переглядаючи справу, на порушення вимог ст. 303 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, недоліків, допущених судом першої інстанції, не усунув та залишив рішення суду першої інстанції, яке не відповідало вимогам ст. 213 ЦПК України, без змін.

Зазначені порушення процесуального закону унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування ухвалених у даній справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу фізичної особи ‒ підприємця ОСОБА_3 в особі її представника ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

С.П. Штелик