Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1214/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Хрусталенко І. П.
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

17.06.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді: Авраменко Т.М.

суддів: Суржика М.М.Суровицької Л.В. секретаря: Кравченко Я.С.

за участю представника позивача, відповідача та третьої особи

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: відділ державної виконавчої служби Бобринецького районного управління юстиції, ОСОБА_3 про поділ майна, що є правом спільної сумісної власності подружжя.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна, що є правом спільної сумісної власності подружжя.

Зазначала, що під час шлюбу з відповідачем було набуто майно: автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER 3.0 АТ, державний номер НОМЕР_1, автомобіль ВАЗ 21104, державний номер НОМЕР_2, грошові кошти в сумі 28000 доларів США. Після розірвання шлюбу майном та коштами користувався відповідач, але вона на вимогу відповідача теж брала участь у витратах на утримання та збереження транспортних засобів, сплачувала половину витрат на їх ремонт, страхування, погашення кредиту. Вирішити питання про поділ майна до повного погашення кредиту не мали можливості, оскільки автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER перебував в заставі банку. В лютому 2015 року їй стало відомо, що на вищезазначене майно накладено арешт, чим порушені її права. Просила визнати за нею право власності на ? частину майна, розділити майно, залишивши їй автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER 3.0 АТ, державний номер НОМЕР_1 та автомобіль ВАЗ 21104, державний номер НОМЕР_2, відповідачу залишити 28000 доларів США. Звільнити автомобілі з-під арештів.

В ході судового розгляду позовні вимоги уточнила, просила визнати за нею право власності на ? частину автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER 3.0 АТ, державний номер НОМЕР_1, розділити майно, залишивши їй автомобіль, зі сплатою відповідачу грошової компенсації за ? частку в розмірі 100000 грн., звільнити автомобіль з-під арешту, стягнути на її користь судовий збір в сумі 2000 грн.

Від вимоги про визнання за нею права власності на ? частину автомобіля ВАЗ 21104, державний номер НОМЕР_2 та грошових коштів в сумі 28000 доларів США, вимоги про розподіл зазначеного майна та вимоги про звільнення автомобіля ВАЗ 21104, державний номер НОМЕР_2 з-під арешту, відмовилась.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 березня 2015 року позов задоволено частково. Суд визнав ідеальні частки сторін на автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER без його реального поділу і залишив майно в їх спільній частковій власності. В задоволенні позову в частині звільнення автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER з-під арешту - відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1000 грн.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 березня 2015 року прийнято відмову ОСОБА_2 від позову в частині вимоги про визнання за нею права власності на ? частину автомобіля ВАЗ 21104 та грошових коштів в сумі 28000 доларів США та закрито провадження в цій частині позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи. Суд не взяв до уваги той факт, що відповідач погодився на отримання компенсації за свою частку автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER, не надав їй можливості перерахувати суму компенсації на депозитний рахунок суду та розглянув справу за її відсутності.

В своїй апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER був придбаний сторонами в шлюбі за кредитні кошти в 2007 році. В 2011 році шлюб між сторонами розірвано, а виплату кредиту завершено лише в грудні 2014 року. Після розірвання шлюбу кошти на погашення кредиту сплачував відповідач, а тому поділу підлягає лише та частина автомобіля, кредит за яку сплачено сторонами в шлюбі і саме ця частина буде спільною сумісною власністю подружжя. Також суд вийшов за межі позовних вимог, визнавши ідеальні частки сторін на автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER без його реального поділу і залишив майно в їх спільній частковій власності. Про час та місце розгляду справи суд його не повідомив та ухвалив рішення в його відсутності, чим порушено його права.

В засіданні апеляційного суду представник позивача та третя особа підтримали доводи своїх апеляційних скарг та заперечували проти доводів апеляційної скарги іншої сторони.

Відповідач підтримав доводи апеляційної скарги позивача та просив відхилити апеляційну скаргу третьої особи, який хоче забрати майно, що належить його сім'ї.

Представник позивача та відповідач просили в порядку поділу майна визнати право власності на автомобіль за позивачем, оскільки вона сплатила відповідачу грошову компенсацію за його частку в спільному майні подружжя.

Відділ державної виконавчої служби про час та місце розгляду справи повідомлений під розписку (а.с.157,183,204), в засідання апеляційного суду не прибув, просив справу розглянути у відсутності представника (а.с.158).

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (ч.2 ст.305 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявних обставин (фактів), яким обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами.

Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Статями 74,76 ЦПК України передбачено, що судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, за адресою, зазначеною у справі. Повістка про виклик до суду повинна бути завчасно вручена особі, яка викликається, але у всякому разі не пізніше ніж за три дні до судового засідання, під розписку, яка підлягає поверненню до суду із зазначенням часу одержання.

Матеріалами справи підтверджується, що в судовому засіданні 23 березня 2015 року за участю сторін в розгляді справи була оголошена перерва до 10 год. 30 хв. 16 квітня 2015 року (а.с.73), про що сторони були повідомлені під розписку (а.с.74-76). В цей же день суд направив запит до відділу державної виконавчої служби про надання в строк до 13 квітня 2015 року інформації щодо виконавчих проваджень (а.с.77).

24 березня 2015 року о 9 год.10 хв. секретар судового засідання передав відповідачу ОСОБА_4 телефонограму наступного змісту: «Повідомляємо та викликаємо відповідача ОСОБА_4 та просимо повідомити позивача ОСОБА_2, так як її мобільний телефон не відповідає про те, що судове засідання у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 було перепризначене суддею на 24 березня 2015 року о 13 год. 30 хв. (а.с.78). Ухвала про зміну дати судового засідання та причини цього у справі відсутні.

В судове засідання 24 березня 2015 року сторони не прибули, суд відклав розгляд справи на 11 год. 27 березня 2015 року (а.с.81).

24 березня 2015 року о 15 год. 27 хв. позивач ОСОБА_2 отримала смс-повідомлення про розгляд справи за її позовом 27 березня 2015 року в 11 год.

26 березня 2015 року в суд надійшла телеграма від позивача ОСОБА_2, що вона перебуває на лікуванні, орієнтовно термін лікування 14 днів, документи вона надасть після одужання, просила без її участі судове засідання не проводити та відкласти судове засідання (а.с.87, 117).

В судове засідання 27 березня 2015 року сторони та треті особи не прибули, суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутності позивача, відповідача, який просив розглянути справу у його відсутності, третьої особи ОСОБА_3, який не прибув в судове засідання , проте про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 1 і п.2 ч.1 ст.169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки, а також у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не прибула вперше, оскільки у всіх судових засіданнях, які проводилися судом 10 березня 2015 року та 23 березня 2015 року (а.с.59,71) приймала участь особисто, хвороба є поважною причиною неявки в судове засідання, до апеляційної скарги позивач додала довідку про проходження нею стаціонарного лікування з 25 березня 2015 року до 06 квітня 2015 року (а.с.115).

Відомості про направлення судом та вручення судової повістки про виклик до суду на 27 березня 2015 року третьої особи ОСОБА_3 в справі відсутні.

Таким чином доводи апеляційних скарг про порушення судом першої інстанції прав позивача та третьої особи на особисту участь у розгляді справи, є обґрунтованими.

Розгляд справ за відсутності осіб, що беруть участь у справі та не повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, а також осіб, які вперше не прибули в судове засідання з поважних причин, є порушенням основних засад судочинства, встановлених ст. 129 Конституції України, оскільки він позбавляє таких осіб реальної можливості здійснювати право захисту своїх прав, а суд - можливості повного та всебічного дослідження обставин справи на засадах змагальності.

Задовольняючи позов про поділ спільного майна подружжя, суд визначив ідеальні частки подружжя в спірному автомобілі, проте ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині не зазначив розмір цих часток, також в мотивувальній частині рішення суду відсутнє обґрунтування розміру частки, належної кожному з подружжя, тобто спір фактично судом залишився невирішеним.

Матеріалами справи підтверджується, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 квітня 1989 року по 02 грудня 2011 року (а.с.8-9).

В період зареєстрованого шлюбу 16 жовтня 2007 року купили за 238500 грн. автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, що підтверджується договором купівлі - продажу від 16 жовтня 2007 року (а.с.211-214).

Свідоцтвом про реєстрацію підтверджується, що автомобіль зареєстровано на ім'я відповідача ОСОБА_5, право керування ОСОБА_2 (а.с.30), яка має посвідчення водія (а.с.167).

З кредитного договору №014-09.5-79314 від 16 жовтня 2007 року вбачається, що на придбання автомобіля ОСОБА_4 взяв кредит на суму 214650 грн. у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», дата остаточного погашення кредиту 15 жовтня 2014 року, автомобіль передано в заставу, поручитель ОСОБА_7 (а.с.30, 200-202), тобто на придбання автомобіля внесено подружжям кредитні кошти та 23850 грн.

Довідкою банку підтверджується, що станом на 02 грудня 2011 року, тобто на час розірвання шлюбу, на погашення кредиту було сплачено 100473 грн.19 коп., після зазначеної дати - 114176 грн.81 коп., банк звертався з позовом до Бобринецького районного суду до ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно. Рішення суду не ухвалювалося, кредит погашено 24 грудня 2014 року, погашена сума кредиту 214 650 грн. (а.с.199).

Таким чином, в період зареєстрованого шлюбу на придбання автомобіля сплачено 124323 грн.19 коп. (23850+100473.19), після припинення шлюбу - 114176 грн.81 коп.

В позовній заяві (а.с.2-7), письмових поясненнях (а.с.163-166), в судовому засіданні апеляційного суду 20 травня 2015 року позивач ОСОБА_2 послідовно посилалася на те, що оскільки автомобіль був придбаний для сім'ї, а вона виступала поручителем за кредитним договором, то і після розірвання шлюбу, вона брала участь у витратах на утримання автомобіля, погашення кредиту, оскільки у відповідача в зв'язку з наявністю боргів та виконавчих проваджень особистих коштів на погашення кредиту не вистачало, за її вимогою відповідач надавав їй автомобіль для здійснення поїздок, так як вона теж має посвідчення водія. На дату погашення кредиту 15 жовтня 2014 року, весь кредит ними не було сплачено, тому банк звернувся в листопаді 2014 року з позовом про стягнення з неї та відповідача боргу солідарно. Під час розгляду справи за домовленістю з банком вони спільно погасили залишок кредиту 24 грудня 2014 року і позовна заява банку була залишена без розгляду. Особисто вона на погашення кредиту за період з 02 грудня 2011 року передала ОСОБА_4 54500 грн., що підтверджується його розпискою (а.с.168). Внесення коштів на погашення кредиту здійснювалося від імені відповідача, оскільки кредитний договір укладався з ним.

Зазначені обставини підтвердив відповідач ОСОБА_4

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ( ст.60 СК України).

Таким чином, факт набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 ЦК України). При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на при пущеннях. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України).

Враховуючи всі обставини справи, виходячи з положень ст. 212 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що після припинення шлюбу позивач ОСОБА_2 сплачувала кошти на погашення кредиту за автомобіль, а тому частки сторін у праві власності на автомобіль є рівними і кожному з них належить по ? частці автомобіля.

Доводи третьої особи щодо не участі ОСОБА_2 в погашенні кредиту після розірвання шлюбу належними доказами не підтверджені та є припущенням.

Майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1 і ч.2 ст.71 СК України).

Відмовляючи в позові про визнання права власності на автомобіль за позивачем, суд виходив з того, що позивач не внесла кошти на депозитний рахунок суду, проте з такими підставами для відмови в позові погодитися не можна з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджується, що 05 серпня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Бобринецького районного управління юстиції відкрито виконавче провадження про виконання рішення Бобринецького районного суду про стягнення з ПП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 238982 грн.19 коп. боргу за договором позики. Постановою від 04 вересня 2014 року державного виконавця накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження, що підтверджується випискою з реєстру (а.с.12-21), описано та арештовано автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, призначено експерта для оцінки автомобіля (а.с.27).

Експертна оцінка автомобіля не була проведена, третя особа ОСОБА_3 погоджувався на визнання права власності на автомобіль за позивачем за умови внесення коштів за частку боржника на депозит виконавчої служби.

В судовому засіданні апеляційного суду 20 травня 2015 року відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України сторонам, третій особі роз'яснювалися положення закону щодо подання доказів, зокрема, щодо оцінки автомобіля, внесення коштів за частку боржника на депозит виконавчої служби, сторони також попереджалися про наслідки вчинення чи невчинення процесуальних ді. (а.с.175).

Оскільки спірний автомобіль перебуває під арештом та забороною його відчуження, то апеляційний суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів в порядку поділу спільного майна подружжя не може передати ? частку автомобіля боржника у власність другого з подружжя та отримання боржником грошової компенсації за свою частку у праві власності арештованого майна. Такий розподіл майна свідчитиме про відчуження частки майна боржника при наявності заборони відчуження.

За таких обставин, враховуючи, що автомобіль є неподільною річчю та не може бути реально поділений між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Від позову про звільнення автомобіля з-під арешту позивач відмовилася і відмова від позову прийнята апеляційним судом.

Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про поділ майна подружжя ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування в апеляційному порядку з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України,колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 березня 2015 року в частині позовних вимог про поділ майна подружжя.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності

за ОСОБА_2 на ? частку автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER 3.0 АТ, державний номер НОМЕР_1,

за ОСОБА_4 на ? частку автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER 3.0 АТ, державний номер НОМЕР_1.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

судді: