18.06.2015 Справа № 756/1937/15-ц
унікальний № 756/1937/15-ц
провадження №2/756/2185/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Маринченко М.М.,

при секретарі Приголовкіну В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору № 002-2008-015 від 12 січня 2008 року,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Універсал банк» про визнання недійсним кредитного договору № 002-2008-015 від 12 січня 2008 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що укладений між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є відповідач, та позивачем (позичальник) кредитний договір від 12 січня 2008 року № 002-2008-015 про надання позичальнику кредитних коштів в розмірі 32770 доларів США строком до 01.10.2030 року зі сплатою процентів в розмірі 12,45% річних не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки банком неправомірно всупереч Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» в односторонньому порядку було збільшено розмір відсоткової ставки по кредиту, і позивача про це не було повідомлено. Позивач вказує, що на момент підписання кредитного договору банк не мав ні генеральної, ні індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій. Крім того, згідно умов договору іпотеки банк позбавив позивача можливості вільно обирати страхову компанію на весь період дії кредитного договору. Також всупереч вимог Закону України «Про захист прав споживачів» банк не повідомив позивача щодо наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які позивач має право, та від кого можна одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивач зазначає, що кредитним договором передбачена лише відповідальність позичальника, натомість не передбачено відповідальності банку, що ставить позичальника у невигідне становище. Вказує, що приєднався до публічного договору, в який включено незаконні умови, у звязку з чим його було позбавлено можливості пропонувати свої умови на етапі укладення договору. Також з вини банку ним втрачено поручителя, що грубо порушило умови кредитного договору.

На підставі викладеного позивач просив визнати кредитний договір недійсним з моменту його укладення.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що спірний кредитний договір відповідає вимогам закону та укладений з дотриманням вимог, необхідних для його чинності. З кредитного договору вбачається домовленість сторін про те, що з настанням певної обставини змінюються умови кредитного договору. Крім того, банком було направлено позичальнику повідомлення про збільшення відсоткової ставки, яке він отримав і будь-яких заперечень з цього приводу не заявляв. Щодо посилань позивача на відсутність у банку генеральної та індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій представник відповідача зазначив, що операції з розміщення коштів є кредитними операціями, які можуть здійснюватись банками на підставі банківської ліцензії, яка наявна у банку, тому банк має право на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті за наявності банківської ліцензії та письмового дозволу НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями. Представник відповідача також вказав на п.8.5 кредитного договору, згідно якого позивач уклавши цей договір підтвердив, що розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті, та йому повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, повязаних з конвертацією валюти, і що до укладення цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту в банку.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, а також представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 12 січня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» (банк), та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір № 002-2008-015, відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 32770 доларів США строком до 10.01.2030 року зі сплатою процентів в розмірі 12,45% річних.

Пунктом 1.1 договору сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно умов цього договору.

У пункті 2.12 договору сторони погодили, що кредитор може збільшити процентну ставку, зазначену у п. 1.1 договору, у разі зміни НБУ розміру облікової ставки, або у разі запровадження адміністративних та інших заходів, які збільшують вартість коштів на українському ринку та в інших випадках, якщо кредитор обґрунтовано вважає, що така зміна відповідає ринковим умовам або має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора.

Про зміну відсоткової ставки кредитор має повідомити позичальника письмово за 15 календарних днів до дати зміни процентної ставки. У разі незгоди зі зміною процентної ставки позичальник має право у строк не пізніше останнього робочого дня, що передує початку дії нової процентної ставки достроково повернути всю суму кредитних коштів, нараховані відсотка та розірвати договір. Факт непогашення позичальником у зазначений строк всієї існуючої суми заборгованості є згодою позичальника з новим розміром процентної ставки.

Відповідно до п. 1.1.1 договору за користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 37,35% річних. Розмір підвищеної процентної ставки за користування кредитом понад встановлені цим договором терміни сплати щомісячних платежів застосовуються до всієї простроченої суми основного боргу позичальника. Під терміном «прострочена сума основного боргу» сторони розуміють суму кредиту, що надана позичальнику за договором та станом на певну дату не повернена останнім до кредитора у терміни її погашення згідно умов договору.

Пунктом 2.1.3 кредитного договору передбачено відкриття позичальником поточного рахунку НОМЕР_1 (НОМЕР_2) у кредитора для здійснення розрахунково-касового обслуговування операцій позичальника з надання та погашення кредиту.

Відповідно до п.2.3 договору видача кредиту за цим договором проводиться на поточний рахунок позичальника, відкритий згідно умов п.2.1.3 договору.

Зі змісту пунктів 2.4-2.5 кредитного договору вбачається що погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків здійснюється позичальником шляхом сплати щомісячних платежів, розмір яких встановлений в Графіку погашення кредиту, що викладений в додатку №2 до договору.

Вищезазначені умови договору позичальник розумів та погодив, про що свідчить його підпис у кредитному договорі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу банком надсилалося повідомлення щодо збільшення розміру базової процентної ставки до 13,45 % річних та підвищеної процентної ставки до 40,34%, яку було отримано позивачем 08 липня 2008 року.

Після отримання вказаного повідомлення позивач продовжував виконувати нові умови договору, про що свідчить довідка банку від 21 серпня 2013 року про відсутність у позивача простроченої заборгованості, таким чином погодивши новий розмір відсоткової ставки. Тобто банк в односторонньому порядку розмір відсоткової ставки не збільшував.

Крім того, відповідно до п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року

Таким чином твердження позивача про те, що позивач не був повідомлений про збільшення розміру процентної ставки, а банк в односторонньому порядку збільшив встановлений розмір процентної ставки за кредитним договором, не відповідають дійсності, не ґрунтуються на нормах законодавства та спростовуються матеріалами справи.

Не відповідають також дійсності доводи позивача про порушення банком вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо ознайомлення позичальника з інформацією щодо наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які позивач має право, та від кого можна одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, оскільки відповідно до п.8.5 кредитного договору позичальник підтвердив, що розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті, та йому повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, повязаних з конвертацією валюти, і що до укладення ним цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Крім того, щодо тверджень позивача про те, що договором передбачена лише відповідальність позичальника, натомість не передбачено відповідальності банку, а також про те, що він приєднався до публічного договору, в який включено незаконні умови, у звязку з чим його було позбавлено можливості пропонувати свої умови на етапі укладення договору, суд зазначає, що відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, тобто позивач не був позбавлений права, при відсутності згоди або сумніву щодо певних умов кредитного договору звернутись за наданням кредиту до іншої кредитної установи (іншого банку).

Посилання позивача на неможливість вільного вибору ним страхової компанії у звязку з закріпленим в п.2.4.10 договору іпотеки обовязком позичальника здійснювати щорічне страхування предмету застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії не мають значення для вирішення справи, оскільки вимоги щодо недійсності договору іпотеки в цьому провадженні позивачем не ставились.

Щодо відсутності у Банку генеральної та індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п.10,11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Судом встановлено, що 07 грудня 2007 року ВАТ «Універсал Банк» отримано банківську ліцензію № 92 на здійснення операцій, визначених частиною 1 та пунктами 5-11 частини 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

07 грудня 2007 року ВАТ «Універсал Банк» отримано дозвіл НБУ № 92-1 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини 2 та частиною 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

З наведеного вбачається, що Банк мав право надавати позивачу кредит в іноземній валюті, а також приймати платежі, спрямовані на погашення кредиту та відсотків за користування кредитом в іноземній валюті.

За таких умов суд приходить до висновку про те, що сторонами при укладенні кредитного договору було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов цього договору, про що свідчить підписання договору сторонами та його виконання. Банк ознайомив позивача в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, попередив про те, що позивач несе валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором, позивачу було надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості позичальника за кредитом та процентами за користування ним, а позивач підтвердив це своїм підписом, та відповідно погодився зі всіма умовами кредитного договору, підписавши його. Договір укладено у відповідності до вимог чинного законодавства, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Та обставина, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2013 року визнано припиненим договір поруки від 12 січня 2008 року, укладений між банком та ОСОБА_1 для забезпечення виконання зобовязань за оспорюваним кредитним договором, також не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 627-629, 1054 ЦК України, п.п. 10, 11, 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, ст.ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору № 002-2008-015 від 12 січня 2008 року.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Апеляційного суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.М.Маринченко