Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Барановської Л.В.

при секретарі Орленко Т.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Панамаренка Дмитра Миколайовича - представника Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 серпня 2015 року у справі за позовом Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення до ОСОБА_4 про відшкодування збитків.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В с т а н о в и л а :

23.10.2014 Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування збитків.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно наказу № 23/ д 14.08.2009 ОСОБА_5 було прийнято на роботу в Концерн РРТ на посаду бухгалтера сектору обліку розрахунків відділу бухгалтерського обліку та звітності. Наказом № 9/1 ок від 30.03.2012 ОСОБА_5 з 01.04.2012 переведено посаду бухгалтера II категорії сектора обліку розрахунків відділу бухгалтерського обліку і звітності, а наказом № 31/ок від 18.03.2013 переміщено на посаду бухгалтера ІІ категорії сектору фінансової звітності відділу бухгалтерського обліку та звітності Концерну РРТ. Відповідно до наказу № 39/ок про припинення трудового договору (контракту) від 04.04.2013 ОСОБА_5 з 10.04.2013 звільнено з посади бухгалтера II категорії сектору фінансової звітності відділу бухгалтерського обліку та звітності на підставі ст. 38 КЗпП України. Державною фінансовою інспекцією України з 21.05.2013 по 20.08.2013 проводилась планова ревізія фінансово-господарської діяльності Концерну РРТ за період з 01.01.2011 по 31.03.2013 та окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2009 по 31.12.2010, за результатами якої був складений акт № 06-21/70 від 20.08.2013. За даними акту № 06-21/70 від 20.08.2013 ревізії фінансово-господарської діяльною Концерну РРТ за період з 01.01.2011 по 31.03.2013 та окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2009 по 31.12.2010 ревізією встановлено порушення: ст. 2 Закону України «Про оплату праці», ст. 9 Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» при проведенні у березні 2013 року виплати заробітної плати звільненим працівникам у завищеному обсязі на загальну суму 18 000, 00 грн., а саме - головному бухгалтеру ОСОБА_6 на 13 000, 0 грн. та провідному інженеру з комп'ютерних систем ОСОБА_7 на 5 000, 00 грн.; Пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 при проведенні нарахування відпускних ОСОБА_8 на підставі наказу від 17.04.2012 № 93 про надання відпустки строком на 10 календарних днів та наказу від 23.04.2012 № 110 про надання відпустки строком на 1 календарний день, які були нараховані в сумі 2 016, 74 грн. з урахуванням коригуючого коефіцієнта у той час, як нарахування відпускних без урахування коригуючого коефіцієнта становило б 1 835, 13 грн., зайво нараховані відпускні склали 181, 61 грн., внаслідок чого були зайво перераховані внески до державних цільових фондів за квітень 2012 року в розмірі 66, 14 грн., що є порушенням ст. 21 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування»; пункту 2 Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне загальне страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 22.12.2010 № 1170, за період з 01.05.2011 по 28.02.2012, що призвело до завищення адміністративних витрат на загальну суму 979, 56 грн. при сплаті загальнообов'язкового державного пенсійне страхування. Зазначені порушення були допущені бухгалтером II категорії Концерну РРТ ОСОБА_5, чим завдано Концерну РРТ збитків на загальну суму 19 227, 31 грн., які просили стягнути з відповідача ОСОБА_4, як і понесені витрати по судовому збору.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 серпня 2015 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду Панамаренко Д. М - представник Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення подав на нього апеляційну скаргу. Зокрема зазначав, що судом першої інстанції не в повній мірі оцінено докази, надані сторонами, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи та ухвалене рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. При цьому, текст апеляційної скарги містить викладені обставини аналогічні позовній заяві. Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що сторона позивача, як на підставу своїх вимог посилається на норми ч.1 ст. 130 та ч.1 ст. 1166 ЦК України. Представник просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення до ОСОБА_4 про відшкодування збитків суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, а також пропуску строку позовної давності (в частині).

З такими висновками суду слід погодитись враховуючи наступне.

Позов до суду був пред'явлений позивачем за спливом строку позовної давності ( ст. 233 КЗпП України). До того ж, правовими підставами пред'явлення позову до суду слугували норми, як трудового, так і цивільного законодавства ( ч.1 ст.130 КЗпП та ч.1 ст. 1166 ЦК України ), що вбачається зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги.

Тоді як із матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем існували трудові відносини. Натомість спірні правовідносини регулюються ст.ст. 130-135 КЗпП України, а не ст. 1166 ЦК України, на яку посилався представник позивача (помилково), як на підставу своїх вимог, оскільки ст. 1166 ЦК України передбачає випадки відшкодування шкоди у деліктних правовідносинах.

При ухваленні рішення про залишення без задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Згідно наказу № 23/ок від 14.08.2009 ОСОБА_5 було прийнято на роботу в Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на посаду бухгалтера сектору обліку розрахунків відділу бухгалтерського обліку та звітності (а.с. 6).

Наказом № 9/1 ок від 30.03.2012 ОСОБА_5 з 01.04.2012 переведено на посаду бухгалтера II категорії сектора обліку розрахунків відділу бухгалтерського обліку та звітності, а наказом № 31/ок від 18.03.2013 переміщено на посаду бухгалтера II категорії сектору фінансової звітності відділу бухгалтерського обліку та звітності (а.с. 7,8-10).

Наказом № 39/ок (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 04.04.2013 ОСОБА_5 звільнено з посади бухгалтера II категорії сектору фінансової звітності відділу бухгалтерського обліку та звітності на підставі ст. 38 КЗпП України з 10.04.2013 року (а.с. 11).

Відповідно до п. 2.14 Плану контрольно-ревізійної роботи Держфінінспекції України на II квартал 2013 року та на підставі направлення від 21.05.2013 № 912, заступником начальника відділу Держфінінспекції України Клоколом О.О. проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності Концерну за період з 01.01.2011 по 31.03.2013 та окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2009 по 31.12.2010.

За результатами проведення зазначеної вище ревізії, Державною фінансовою інспекцією України 20.08.2013 було складено акт № 06-21/70 планової ревізії фінансово-господарської діяльності Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення за період з 01.01.2011 по 31.03.2013 та окремих питань фінансово - господарської діяльності за період з 01.01.2009 по 31.12.2010.

Згідно акту № 06-21/70 від 20.08.2013 планової ревізії фінансово - господарської діяльності Концерну РРТ за період з 01.01.2011 по 31.03.2013 та окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2009 року по 31.12.2010 ревізією встановлено порушення: ст. 2 Закону України «Про оплату праці», ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» при проведенні у березні 2013 року виплати заробітної плати звільненим працівникам у завищеному обсязі на загальну суму 18 000, 00 грн., а саме - головному бухгалтеру ОСОБА_6 на 13 000, 00 грн. та провідному інженеру з комп'ютерних систем ОСОБА_7 на 5 000, 00 грн.; пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № ЮС при проведенні нарахування відпускних ОСОБА_8 на підставі наказу від 17.04.2012 № 93 про надання відпустки строком на 10 календарних днів та наказу від 23.04.2012 №110 про надання відпустки строком на 1 календарний день, які були нараховані в сумі 2 016, 74 грн. з урахуванням коригуючого коефіцієнта у той час, як нарахування відпускних без урахування коригуючого коефіцієнта становило б 1 835, 13 грн., зайво нараховані відпускні склали 181, 61 грн., внаслідок чого були зайво перераховані внески до державних цільових фондів за квітень 2012 в розмірі 66,14 грн. що є порушенням ст. 21 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування»; пункту 2 Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне загальне страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.12.2010 № 1170, за період з 01.05.2011 по 28.02.2012, що призвело до завищення адміністративних витрат ( 247,75 грн.) на загальну суму 979, 56 грн. при сплаті обов'язкового державного пенсійне страхування.

Судом також встановлено, що відповідач в період, коли проводились фінансові операції, які призвели до утворення матеріальної шкоди була непрацездатна та перебувала на листках непрацездатності №№ 681318 і 681788, виданих Поліклінікою № 2 Голосіївського району із яких вбачається, що ОСОБА_5 перебувала на амбулаторному лікуванні з 25.02. по 11.03. 2013 та з 26.03. по 03.04. 2013 (а.с.76,77), а згідно наказу № 149 Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 04.04.2013 ОСОБА_5 перебувала у щорічній відпустці тривалістю 7 календарних днів (а.с. 78).

Крім того, як видно зі змісту наданих суду позивачем розрахункових листків щодо нарахування належних до виплати грошових коштів ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_10, а також списків перерахувань заробітної плати до банку, вони не підписувалися ОСОБА_5 Вищезазначені та встановлені судом обставини стороною позивача не були спростовані.

Що ж стосується позовних вимог у частині допущених порушень при нарахуванні відпускних працівнику Концерну РРТ ОСОБА_10, а також необхідних відрахувань до Пенсійного фонду України та здійснення нарахувань єдиного внеску на фонд оплати праці, то відповідач не заперечувала, що зазначені помилки могли мати місце, однак стверджувала, що зазначені відрахування підлягали поверненню на вимогу платника - Концерну РРТ. В цій частині позовних вимог відповідач просила застосувати норми ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу (загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.

Положення статті 130 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Згідно з вимогами ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Пунктом 1 ч. 1 ст.134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

У відповідності до роз»ясень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений.

За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Статтею 135-1 КЗпП України встановлено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24.

Таким чином, законодавець встановив вичерпний перелік норм і обставин згідно з якими відшкодування шкоди завданої підприємству, установі, організації їх працівником проводиться в повному або обмеженому розмірі.

Виходячи з матеріалів справи, з відповідачем не був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Його діяльність не охоплюється ознаками, переліченими у ст. 134 КЗпП України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що позов подано до суду 22.10.2014 (а.с.64 конверт), а Акт планової ревізії проведено 20.08.2013 за спливом строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпП України, який і просила застосувати відповідач.

Суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи, дав правильну оцінку наданим доказам відповідно до ст.ст.130, 233, КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 із змінами «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками».

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду позивач також не навів таких обставин.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Панамаренка Дмитра Миколайовича - представника Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: