Справа № 465/1083/13 Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження № 22-ц/783/5187/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шашкіна С. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Шашкіної С.А.

Суддів: Богонюка М.Я., Бойко С.М.

При секретарі: Жукровській Х.І.

З участю: ОСОБА_2, представників ОСОБА_3

та ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 13 травня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 як законний представник неповнолітнього ОСОБА_6 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_5 та просила суд стягнути з відповідача суму матеріальної та моральної шкоди в розмірі 5 306 грн. 00 коп. заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про стягнення 1 750 грн. 00 коп. матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позовних вимог вказав, що оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась з вини ОСОБА_6, його автомобілю завдані пошкодження, які полягають у знищенні дзеркала автомобіля, а тому з відповідача слід стягнути 1 750 грн. 00 коп. матеріальної шкоди за відновлювальну вартість ремонту дзеркала.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 травня 2015 року первісний позов ОСОБА_2 як законного представника неповнолітнього ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь неповнолітнього ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 306 грн. та моральну шкоду в розмірі 2 500 гривень.

В зустрічному позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, внаслідок ДТП відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі вказує, що посилання суду при винесенні оскаржуваного рішення на те, що в матеріалах справи немає доказів того, що збиток завдано саме неповнолітнім ОСОБА_6 є неприпустимими, оскільки в постанові про закриття кримінального провадження зазначено факт про пошкодження дзеркала його автомобіля. Крім того, в резолютивній частині постанови зазначено, що матеріали кримінального провадження були направлені начальнику ВДАІ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області для вирішення питання про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України. Відтак, судом першої інстанції, при винесенні рішення порушено норми ч. 1 ст. 309 ЦПК України. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні первісного позову відмовити повністю, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, позивача та її представника на її заперечення, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21 травня 2013 року близько 18:00 год. у м. Львові по вул. Кульпарківській, поблизу будинку №139, водій ОСОБА_5, керуючи автомобілем «Mersedes - Benz» реєстраційний номер НОМЕР_1, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6.

Відповідно до висновку експерта №208/2013 від 21.05.2013 року ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, масивного синяка правої половини обличчя, крововиливу у білкову оболонку правого ока, рани тім'яної ділянки голови, садна передньо-зовнішньої поверхні правого колінного суглобу, садна на тілі 2, 3-го пальців правої кисті, синяка 1-го пальця правої кисті, які утворились від контакту з тупими предметами, могли бути спричинені 21.05.2013 року під час ДТП- удар виступаючими частинами автомобіля в ділянку обличчя справа та правий колінний суглоб при авто наїзді справа з наступним падінням та удар тім'яною ділянкою голови до твердого покриття, відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров'я (а.с.9-10).

За фактом даної ДТП 21 травня 2013 року СВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області розпочато кримінальне провадження №0000427 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

27 травня 2013 року вказане кримінальне провадження№0000427, що порушено за фактом порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило пішоходові ОСОБА_6 легке тілесне ушкодження, закрито у зв'язку із відсутністю в діяннях водія ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

У відповідності до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність.

Як передбачено ч.5 цієї статті, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Непереборною силою в такому випадку слід визнавати фактори об'єктивного характеру, причинно не пов'язані з джерелом підвищеної небезпеки.

Обов'язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно- правова презумпція заподіювана шкоди.

Крім того, згідно роз'яснень, які викладені в п.7 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події, тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але й бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Зважаючи на наведене колегія суддів вважає, що апелянтом не надано доказів про наявність умислу потерпілого чи непереборної сили, а також не встановлено грубої необережності у діях потерпілого.

Відповідно до ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції вірно врахував роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"розмір відшкодування зазначеної шкоди суд визначає залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат і з урахуванням інших обставин.

Судом вірно встановлено, що діями відповідача, як володільця джерела підвищеної небезпеки, позивачу завдано моральної шкоди внаслідок завданого ушкодження здоров'я, що призвело до госпіталізації до нейрохірургічного відділення Львівської комунальної міської дитячої лікарні.(а.с.16), а відтак така має бути відшкодована саме ОСОБА_5.

За таких обставин суд прийшов до вірного висновку, про те, що позов про стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню в сумі 2 500 грн., що відповідає перенесеним моральним стражданням, а також підставно задовольнив позов про стягнення заподіяної матеріальної шкоди в зв'язку з лікуванням потерпілого в розмірі 306 грн.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що особи винними діями яких завдано шкоди майну, яке використовується при здійсненні діяльності, що є джерелом підвищеної небезпеки, якщо таким особам не було завдано шкоди цим джерелом, відповідають за завдану шкоду на підставі ст. 1166 ЦК України.

У випадках, коли разом із завданням шкоди джерелом підвищеної небезпеки ( не внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки) завдано також шкоди джерелу підвищеної небезпеки і цьому сприяла груба необережність потерпілого, згідно з положеннями статті 1193 ЦК України може бути зменшено розмір відшкодування шкоди потерпілому. Покладення на нього із цих підстав відповідальності за шкоду, завдану при цьому джерелу підвищеної небезпеки статтею 1193 ЦК не передбаченою».

Отже, оскільки в даному випадку внаслідок ДТП потерпілий ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є учнем, за участі джерела підвищеної небезпеки отримав ушкодження здоров'я, то вимоги ст. 1166 ЦК не можуть бути застосованими для врегулювання даних спірних правовідносин, тобто відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог власника джерела підвищеної небезпеки, заявлені безпосередньо до неповнолітнього потерпілого щодо стягнення шкоди, завданої самому джерелу підвищеної небезпеки.

Посилання апелянта на те, що позивач ОСОБА_6 для відшкодування шкоди завданої внаслідок даної ДТП повинен був звернутися до страхової компанії, а не до нього є безпідставними, оскільки ним не подано, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, належних та допустимих доказів того, що він своєчасно повідомив страхову компанію, в якій застрахував свою відповідальність, про дану дорожньо-транспортну подію та, що обов'язок відшкодувати завдану під час ДТП шкоду виник саме у цієї страхової компанії.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, давши належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, не допустив порушень процесуального закону, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: