АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/3548/15 Головуючий І інстанції -
Категорія:інші Доповідач Міненкова Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Міненкової Н.О.

Суддів Колтунової А.І.,Зазулинської Т.П.

За участю секретаря Красношапка К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про визнання правочинів недійсними, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виселення, -

встановила:

В листопада 2014 року ОСОБА_6 звернулась у суд з позовною заявою, яку в подальшому уточнила та просила визнати частково недійсним договір дарування від 23.04.2008 року квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17.11.2014 квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що договір дарування був укладений в звязку з фінансовими труднощами і був оформлений лише для оформлення кредиту , який міг бути наданий лише за умови надання місця проживання та права власності її неповнолітній онуці ОСОБА_3, лише для цього нею був укладений договір дарування, оскільки вказане житлове приміщення є єдиним місцем проживання , вважає що позбавлення власності шляхом безоплатної передачі належній їй частці в квартирі іншій особі, не може відповідати її вільному волевиявленню.

ОСОБА_8 звернувся у суд з позовною заявою до ОСОБА_6, в якій просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1, в обґрунтування позовних вимог посилався на те що відповідно до договору купівлі-продажу від 17.11.2014 року посвідченим ПН ХМНО Остапенко Є.М. він є власником даного житлового приміщення., в звязку з тим що на даний час відсутні правові підстави у ОСОБА_10 для користування даним приміщенням, та з метою усунення перешкод у користування житловим приміщенням просив її виселити.

У судовому засідання представник ОСОБА_2 підтримала свої позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі, в задоволенняі позовних вимог ОСОБА_4 просила відмовити., представник ОСОБА_4, та ОСОБА_3 запересувала проти позовних вимог ОСОБА_6 , підтримала заявлені позовні вимоги ОСОБА_4 щодо виселення ОСОБА_11 з житлового приміщення.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнили.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернулася у суд з апеляційною скаргою в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та зазначає що суд не дав оцінку наданим доказам , та вказує на те що договір дарування був укладений в звязку з метою, щоб ОСОБА_3 набула статус власника та можливо було вирішити питання щодо отримання кредитних коштів . Даний договір є фіктивним та створював видимість угоди. Ні після укладення угоди, ні на теперішній час, ОСОБА_3 в квартиру не поселилась, до подарованого майна, як до свого, ніколи не відносилась. Дана квартира є єдиним місцем проживання позивачки, іншого житла вона не має.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги , судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги щодо виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, про визнання договору дарування недійсним суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою за основними позовними вимогами не доведені обставини укладання правочину під впливом тяжкої обставини на невигідних для позивачки умовах, з чим судова колегія не погоджується, у звязку із наступним.

Предявляючи, а пізніше уточнюючи позовні вимоги позивачка зазначала, що договір фактично було укладено з наміром встановити юридичні відносини і він носив фіктивний характер, створював видимість угоди.

З матеріалів справи вбачається, що укладенню договору дарування передувало рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної в м. Харкові ради №-112-8 від 15.04.2008 року про надання дозволу ОСОБА_12 діяти від неповнолітньої ОСОБА_3 при здійсненні продажу та дарування чистин житла від її імені та на її імя та перереєстрацію дитини за фактичним місцем проживання. Причина поліпшення житлових умов сім1ї та придбання квартири більшої площі шляхом отримання кредиту у банку.( а.с. 87).

Судовим розглядом було встановлено, що ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 належала ? частина на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським цент ром приватизації державного житлового фонду від 14.05.1996 року, реєстраційний №-3-9674034-М-1, зареєстрований в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 16.05.1996 року реєстр №-П-3-10521. З дня укладення договору дарування ОСОБА_2 продовжувала виконувати обовязки власника частини квартири, протягом усіх років сплачувала комунальні послуги та квартирну плату. Квитанції про сплату цих послуг заповнювалися на її імя. Жодного договору з новим власником квартири укладено не було. Як вбачається з договору дарування на час укладення договору ОСОБА_3 була неповнолітньою та проживала зі своїми батьками, потім проживала, як вбачається з заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова, в орендованій квартири і протягом усього часу до спірної квартири не відносилась як до своєї власної. ОСОБА_2 є рідною бабусею ОСОБА_3. Про порушення своїх прав дізналась, коли до неї було предявлено позов про виселення з квартири, яка є єдиним житлом для неї, а тому в позові зазначала про те, що про своє порушене право їй стало відомо в жовтні 2014 року і в листопаді вона звернулась до суду з позовом.

Як було зазначено вище, підставою для визнання правочину недійсним було посилання на фіктивність правочину. При цьому, сторони правочину були посвідчені щодо умов даного правочину, а саме про те, що було зазначено в рішенні виконкому при наданні дозволу на відчуження частки неповнолітньої дитини та оформлення на неї квартири, що належала ОСОБА_2 та батьку ОСОБА_3 ОСОБА_5 Підтвердженням оформлення фіктивного правочину щодо договору дарування спірної квартири є те, що обдарована за даним договором ОСОБА_3 ніколи до спірної квартири як до своєї не відносилась. Їй було відомо, що в квартирі проживає і зареєстрована її рідня бабуся, вона ніколи не інтересувалася щодо оплати комунальних послуг, укладення договорів на утримання квартири та іншими питаннями щодо підтримання власності у належному стані. Тобто, судом було встановлено, що на виконання фіктивного правочину майно до нового власника не переходило і не передавалося. Так, дійсно, договір дарування було посвідчено нотаріально та зареєстровано у Державному реєстрі прав власності на імя на той неповнолітньої ОСОБА_3, але в реальності ця квартири не знаходилась у володінні відповідачки і остання ніколи не відносилась до неї як до своєї власності.

Намагання ОСОБА_3 виселити ОСОБА_2 без надання іншого житла, (враховуючи, що зазначена частина квартири була її єдиною власністю) були реалізовані нею у судовому порядку( рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2014 року про усунення перешкод у володіння і користуванні власністю а.с.6). Договір купівлі продажу було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 17.11.2014 року, у звязку з чим новий власник предявив вимоги про виселення ОСОБА_2 з квартири.

Судова колегія вважає. що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду справи, не зясував обставини, що підлягали встановленню, не оцінив докази, що підлягали оцінюванню, у звязку з чим постановив рішення , яке не відповідає вимогам ст.ст. 213,214 ЦПК України, принципу справедливості.

У звязку з тим, що задовольняють вимоги щодо визнання частково недійсним договору дарування, з підстав зазначених вище, визнається також недійсним договір купівлі продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307,309,316,317, 319 ЦПК України судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково .

Визнати недійсним договір дарування, за яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належну їй ? частину квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським цент ром приватизації державного житлового фонду від 14.05.1996 року, реєстраційний №-3-9674034-М-1, зареєстрований в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 16.05.1996 року реєстр №-П-3-10521, поновивши реєстрацію права власності на зазначену частку за ОСОБА_2.

Визнати недійсним в ? частині договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 листопада 2014 року, посвідчений нотаріусом Харківського нотаріального округу Остапенко Є.М.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений до суду першої інстанції в розмірі 134,65 грн. та судовий збір в сумі 63,00 грн., сплачений за подачу апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -