Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,
суддів: Касьяна О.П., Остапчука Д.О.,Наумчука М.І., Писаної Т.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2004 року ОСОБА_6 звернулася до суду із указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний, а з 2002 року відповідач не з'являвся у квартирі АДРЕСА_1, добровільно відмовився від користування вказаною квартирою, обравши для постійного проживання інше житло. Враховуючи викладене, позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 травня 2015 року, позов задоволено. Визнано ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач у 2002 році самостійно вибув зі спірної квартири на постійне проживання в інше житлове приміщення, а тому наявні підстави для визнання останнього таким, що втратив право користування вказаною квартирою.

З таким висновком судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що на підставі ордера від 27 листопада 1987 року № 1248, виданого Виконавчим комітетом Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси, ОСОБА_7 на правах наймача разом із членами його сім'ї у числі чотирьох осіб вселився у трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

14 квітня 1998 року шлюб між сторонами був розірваний.

Станом на момент подачі позову в указаній квартирі, яка не була приватизована, були зареєстровані такі особи: відповідач, позивач, їх дочки: ОСОБА_8 та ОСОБА_7, а також онука ОСОБА_9, що підтверджується довідкою форми № 1 від 17 листопада 2003 року.

З 2002 року відповідач у вказаній квартирі не проживає. Вказане не заперечується відповідачем та підтверджується показаннями свідків, які були заслухані міським судом під час розгляду справи.

Крім того, судом було вставлено, що відповідач у 2002 році обрав інше місце проживання - кімнату в комунальній квартирі АДРЕСА_3, яка у вигляді 187/1000 частини належить на праві власності ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 06 березня 2001 року.

У подальшому відповідач обрав інше місце проживання за адресою: АДРЕСА_2, де він і проживає по теперішній час.

Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК <nau://ukr/5464-10|st107> УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 <nau://ukr85> (з відповідними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України <nau://ukr/5464-10>» судам роз'яснено, що відповідно до ст. 107 ЖК <nau://ukr/5464-10|st107> УРСР наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до вимог статей 10 <nau://ukr/1618-15|st10>, 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60> кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач вважає своїм місцем проживання квартиру АДРЕСА_1 і не бажає втрачати з нею правовий зв'язок.

Крім того, ОСОБА_7 заперечує, що самостійно обрав собі інше місце проживання, оскільки він лише у звʼязку з неприязними стосунками із колишньою дружиною (позивачем), які перешкоджали спільному проживанню, був змушений орендувати інше житло.

Суди у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України вказаним обставинам належної правової оцінки не дали.

Крім того, встановивши, що відповідач вибув на інше постійне місце проживання, суди не вказали, в яке саме місце та за якою адресою відповідач остаточно вибув, та не зазначили, з яких обставин вони виходили вважаючи, що в цьому місці проживання відповідач набув самостійного і постійного права на це житло.

Таким чином, судами фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не встановлено, що відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк
Судді: О.П. Касьян
М.І. Наумчук
Д.О. Остапчук
Т.О. Писана