Справа № 462/401/14 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/116/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Кабаля І.І., Шеремети Н.О.,

секретаря - Матяш О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Прокуратури Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області та Львівської міської ради на ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 09 січня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виділення в натурі частки будинку, визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 09 січня 2014 року визнано мирову угоду, укладену між стронами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання за сторонами права власності на об»єкти нерухомого майна.

Ухвалу суду оскаржила Прокуратура Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області та Львівської міської ради.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню як така, що прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права.

З оскаржуваної ухвали вбачається, що визнано право власності ОСОБА_2 на самовільно збудовані приміщення мансарди та визнано право власності ОСОБА_4 на самовільно збудовану господарську будівлю (сарай) по АДРЕСА_1 у м. Львові без прийняття їх в експлуатацію та проведення державної реєстрації у передбаченому законом порядку.

При цьому не залучено до часті в справі Львівську міські раду та Інспекцію ДАБК у Львівській області, хоча вирішення даної справи стосується їх інтересів у сфері містобудування.

Окрім цього, вирішую питання щодо користування сторонами земельною ділянкою, судом першої інстанції взагалі не з»ясовано наявність у сторін права власності чи користування такою.

Просить ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 09 січня 2014 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Учасники судового процесу в судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень. Тому розгляд справи, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення такої з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов"язків має право на справедливий судовий розгляд.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 19 листопада 2013 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про виділення в натурі частки будинку, визнання права власності (а.с. 2- 4).

31 грудня 2013 року, ОСОБА_4 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності ( а.с. 80-83).

09 січня 2014 року сторони по справі звернулися до суду з мировою угодою

( а.с. 96-97).

Суд, вважаючи мирову угоду подану сторонами та заяву про визнання такої реалізацією сторонами свого права на укладення мирової угоди у спорі, оскаржуваною ухвалою визнав укладену між сторонами мирову угоду. При цьому, як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, суд, визнаючи таку мирову угоду, вважав, що мирова угода відповідає вимогам закону та не суперечить будь-чиїм правам та законним інтересам.

Колегія суддів вважає висновки суду такими, що зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а ухвалу такою, що суперечить вимогам закону та підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд. Суд не визнає мирової угоди у справі, в якій одну із сторін представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 25.06.2010 року, ОСОБА_2. купив у ОСОБА_6 1/2 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 у м.Львові разом з господарськими будівлями та спорудами, позначений в плані літерою А-1, який в цілому складається з чотирьох житлових кімнат та двох кухонь, житловою площею 67,9 кв. м., загальна площа будинку 102,3 кв.м. 23.07.2010 року здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частки будинку по АДРЕСА_1 у м.Львові.

Згідно договору дарування від 01.08.1985 року, ОСОБА_7 отримала в дар від ОСОБА_8 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 у м.Львові з відповідною частиною господарських будівель. На підставі вказаного договору ЛМБТІ 05.08.1985 року зареєстровано за №294 право власності ОСОБА_7 на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 у м.Львові.

Згідно з технічним паспортом, станом на 22.03.2010 року, даний будинок складався з одного поверху. Також у згаданому технічному паспорті наявна відмітка про самовільно збудований сарай під літерою «В», розмірами 8,45-1,85 м. Станом на 06.11.2013 року даний будинок складався з першого поверху та мансарди. Також у згаданому технічному паспорті наявна відмітка про самовільно збудований сарай під літерою «В».

Як вбачається із мирової угоди, що укладена між сторонами та визнана судом, такою визнано право власності ОСОБА_2 на самовільно збудовані приміщення мансарди та визнано право власності ОСОБА_4 на самовільно збудовану господарську будівлю (сарай) по АДРЕСА_1 у м.Львові без прийняття їх в експлуатацію та проведення державної реєстрації у передбаченому законом порядку. А відтак, дана мирова угода стосується прав та обов'язків не лише сторін у даній справі і тому не могла бути визнана судом. Зокрема, до участі в справі не залучено Львівську міські раду та Інспекцію ДАБК у Львівській області, хоча вирішення даної справи стосується їх інтересів у сфері містобудування.

Окрім цього, вирішуючи питання щодо користування сторонами земельною ділянкою, судом першої інстанції вийшов за межі предмету позову, взагалі не з»ясував наявність у сторін правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а відтак і наявність права власності чи користування такою в останніх.

В той же час, відповідно до норм ЦПК України апеляційний суд не вправі притягнути інших осіб до участі в справі, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справ для продовження розгляду до суду першої інстанції згідно ст. 311 ч.1 п.1,4 ЦПК України є неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За приписами ст. 307 ч.2 п.4 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд може скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справи для продовження розгляд до суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.2 п.4, 311, 313 , 314 ч.1 п.2, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Прокуратури Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області та Львівської міської ради - задовольнити.

Ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 09 січня 2014 року скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Шеремета Н.О.