Справа № 307/114/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

02 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска В.В.

суддів - Кожух О.А., Чужі Ю.Г.

при секретарі - Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Вільховецько-Лазівської сільської ради, виконавчого комітету Вільховецько-Лазівської сільської ради про визнання недійсним і скасування частково рішення виконавчого органу місцевого самоврядування та державного акту на право приватної власності на землю за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 1 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року позивач звернувся в суд з даним позовом, який обгрунтував тим, що на початку квітня 2012 року він вирішив продовжити будівництво житлового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_1 в с. Вільхівці Лази, Тячівського району, на якій у 1997 році разом із своїми родичами збудував фундамент та почав завозити будівельні матеріали. Вказана земельна ділянка перейшла позивачу у користування в результаті обміну земельної ділянки, що була у користуванні батька, ОСОБА_3, на земельну ділянку ОСОБА_2, мешканця АДРЕСА_2, у якого вже був виготовлений будівельний паспорт. Земельні ділянки розташовані на цій же вулиці, лише з протилежної сторони.

Обмін земельними ділянками батьком позивача і ОСОБА_2 було погоджено із тодішніми сільським головою ОСОБА_4 та землевпорядником ОСОБА_13, та з приводу обміну земельними ділянками у 1997 році приймалось рішення як виконавчим комітетом, так і сесією Вільховецько-Лазівської сільської ради.

Після обміну земельними ділянками ОСОБА_2 на наданій в обмін земельній ділянці побудував житловий будинок своєму сину ОСОБА_5, який проживає в такому. Документів про право власності на збудований будинок та на отриману за обміном земельну ділянку не оформляв ні ОСОБА_2, ні його син ОСОБА_6.

На звернення у квітні 2012 року з письмовою заявою до органу місцевого самоврядування про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку позивач отримав відповідь, що на спірну земельну ділянку ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.

Вказаний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку виготовлено не на підставі рішення сесії сільської ради, а на підставі рішення виконкому Вільховецько-Лазівської сільської ради від 18 квітня 1997 року № 10, якому Вільховецько-Лазівською сільською радою не було делеговано повноважень щодо розпорядження землями в межах території села, а відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» тільки рада на своїх пленарних засіданнях вправі була приймати такі рішення.

Виконкомом Вільховецько-Лазівської сільської ради вирішено «задовольнити подані заяви про безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність згідно норм земельного законодавства та даних інвентаризації», під номером 83 якого значиться ОСОБА_2, АДРЕСА_3 У вказаному рішенні виконкому не зазначено, де знаходиться передана земельна ділянка, яка її площа та для якого цільового призначення виділяється.

Скориставшись вказаним рішенням ОСОБА_2 виготовив іншу за змістом виписку із рішення виконкому Вільховецько-Лазівської сільської ради від 18 квітня 1997 року, де вже зазначено, що він мешканець АДРЕСА_1, б/н, а АДРЕСА_3, площу земельної ділянки вказано 0,10 га, а не як у рішенні згідно норм земельного законодавства та даних інвентаризації, та вже вказано у виписці цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку. За такими же даними ОСОБА_2 виготовлено державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 5.05.1997 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1, у якому відповідач значиться мешканцем АДРЕСА_1, б/н, а АДРЕСА_3, і розташування земельної ділянки вказано с. Ракове, а не АДРЕСА_1.

Окрім того, технічною документацією по виготовленню державного акту було передбачено складання акту, встановлення та погодження меж земельної ділянки, у якому не вказано суміжних землекористувачів, якими по межі від Б до В, був і є ОСОБА_7, брат позивача, від А до Б спірна земельна ділянка межує із земельною ділянкою ОСОБА_8, яку також не зазначено як суміжного землекористувача у акті погодження меж та державному акті.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати недійсним та скасувати рішення виконкому Вільховецько-Лазівської сільської ради від 18 квітня 1997 року у частині передачі ОСОБА_2, мешк. АДРЕСА_3 у приватну власність земельної ділянки згідно норм земельного законодавства та даних інвентаризації, яке прийняте виконкомом з перевищенням повноважень, та виготовлений на підставі даного рішення державний акт серії НОМЕР_2 від 5.05.1997 року, виданий ОСОБА_2, мешканцю с. В. Лази, АДРЕСА_1, на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва жилого будинку та господарських будівель, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1.

Рішенням Тячівського районного суду від 1 липня 2015 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним та скасовано рішення виконкому Вільховецько-Лазівської сільської ради № 10 від 18.04.1997 року у частині безоплатної передачі ОСОБА_2, мешканцю АДРЕСА_3 у приватну власність земельної ділянки згідно норм земельного законодавства та даних інвентаризацій.

Визнано недійсним та скасовано державний акт серія НОМЕР_2 від 05.05.1997 року, виданий ОСОБА_2, який мешкає в с. Вільхівські Лази, АДРЕСА_1, на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва жилого будинку та господарських будівель, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм матеріального права, неповного встановлення обставин справи, просив скасувати оскаржуване ним рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Межі доводів апеляційної скарги - спір щодо приватизації ОСОБА_2 спірної земельної ділянки виник ще у 1996 році, коли члени сім'ї позивача самовільно зайняли таку і збудували фундамент під жилий будинок, що є підставою для відмови в задоволенні позову за пропуском строку звернення до суду, про застосування якого заявив відповідач. На запропонований батьком позивача обмін земельних ділянок позивач не погодився, а прийняті виконкомом сільської ради рішення з приводу вирішення спірного питання є нелегітивними та незаконними.

ОСОБА_11, представник позивача, просив відхилити апеляційну скаргу як необгрунтовану та безпідставну і залишити без змін рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_12, представники Вільховецько-Лазівської сільської ради та виконавчого комітету Вільховецько-Лазівської сільської ради в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення судової повістки, а клопотання представника ОСОБА_12 про відкладення розгляду справи у зв'язку з відрядження в м. Рахів, колегія суддів відхиляє як необгрунтоване.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто у відсутності нез'явившихся осіб.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_11, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року), власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівними.

Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Згідно ст. 19 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Ради народних депутатів правомочні розглядати питання віднесені законодавством до їх відання виключно на пленарних засіданнях Ради народних депутатів.

Статтею 9 Земельного кодексу України (в редакції від 13.03.92 року), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, було встановлено компетенцію сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території, згідно якої передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу належала сільським, селищним і міським районного підпорядкування Радам народних депутатів.

Судом встановлено, що державний акт серія НОМЕР_2 від 05.05.1997 року виданий ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Вільховецько-Лазівської сільської ради № 10 від 18.04.1997 року на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва жилого будинку та господарських будівель, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1.

Задовольняючи позов про визнання недійсним та скасування вказаного вище рішення виконкому сільської ради, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення є неправомірним, так як було прийнято не уповноваженим органом, а саме, виконкомом сільської ради, а не сесією Вільховецько-Лазівської сільської ради на пленарному засіданні, яка у 1997 році не приймала рішення про надання повноважень виконавчому комітету щодо передачі земельних ділянок у власність.

З листа архівного відділу Тячівської районної державної адміністрації №29/125 від 22.05.2012 року вбачається, що в протоколах сесії Вільховецько-Лазівської сільської ради відсутні відомості про делегування у 1997 році повноважень виконавчому комітету по вирішенню земельних питань (а.с. 19).

Отже, є вірним висновок суду, що оскаржуване рішення виконкому Вільховецько-Лазівської сільської ради № 10 від 18.04.1997 року у частині безоплатної передачі ОСОБА_2, мешканцю АДРЕСА_3 у приватну власність земельної ділянки згідно норм земельного законодавства та даних інвентаризацій не відповідає вимогам закону, підлягає визнанню недійсним та скасуванню, оскільки сільська рада не наділяла виконком сільської ради повноваженнями щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок відповідно до ч. 3 ст. 3 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.90 року).

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зі змісту ст. 152 ЗК України слідує, що безспірному захисту підлягають порушені права на землю саме власників або землекористувачів земельних ділянок.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи дали суду першої інстанції підстави зробити висновок, з яким погоджується колегія суддів, що оспорюваним рішенням виконкому сільської ради порушено права та інтереси позивача на спірну земельну ділянку, оскільки з виданої архівом копії рішення виконавчого комітету Вільховецько-Лазівської сільської ради № 14 від 13.06.1997 року та копії рішення 8-ї сесії 22-го скликання Вільховецько-Лазівської сільської ради від 16.12.1997 року вбачається наявність спору щодо вказаної земельної ділянки, яку пропонувалось надати ОСОБА_1.

Посилання ОСОБА_2 на те, що рішенням 6-ї сесії 22-го скликання Вільховецько-Лазівської сільської ради від 21.04.1997 року затверджено рішення виконкому № 10 від 18.04.1997 року «Про розгляд заяв на приватизацію», а тому оскаржуваний державний акт на земельну ділянку відповідає вимогам закону, суд вірно не взяв до уваги, оскільки правовою підставою видачі оспореного державного акту на право приватної власності на землю є рішення виконкому Вільховецько-Лазівської сільської ради від 18 квітня 1997 року, яке визнано судом незаконним та скасовано.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Як вказано у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 № 6-33цс13 державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Таким чином, оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку було видано ОСОБА_2 на підставі незаконного рішення виконкому Вільховецько-Лазівської міської ради № 14 від 13.06.1997 року, яке суд визнав недійсним та скасував, оспорений держаний акт правомірно визнано судом недійсним та скасовано.

Частиною 3 ст.267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Така заява була зроблена відповідачем (а.с. 120).

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Суд вірно зазначив, що немає підстав для відмови в задоволенні позову за пропуском строку позовної давності, оскільки про видачу ОСОБА_2 спірного державного акту на право приватної власності на землю позивачу стало відомо у квітні 2012 року з листа Вільховецько-Лазівської сільської ради (а.с.5).

Інші доводи апеляційної скарги на законність судового рішення не впливають.

Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача.

З огляду на викладене та на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу відповідача слід відхилити й залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 1 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: