Номер провадження: 22-ц/785/7471/15
Головуючий у першій інстанції Роїк Д.Я.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_5, про встановлення факту прийняття спадщини та права приватної власності, встановлення факту землекористування, визнання права власності на будівельні матеріали в порядку спадкування за заповітом та користування земельною ділянкою, а також за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що не прийняла спадщину, та визнання особи спадкоємцем, визнання права власності на будівельні матеріали, та за зустрічним позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 до Одеської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності,

встановила:

12.05.2008 року до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом звернулась ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 а також права користування земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,7 га, за вказаною адресою.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_5 були задоволені у повному обсязі (т.1, а.с. 69-72).

Однак, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 жовтня 2009 року за апеляційною скаргою ОСОБА_3 вказане судове рішення було скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1, а.с.139-141).

В ході нового розгляду справи, до суду із зустрічним позовом звернувся ОСОБА_3 (т.1, а.с.183-188), який в подальшому уточнив та просив встановити факт володіння ОСОБА_7 земельною ділянкою площею 0,07 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2, встановити факт володіння ОСОБА_7 1/2 житлового будинку АДРЕСА_2 на праві приватної власності, встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті його батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Просив визнати за ОСОБА_3 право власності на будівельні матеріали, що складають 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 згідно технічного паспорту від 17.08.2008 року: літ. А1: 2-1 - коридор, площею 4,0 кв. м., 2-2 - житлова, площею 6,0 кв. м., 2-3 житлова - площею 22,6 кв. м., 2-4 житлова, площею 16,0 кв. м. 2-5 - кухня площею 8,4 кв. м., санвузол - площею 2,5 кв. м.; лі. Е - сарай з погрібом; вбиральня, душ, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року;

Також просив визнати за ОСОБА_3 право на подання документів для введення в експлуатацію 1/2 частини будинку № 1-В згідно технічного паспорта від 17.08.2008 року власності на будівельні матеріали, що були використані при забудові приміщень житлового будинку АДРЕСА_2: літ. А1: 2-1 - коридор, площею 4,0 кв. м., 2-2 - житлова, площею 6,0 кв. м., 2-3 житлова - площею 22,6 кв. м., 2-4 житлова, площею 16,0 кв. м. 2-5 - кухня площею 8,4 кв. м., санвузол - площею 2,5 кв. м.; лі. Е - сарай з погрібом; вбиральня, душ, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року; визнати за ОСОБА_3 право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Позивач ОСОБА_3 обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що він є спадкоємцем за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_7, який мав у користування житловий будинок, але право власності на нього не оформив (не здав до експлуатації об'єкт) і тому просив його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Також, до суду був наданий зустрічний позов ОСОБА_4, який в подальшому був уточнений та в якому ОСОБА_4 просила визнати ОСОБА_3 таким, що не прийняв спадщину за померлим ОСОБА_7, у зв'язку з пропуском строку на прийняття спадщини без поважних причин; визнати ОСОБА_4 єдиною спадкоємицею першої черги за померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7; визнати за ОСОБА_4 право власності на будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва домоволодіння за адресою АДРЕСА_2.

Позивач за зустрічним позовом обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що вона є дружиною померлого та була зареєстрована разом з померлим на момент його смерті. У ОСОБА_7 був в користуванні будинок, але право власності на нього він не оформив (не здав до експлуатації об'єкт) і просила її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Крім того, до суду надійшов позов від третьої особи з самостійними вимогами, а саме позов ОСОБА_5, яка просила суд визнати за нею право власності на самовільно збудований житловий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_2, відповідно до технічного паспорту виготовленого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», виготовленого станом на 17.01.2008 року, який складається з житлового будинку, який позначений в технічному паспорті літ. «А», «Б» загальною площею 211,8 кв. м., житловою 145, 5 кв. м., підсобною 66,3 кв. м. (літ. «А» загальною площею 145,1 кв. м., житловою 110,9 кв. м., підсобною 34,2 кв. м., в тому числі 1-1 кухня площею 9,3 кв. м., 1-2 житлова площею 8,4 кв. м., 1-3 житлова - 13,1 кв. м, 1-4 житлова - 16,6 кв. м., 1-5 коридор 3,2 кв. м., 1-6 санвузол - 2,3 кв. м., 2-1 коридор - 4,0 кв. м., 2-2 житлова - 6,0 кв. м., 2-3 житлова - 22,6 кв. м., 2-4 житлова - 16,0 кв. м., 2-5 кухня - 8,4 кв. м., 2-6 санвузол - 2,5 кв. м., мансарда загальною площею 32,7 кв. м., в тому числі 3-1 коридор - 4,5 кв. м., 3-2 житлова - 28,2 кв. м., літ. «Б» загальною площею 66,7 кв. м., житловою - 34,6 кв. м., підсобною - 32,1 кв. м., в тому числі 1-1 коридор - 7,2 кв. м., 1-2 кухня - 12,3 кв. м., 1-3 санвузол - 6,5 кв. м., 1-4 житлова - 15,1 кв. м., 1-5 житлова - 19,5 кв. м., 2-1 кладова - 6,1 кв. м.); літ. «Е» сарай - 22,6 кв. м., літ. «Ж» сарай - 9,0 кв. м., літ. «И» вбиральня - 1,6 кв. м., літ. «З» душ - 2,3 кв. м., № 1-4 огорожа площею 91,1 кв. м., цистерна - 6,0 кв. м., колодязь - 6,0 кв. м.

Свої позовні вимоги вона обґрунтовувала тим, що вона реконструювала будинок, який знаходився в користування померлого ОСОБА_7, шляхом зносу та будівництва нового будинку і у зв'язку з цим, просила визнати за нею право на самочинне будівництво, посилаючись на ч. 3 ст. 376 ЦК України.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 та його представники свій позов підтримали та просили його задовольнити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та позову третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5 - відмовити, у зв'язку з їх необґрунтованістю та незаконністю.

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 свій позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 - відмовити.

Представник третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5 просив задовольнити саме їх позов, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити.

Одеська міська рада до суду не з'явилася, про дату та час судового засідання повідомлялася належним чином, будь-яких клопотань від неї не надійшло.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2015 рокупозов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було залишено без задоволення, а позовні вимоги третьої особи ОСОБА_5 були задоволені у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким його вимоги задовольнити а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що він не прийняв спадщини після смерті батька - ОСОБА_7 у встановленому законом порядку. Крім того, за життя батько не набув права власності на спірний житловий будинок, а тому всі позовні вимоги позивача ОСОБА_3 є безпідставними.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується сторонами, ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 від 19 липня 2005 року.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 є ОСОБА_3 (його син), ОСОБА_5 (його донька), ОСОБА_4 (його дружина).

За час життя ОСОБА_7 28 лютого 1996 року склав заповіт, відповідно до якого він все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого воно б не складалося та взагалі все те, що буде йому належати на день смерті та на що він за законом матиме право, заповів сину - позивачу ОСОБА_3

Разом з тим, відповідно до довідки КП «ОМБТІ та РОН» № 265497.75 від 23.06.2011 року за ОСОБА_7 станом на 21.06.2011 року будь-якого майна не зареєстровано.

Крім того, спірне домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, не належало ОСОБА_7, оскільки даний будинок не був зданий в експлуатацію і на нього право власності не оформлювалося і тому воно не є спадковим майном, що підтверджується ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.10.2009 року по справі № 22ц-3973/09.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до ст. 182 ЦК України, в редакції на момент смерті спадкодавця, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За змістом п. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

З цих підстав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право власності на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 могло б виникнути у спадкодавця лише після реєстрації такого права. Невиконання таких вимог, призводить до того, що особа не набуває право власності на нерухому річ.

Вищевикладене також стосується земельної ділянки, площею 0,07 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2, оскільки матеріали справи також не мають доказів володіння нею за життя ОСОБА_7

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на момент смерті ОСОБА_7, його син - позивач ОСОБА_3 разом з ним не проживав, а відповідно до довідки про склад сім'ї та прописку № 1113 від 04.08.2011 року позивач за первісним позовом ОСОБА_3 з 18.06.2003 року проживав і був зареєстрований разом із сім'єю за адресою: АДРЕСА_1.

У встановлений законом шестимісячний строк після смерті спадкодавці із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ОСОБА_3 також не звертався.

З цих підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таким чином, цивільним кодексом передбачено 2 можливості прийняти спадщину: подача заяви до нотаріальної контори для прийняття спадщини в строки, які передбачені ч. 1 ст. 1270 ЦК України (6 місяців) або постійно проживати із спадкоємцем на час відкриття спадщини.

У відповідності до листа № 1087/01-14 від 12.05.2010 року П'ятої одеської державної нотаріальної контори спадкова справа щодо майна ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, не заводилася, свідоцтво про право на спадщину не видавалося.

З позовом про визнання йому додатковому строку щодо майна померлого ОСОБА_7 позивач ОСОБА_3 не звертався, що підтверджується довідкою Малиновського районного суду м. Одеси від 06.10.2009 року.

Крім того, позивач за первісним позовом ОСОБА_3 не заперечував того факту, що він у письмовому вигляді не звертався до будь-якої нотаріальної контори для відкриття спадщини щодо померлого ОСОБА_7

У зв'язку з викладеними обставинами, позивач ОСОБА_3 вважається таким, що не прийняв спадщини.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду з приводу необґрунтованості посилання позивача ОСОБА_3 на ті обставини, що він фактично вступив до володіння спадковим майном, у зв'язку з тим, що фактичний вступ не є підставою для того, щоб вважати особу такою, що прийняла спадщину. Будь-якою нормою чинного законодавства України, в тому числі ЦК України від 16.01.2003 року, не передбачено, що особа може приймати спадщину шляхом фактичного вступу в управління (на відміну від норм ЦК Української РСР від 18.07.1963 року).

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що вона не надала будь-яких доказів того, що інші спадкоємці, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вчинили дії, які передбачені ст. 1124 ЦК України та такі дії є підставою для усунення їх від права на спадкування.

З цих підстав суд правомірно відмовив у позові ОСОБА_4 щодо визнання її єдиною спадкоємицею.

Що ж стосується її вимог щодо спадкування будівельних матеріалів, то суд також обгрунтовано відмовив їй в позові, оскільки нотаріальна справа щодо померлого ОСОБА_7 не відкривалася, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 не надала суду постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, що свідчить про те, що вона не довела суду факту порушення своїх прав.

З таким рішенням суду, в частині відмови ОСОБА_4 у задоволені позовних вимог, повністю погоджується колегія суддів.

Крім того, рішення суду в частині відмови ОСОБА_4 у задоволенні зустрічних позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржується.

Що ж стосується рішення суду, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5, то колегія суддів не погоджується з ним, з огляду на наступні обставини.

Ухвалюючи судове рішення в цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що ще за життя ОСОБА_7 у зв'язку з тим, що будинок, який знаходився за адресою: АДРЕСА_2, не був придатний для проживання, ОСОБА_5 здійснила реконструкцію, шляхом зносу та будівництва нового житлового будинку та допоміжних споруд.

Дані факти будівництва підтверджуються висновком про технічний стан двох житлових будинків, двох сараїв, вбиральні, душевої, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 з метою збереження та подальшої експлуатації та визнання права власності від 2008 року, який виконаний ОСОБА_8, накладними від 17.07.2000 року, 17.07.2003 року, 30.04.2002 року, 20.06.2001 року, 24.05.2001 року, 06.06.2001 року, 12.05.2000 року, 10.06.2000 року, довідками про заробітну плату, як позивача, так і її чоловіка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та іншими доказами, які містяться в матеріалах справи.

У відповідності до висновку про технічний стан двох житлових будинків, двох сараїв, вбиральні, душевої, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2, з метою збереження та подальшої експлуатації та визнання права власності від 2008 року, який виконаний ОСОБА_8, житлові будинки (літ. А, Б), два сараї (літ. И), душева (літ. З), які розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_2, придатні для експлуатації відповідно до будівельних, санітарних, протипожежних та природоохоронних нормам та існує технічна можливість визнати право власності на вищевказані об'єкти.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що за життя спадкодавця ОСОБА_7, будинок, в якому він проживав з дружиною, був знесений і на його місці їх донька ОСОБА_5 здійснила будівництво нового житлового будинку.

Суд також безпідставно зазначив, що земельна ділянка, на якій розташований новий зведений житловий будинок, може бути надана власнику домоволодіння у приватну власність у встановленому законом порядку у зв'язку з тим, що дана земельна ділянка знаходиться в межах громадської забудови та може бути передана у власність після звернення до Одеської міської ради.

Так, як свідчать матеріали справи, зазначена земельна ділянка розміром 0,07 га по АДРЕСА_2 була надано в користування спадкодавця ОСОБА_7, що підтверджується довідкою № 66 від 16.05.1990 року Совхоза «Авангард» та листа КП «ОМБТІ та РОН» № 1431001.12 від 13.03.2008 року.

З цих підстав саме ОСОБА_7 мав право користування земельною ділянкою, і відповідно до цього здійснювати на ній будівництво.

Будь-якого договору, укладеного між ним і донькою ОСОБА_5, щодо забудови нею земельної ділянки, яка надана в користування ОСОБА_7, матеріали справи не містять.

Крім того, ухвалюючи судове рішення про визнання за ОСОБА_5 права власності на самочинне будівництво, судом не було враховано наступне.

У відповідності до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані, реконструюються або будуються без належного дозволу або належного затвердженого проекту, або зі значними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, що здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна не набуває права власності на нього.

Слід також зазначити, що відповідно до вимог, передбачених ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», будівництво (реконструкція) об'єкта здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил.

Однак, судом не враховано, що позивачкою ОСОБА_5 не надано суду жодних доказів стосовно того, що будівельні роботи проводились нею або спадкодавцем ОСОБА_7 у відповідності до належного дозволу, належно затвердженого проекту та без порушень будівельних норм і правил.

З цих підстав, та у відповідності з положеннями постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», суд дійшов помилкового висновку про можливість визнання за ОСОБА_5 права власності на самочинне будівництво нерухомого майна.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення в цій частині ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу в цій частині слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Що ж стосується рішення суду, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5, то воно в цій частині не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, у зв'язку з чим апеляційну скаргу в цій частині слід задовольнити, рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2015 року скасувати, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Одеської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на самовільно збудований житловий будинок, відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко