22-ц/775/626/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Шиян В.В.
Категорія 57 Доповідач Ігнатоля Т.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого Ігнатоля Т.Г.,

суддів Попової С,А., ОСОБА_1,

при секретарі Стрижак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця, зацікавлені особи: ОСОБА_3, Орджонікідзевський відділ державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції (далі - Орджонікідзевський ВДВС Маріупольського МУЮ )

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 8 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського МУЮ. Посилалася на те, що в провадженні даного відділу перебуває виконавчий лист, виданий Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя 7 листопада 2013 року, про вселення ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1. На момент ухвалення рішення та видачі виконавчого листа вона, ОСОБА_2, була власником спірної квартири та стороною виконавчого провадження. Однак, на момент вчинення виконавчих дій 16 березня 2015 року та 23 березня 2015 року власником спірної квартири , на підставі договору дарування від 7 червня 2014 року, стала ОСОБА_4 Вважає, що оскільки у неї, як боржника, який визначений у виконавчому документі, відсутнє майно, на яке звертається стягнення, то виконання рішення є неможливим, у звязку з чим виконавчий лист повинен бути повернутий стягувачу, тобто, ОСОБА_3, без виконання. Між тим, державний виконавець продовжує вчиняти виконавчі дії - вселяти ОСОБА_3 у квартиру, не маючи для цього законних підстав. Про дату та час проведення виконавчих дій вона не повідомлена у встановленому законом порядку. У звязку з викладеним, заявниця просила визнати дії державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського МУЮ ОСОБА_5 , направлені на безперешкодне входження ОСОБА_3 16 березня 2015 року та 23 березня 2015 року у житлове приміщення спірну квартиру, неправомірними.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 8 травня 2015 року скарга ОСОБА_2 задоволена. Визнані дії державного виконавця Орджонікідзевського відділу ДВС Маріупольського міського управління юстиції ОСОБА_5 від 16 березня 2015 року та 23 березня 2015 року, направлені на безперешкодне входження ОСОБА_3 в житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1, незаконними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вказану ухвалу та відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не зявилася, подала заяву про те, що доводи скарги підтримує та просить її задовольнити, а справу розглянути у її відсутність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського МУЮ - ОСОБА_6, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, заперечення проти скарги представника ОСОБА_2- ОСОБА_7, який просив скаргу відхилити, а ухвалу суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст.312 ЦПК України розглянувши апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд: 1) відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без зміни, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону; 2) змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування; 3) скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Згідно зі ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 387 цього Кодексу передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського МУЮ знаходиться виконавчий лист №2/265/1555/13 від 7 листопада 2013 року , виданий Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя, про вселення ОСОБА_8 у квартиру АДРЕСА_2.

27 січня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано боржнику 7-денний строк з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження для добровільного виконання рішення суду.

4 лютого 2014 року державним виконавцем здійснено вихід за вказаною адресою спірної квартири та складно акт про те, що рішення суду добровільно не виконане.

Згідно з актом державного виконавця від 7 лютого 2014 року при виході за адресою вул. Київська 86-59 у м. Маріуполі ОСОБА_2 не перешкоджала вселенню ОСОБА_8 у помешкання, але відмовилася від передачі їй ключів від квартири ( а.с. 34).

26 лютого 2014 року виконавче провадження було зупинено на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ до закінчення касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_2 ( а.с. 36).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальнимх справ від 9 квітня 2014 року, яка надійшла до Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського МУЮ 1 серпня 2014 року, рішення апеляційного суду, в частині вселення ОСОБА_8 у квартиру залишено без зміни.

4 серпня 2014 року виконавче провадження було відновлено.

19 серпня 2014 року до відділу ДВС надійшла ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя про відкриття провадження разом з копією договору дарування від 7 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі ( а.с. 37).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 20 лютого 2015 року задоволено позов ОСОБА_4 про усунення перешкод з боку ОСОБА_3 в користуванні спірною квартирою та визнано її такою, що втратила право користування квартирою ( а.с. 27-32).

5 березня 2015 року державним виконавцем направлено листи боржнику та стягувачу, що 16 березня 2015 року о 10-00 годині відбудеться вселення ОСОБА_3 до вищевказаної квартири ( а.с. 76).

16 березня 2015 року державним виконавцем було здійснено вихід за адресою спірної квартири та складено акт про те, що боржник ОСОБА_2 двері не відчиняє, потрапити до квартири немає можливості. ОСОБА_3 до квартири не вселена. Рішення суду не виконано. Зі слів сусіда ОСОБА_9,який був залучений в якості понятого, боржниця ОСОБА_2 мешкає у даній квартирі. Боржниці ОСОБА_2 у дверях залишено повідомлення про день та час наступного вселення, яке призначено на 23 березня 2015 року на 10 -00 годин ( а.с. 75,78).

Одночасно 16 березня 2015 року на адресу стягувача та боржниці направлені письмові повідомлення про вихід державного виконавця за місцем виконання рішення на 23 березня 2015 року на 10-00годин та винесено постанову про накладення на ОСОБА_2 штрафу у сумі 170 грв. (а.с. 77)

Відповідно до акту державного виконавця від 23 березня 2015 року при виході за місцем проживання боржниці двері квартири ніхто не відчинив, потрапити до квартири немає можливості, рішення суду не виконується ( а.с. 35). Постановою від 23 березня 2015 року на ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 340 грв.(а.с. 79).

Згідно копії особового рахунку №086-59 КК «Східна» 5 травня 2015 року ОСОБА_3 знято з реєстрації в спірній квартирі ( а.с.26).

Задовольняючи скаргу та визнаючи дії державного виконавця Вєрємєєнко О.В. від 16 березня та 23 березня 2015 року, направлені на безперешкодне входження ОСОБА_3 в спірну квартиру, незаконними, суд зазначив в ухвалі, що державний виконавець, маючи достовірні відомості про місце реєстрації та проживання ОСОБА_2, повідомляв боржницю про проведення виконавчих дій за старою адресою, не переконавшись в можливості отримання нею повідомлень; знаючи, що майно квартира, в яку необхідно вселити ОСОБА_3, у боржниці відсутнє і не належить їй на праві власності та маючи суперечності, які перешкоджають виконати судове рішення, до суду з заявою про розяснення рішення не звертається, провадження не зупиняє, виконавчий лист стягувачу неправомірно не повертає.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусовевиконаннярішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому иконавчим документом і цим Законом.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища; звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа, про встановлення чи зміну порядку і способу виконання, про відстрочку та розстрочку виконання рішення; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст.30 цього Закону державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим

Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49

цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із

статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього

Закону.

Відповідно до ст.47 Закону виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника-фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів,відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними тощо.

Про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт. Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Статттею 49 Закону передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3)смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача,ліквідації юридичної особи сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу(посадової особи), який його видав,у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону.

У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини

першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

У відповідності з вимогами ст. 79 Закону державний виконавець перевіряє виконання рішення про вселення стягувача на наступний день після закінчення строку,

встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.

У разі невиконання боржником рішення державний виконавець виконує його примусово.

Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входженнястягувачауприміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.

Державний виконавець зобов'язаний письмово повідомити боржника і стягувача про день і час примусового вселення. Боржник вважається повідомленим про примусове вселення стягувача, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися вселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним

виконавцем. Відсутність боржника, повідомленого про день і час вселення, не є перешкодою для виконання рішення про вселення.

У разі, якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, на нього накладається штраф та застосовуються інші заходи, передбачені законом. При цьому вселення здійснюється у присутності понятих із залученням працівників органів внутрішніх

справ.

Про примусове вселення стягувача державний виконавець складає акт. Після складення акта виноситься постанова про закінчення виконавчого провадження.

У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 89 цього Закону. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку.

Згідно зі ст. 34 Закону у разі, якщо викладена у виконавчому документі резолютивна частина рішення є незрозумілою, державний виконавець або сторони

виконавчого провадження мають право звернутися до суду, який видав

виконавчий документ,із заявою про роз'яснення відповідного рішення. У разі якщо зміст виконавчого документа є незрозумілим, державний виконавець або сторони виконавчого провадження мають право звернутися до органу (посадової особи), який видав

виконавчий документ, із заявою про роз'яснення змісту цього

документа.

Відповідно до ст. 36 Закону за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу та порядку виконання.

Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права та встановлених судом обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду про неправомірність дій державного виконавця, направлених на безперешкодне входження ОСОБА_3 16 та 23 березня 2015 року у спірну квартиру , є безпідставним, оскільки перелік підстав, згідно яких державний виконавець має право закінчити виконавче провадження та повернути виконавчий лист, є вичерпним і жодної підстави для прийняття такого рішення державним виконавцем законом не передбачено.

Посилання заявника та суду на те, що змінився власник спірної квартири, а тому, немає підстав для вселення ОСОБА_3 у квартиру, є неспроможними, оскільки рішенням суду ОСОБА_3 вселена у квартиру. Рішення не містить застереження, що вселення її можливе тільки у разі встановлення факту належності квартири ОСОБА_2 на праві приватної власності. Відповідно до рішення суду вселення ОСОБА_3 у квартиру відбулося у звязку з тим, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у вселенні та проживанні ОСОБА_3 в спірній квартирі. Колегія суддів вважає, що відчуження квартири боржницею під час виконання рішення іншій особі не є підставою для закінчення виконавчого провадження і повернення виконавчого листа стягувачу.

Посилання суду на рішення від 20 лютого 2015 року про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірною квартирою, як на підставу для повернення виконавчого листа, є необгрунтованим, оскільки вказане рішення набрало чинності 21 квітня 2015 року, знята ОСОБА_3 з реєстрації у квартирі 5 травня 2015 року, тобто, після вчинення державним виконавцем оскаржуваних дій, направлених, відповідно до ст.79 Закону, на виконання рішення про вселення її у спірну квартиру, тобто, після 16 березня 2015 року та 23 березня 2015 року.

Як вбачається зі справи та встановлено судом, про відкриття виконавчого провадження боржник ОСОБА_2 була повідомлена у встановленому законом порядку, за місцем проживання, але добровільно рішення не виконала. При виході державного виконавця для примусового виконання рішення 7 лютого 2014 року ключі від квартири не передала, тобто, безперешкодне входження стягувача у квартиру не було забезпечено, у звязку з чим державним виконавцем було складно акт про те, що рішення суду не виконано.

При виконанні рішення в наступному державним виконавцем, з пояснень сусіда ОСОБА_9Б, вказаного в акті, було встановлено, що боржниця фактично мешкає у спірній квартирі, але двері квартири відчинені не були. Посилання ОСОБА_2 на те, що вона не отримувала повідомлень державного виконавця про вихід його на місце, суперечать встановленим обставинам справи, які підтверджені відповідними актами. Доказів зворотного, окрім своїх заперечень, боржниця суду не надала. Крім того, новий власник квартири - ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_2, якій було відомо про вихід державного виконавця на місце для виконання рішення суду, про що свідчать її звернення з заявами до виконавчої служби про відстрочку виконання рішення. З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що 5 березня 2015 року ОСОБА_2 зявилася у державну виконавчу службу з заявою про закриття виконавчого провадження у звязку з тим, що вона вже не є власником квартири і що ОСОБА_4 подано до суду позов про визнання ОСОБА_3 такою,що втратила право користування жилим приміщенням в спірній квартирі.

Посилання суду на положення п.6 ст.47 Закону щодо відсутності у боржника майна, яке він за виконавчим листом повинен передати стягувачу, є помилковим, оскільки на спірні правовідносини це положення Закону не поширюється. Ніяких дій щодо спірної квартири державним виконавцем не вчинялося.

У переліку обовязків та прав державного виконавця зупинити виконавче провадження, що передбачені ст.ст.37,38 Закону, жодної підстави для зупинення даного виконавчого провадження не встановлено. Підстав звертатися до суду з заявою про розяснення рішення у державного виконавця немає, оскільки резолютивна частина рішення викладена чітко та зрозуміло. У задоволенні заяви державного виконавця про відстрочку виконання рішення та про заміну сторони у виконавчому провадженні судом відмовлялося.

Таким чином, колегія суддів не може погодитися з висновками суду про неправомірність дій державного виконавця від 16 та 23 березня 2015 року щодо забезпечення безперешкодного входження стягувача ОСОБА_3 у спірну квартиру, оскільки боржниця ухиляється від виконання рішення суду і чинить перешкоди державному виконавцю у проведенні виконавчих дій, що підтверджено відповідними актами, а тому, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 307, 312 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 8 травня 2015 року скасувати.

У задоволенні скарги ОСОБА_2 про визнання дій державного виконавця Орджонікідзевськьго відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції ОСОБА_5 від 16 березня 2015 року та 23 березня 2015 року , направлені на безперешкодне входження ОСОБА_3 в житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1, незаконними відмовити.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги без посередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Г. Ігнатоля

Судді С.А. Попова

ОСОБА_1