Справа № 204/7251/14-ц
Провадження № 2/204/734/15 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: Постійно діючий Третейський суд при Асоціації українських банків про захист прав споживачів шляхом визнання несправедливої умови договору недійсною,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати недійсним п. 6.2 Договору кредиту № 09.2/320-06 від 25 вересня 2006 року укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 з моменту укладання Договору. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 25 вересня 2006 року між ним та відповідачем був укладений Договір споживчого кредиту № 09.2/320-6, згідно умов якого банк надав йому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 46041 доларів США, зі сплатою 12,5 відсотків. На момент укладення Договору з позивачем існувала типова форма кредитного Договору, яка була розроблена Банком. Як вбачається з правової позиції Конституційного Суду України, яка була викладена у рішенні від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011, кредитний договір, який має вид формуляру та іншу стандартну форму є договором приєднання. За вказаних обставин, умова Договору, яка містила третейське застереження була обов'язковою для позивача на час укладення Договору, і позивач не мав реальної можливості внести свої пропозиції щодо зміни умов Договору. Як вбачається з тексту Договору, регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків не був невід'ємною частиною Договору та не надавався позивачу разом із Договором, що в свою чергу виключало можливість останнього ознайомитися з його змістом та умовами розгляду справи у третейському суді. За вказаних обставин, позивач вважає, що положення п. 6.2 ст. 6 Договору є несправедливими. Крім того, третейське застереження наведене у п. 6.2 ст. 6 Договору не відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди», а у відповідності до ч. 7 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що Асоціація українських банків являється засновником постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, членом якої на момент підписання Договору також був ПАТ «Укрсоцбанк», відповідач з самого початку перебував у більш вигідному становищі ніж позивач, що в свою чергу свідчить про порушення принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, раніше його представник ОСОБА_2 надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та вказав, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі і наполягає на їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та відмовити позивачу в задоволенні його вимог.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам.

У судовому засіданні було встановлено, що 25 вересня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником всіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 був укладений Договір кредиту № 09.2/320-6, згідно з умовами якого останній отримав від відповідача строковий кредит в розмірі 46041 доларів США терміном до 24.09.2021 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,5 % річних.

Відповідно до п.6.2 ст.6 кредитного договору, сторони домовились, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст.5 Закону України «Про третейській суди», домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М.Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошенко Василем Миколайовичем або ОСОБА_4 у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації український банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Таким чином, зі змісту вказаних умов договору кредиту слідує, що сторони домовились про третейську угоду стосовно розгляду всіх спорів, які можуть виникнути щодо укладення цих договорів та їх виконання в Третейському суді.

Як вбачається з наданого суду договору, третейські застереження були узгоджені сторонами ще 25 вересня 2006 року під час підписання договору кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ст. 17 ЦПК України, сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.

За положеннями ст. 5 Закону України «Про третейські суди», юридичні та (або) фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності і не є здійсненням правосуддя.

Статтею 2 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

За своєю правовою природою угода про утворення третейського суду є правочином, на підставі якого виникають цивільні права і обов'язки, тому вона повинна відповідати також вимогам, встановленим цивільним законодавством (статті 203, 228 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року (з наступними змінами та доповненнями), третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Підстави недійсності третейської угоди прямо передбачені статтею 12 Закону України «Про третейські суди».

При укладенні кредитного договору сторони досягли згоди щодо вирішення спорів, які виникатимуть в процесі їх виконання, третейським судом. При цьому чинним на час укладення договорів законодавством не встановлювалося заборони розгляду таких спорів третейським судом.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзацу сьомого, одинадцятого ст. ст. 2,3, п. 9 ст. 4 та розділу VІІІ «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом способами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

При цьому, згідно з роз'ясненнями, викладеними в абз. 5 ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (ст. 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом.

Отже, аналізуючи наведені правові норми та відповідність цим нормам змісту п.6.2 кредитного договору, суд дійшов висновку, що при укладенні даного договору сторони досягли згоди щодо вирішення спорів, які можливо виникатимуть в процесі його виконання, третейським судом, а також те, що чинним на час укладення договору законодавством не встановлювалося заборони розгляду таких спорів третейським судом, а тому вважає, що відсутні підстави для визнання цього пункту договору кредиту недійсним.

Крім того, договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а є одним зі способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів, що також розяснено в абз. 2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, у звязку з відмовою позивачу, звільненому від сплати судового збору, в задоволенні його позовних вимог, судові витрати віднести за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 203, 215 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про третейські суди», ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: Постійно діючий Третейський суд при Асоціації українських банків про захист прав споживачів шляхом визнання несправедливої умови договору недійсною - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Самсонова