Ухвала

іменем україни

5 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Ступак О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель», за участі третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживачів за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду

м. Києва від 25 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від

30 березня 2015 року,

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами договору банківського вкладу від 10 вересня 2013 року, укладеного між нею та публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Даніель» (далі - ПАТ «КБ «Даніель»), останній прийняв від неї на депозитний рахунок кошти у розмірі

164 659,42 грн під 21,5 % річних з терміном повернення 15 вересня

2014 року. Станом на 16 квітня 2014 року (дати початку процедури ліквідації ПАТ «КБ «Даніель» як юридичної особи) відповідач мав сплатити депозит та 21 143,82 грн відсотків за вкладом за період з

10 вересня 2013 року по 16 квітня 2014 року.

Посилаючись на те, що 24 квітня 2014 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб їй було сплачено 177 074,29 грн (депозит з урахуванням відсотків у сумі 3 006,13 грн), просила розірвати договір банківського вкладу, стягнути матеріальні збитки у сумі 10 270,60 грн, які включають не сплачену відповідачем суму за депозитним договором у розмірі 8 728,95 грн та 1 541,65 грн 3 % річних та інфляційні витрати від вказаної суми, та моральної шкоду.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 грудня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

30 березня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із відсутності доказів того, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб надано цільову позику банку для погашення решти заборгованості перед позивачем. При цьому банком визнано, що вказана вимога підлягає задоволенню, але в порядку черговості, як передбачено ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та віднесена до вимог четвертої черги. Тому такі вимоги не можуть бути задоволені в позачерговому порядку.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що за умовами договору банківського вкладу від

10 вересня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «Даніель», останній прийняв від позивача на депозитний рахунок кошти у розмірі 164 659,42 грн під 21,5 % річних з терміном повернення 15 вересня

2014 року.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1058> за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах і в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу, як зазначено у ст. 1060 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1060>, в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин між сторонами, укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1074> обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

З обставин справи вбачається, що постановою правління Національного банку України від 16 січня 2014 року № 14

ПАТ «КБ «Даніель» віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 16 січня 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних строком на три місяці з 17 січня 2014 року по 16 квітня 2014 року.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб <nau://ukr/4452-17|st2>» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону України ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб <nau://ukr/4452-17>» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з п. п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб <nau://ukr/4452-17|st36>» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Відповідно до ч. 4 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб <nau://ukr/4452-17|st52>» вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які мають майново-грошовий характер, а відтак, у цьому випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами.

Таким чином, установивши, що позивач звернувся до відповідача з вимогою здійснити переказ грошових коштів за договором банківського вкладу у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, то виконання зазначеної операції банком обмежувалося п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб <nau://ukr/4452-17|st36>», суд прийшов до правильного правового висновку про відмову в задоволенні заявленого позову.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, під час розгляду справи судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи висновок суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції згідно з

ч. 1 ст. 337 ЦПК України не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 грудня

2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька

О.В. Ступак

О.В. Умнова

І.М. Фаловська