Справа №463/1441/14-ц
Провадження №2/463/89/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Онищака М.П.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Коваля Р.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал», третя особа Львівська міська рада про стягнення не нарахованої і не сплаченої заробітної плати, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнив шляхом збільшення розміру позовних вимог, та в кінцевому, просить ухвалити рішення, яким стягнути з ЛМКП «Львівводоканал» в його користь не нараховану і не сплачену заробітну плату за період роботи на підприємстві з 01.01.2011р. по 31.12.2013р. в розмірі 76 656,04 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 10.07.1984р. по 31.12.2013р. працював на підприємстві відповідача, а з 01.07.2004р. по 31.12.2013р. - займав посаду начальника виробничого відділу. Протягом цього часу, йому нараховувалась заробітна плата у розмірі, відповідно до штатного розпису. Такий розмір заробітної плати є меншим ніж встановлено Генеральною угодою про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні на 2010 - 2012 роки, Територіальною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012 - 2014 роки та колективним договором підприємства від 16.06.2009 року, з приводу чого вважає порушеними свої права на належну оплату праці. Положення таких угод є обов'язковими для всіх підприємств, що перебувають у сфері діяльності сторін, які її підписали. Так, територіальною угодою встановлено мінімальну тарифну ставку (оклад) за просту некваліфіковану працю в розмірі, не нижчому від визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі не менш як 120% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Тому, перший коефіцієнт, який мав застосовуватись до мінімальної заробітної плати є - 1,2. Крім цього, Регіональною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2010-2011 роки, а саме додатком №1 встановлено коефіцієнт 1,3 для працівників, що працюють в галузі експлуатації устаткування систем водопостачання та водовідведення. Такий самий коефіцієнт 1,3 встановлено і в додатку №1 до Територіальної угоди між Львівською обласною держаною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012-2014 роки. Тому, наступний коефіцієнт, який мав застосовуватися до мінімальної заробітної плати є - 1,3, а з вересня місяця 2011 року до заробітної плати позивача, на його думку, необхідно було застосувати коефіцієнт 2,93 співвідношення розміру посадового окладу до окладу начальника виробничого відділу. Отже третій коефіцієнт, який мав застосовуватися до мінімальної заробітної плати є - 2,93. Всупереч таким приписам, які є обов'язковими для відповідача, а також в порушення чинного законодавства, що регулює питання оплати праці, відповідач в односторонньому порядку приймав рішення з даних питань, які погіршували умови, встановлені законодавством, угодами та колективним договором, що призвело до виплати заробітної плати в меншому розмірі. Згідно з висновком аудиторської фірми «Контракти-Аудит», розмір не нарахованої і не виплаченої заробітної плати за період з 01.01.2011р. по 31.12.2013р. становить 76 656,04 грн. Дану суму просить стягнути з ЛМКП «Львівводоканал» в примусовому порядку.

В судовому засіданні позивач та його представник згідно договору про надання правової допомоги від 28.03.2014р. - адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити.

Представник відповідача згідно належної довіреності від 06.10.2014р. - Коваль Р.П. проти обґрунтованості позову заперечив. У спірному періоді позивач як начальник виробничого відділу мав місячний оклад 2164 грн., встановлений з 01.02.2010р., який поетапно збільшувався, і з 01.09.2013р. - сягнув розміру 2994 грн., при тому що розмір мінімальної заробітної плати на законодавчому рівні у цей період був набагато меншим, і лише з 01.12.2013р. становив 1218 грн. В такому випадку, вважає, що права позивача не були порушені. Уся заробітна плата у спірний період виплачувалась йому в повному обсязі, при тому що саме підприємство є збитковим, і профспілковий комітет ЛМКП «Львівводоканал», усвідомлюючи наявність фінансових труднощів, з розумінням ставився до такої обставини і уникав ініціювання конфлікту з питань оплати праці. Що стосується посилань позивача на умови Регіональної та Територіальної угоди, вважає, що вони не є частиною законодавства про працю, що випливає зі змісту ст. 4 КЗпП та Рішення Конституційного Суду № 12-рп/98 від 09.07.98 щодо тлумачення терміну «законодавство», а є частиною системи договірного регулювання оплати праці. Їх положення є обов'язковими не для всіх суб'єктів, а обов'язкові лише для суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які її підписали. Оскільки відповідач при укладенні угоди не був представлений уповноваженим представником зі сторони власника і сторони профспілки, то умови і розміри оплати праці, встановлюються з дотриманням мінімальних гарантій, встановлених законодавством України. Водоканал є комунальним підприємством, створеним Управлінням комунального господарства Львівського міськвиконкому, яке, згідно зі статутом, є його власником. Таким чином, відповідач не перебуває у сфері управління Міністерства з питань житлово-комунального господарства України чи Львівської обласної державної адміністрації. Ні Водоканал, ні його власник чи уповноважені ним органи участі у веденні переговорів щодо укладення вказаних позивачем угод не брали та їх не підписували. Відтак зобов'язань щодо їх виконання Водоканал не має, однак враховуючи рекомендаційний характер умов угоди з питань оплати праці, в колективному договорі на 2009р., який діяв до 10.06.2013р., було передбачено впроваджувати рекомендовані Регіональною угодою коефіцієнти місячної тарифної ставки відповідних категорій працівників з врахуванням фінансових можливостей підприємства і при умові недопущення випадків заборгованості з виплати заробітної плати. Оскільки у господарській діяльності відповідача у спірний період існували фінансові труднощі, такі коефіцієнти не впроваджувались на підприємстві. В свою чергу, рядом наказів у спірному періоді позивачу збільшувався оклад на 16,8 %, 15 % та 3 %. Такі накази завжди приймались за погодженням з профспілковим комітетом, а відтак вважає голослівним твердження позивача, що відповідач в односторонньому порядку приймав рішення, які погіршували умови оплати праці. За наведених вище обставин, в силу відсутності прямого обов'язку виконувати умови Регіональної та Територіальної угоди з питань оплати праці, вважає трудові права позивача не порушеними, і тому, в задоволенні позову просить відмовити за безпідставністю. Окремо звертає увагу, що позивачем пропущено строк звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови в позові, оскільки позивач по суті оспорює право на розмір заробітної плати. А у спорах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку виплати заробітної плати за кожен відпрацьований місяць є початком перебігу відповідного процесуального строку, оскільки в даному випадку оспорюється право на її одержання. Без обмеження будь-яким строком, відповідно до вимог ч.2 ст.233 КЗпП України, працівник має право звернутися з позовом про стягнення лише належної йому нарахованої, але своєчасно не виплаченої заробітної плати, що не є предметом позовних вимог.

Представник третьої особи в останнє судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив. Попередньо, скерував до суду письмові заперечення проти позову, які за змістом, аналогічні запереченням представника відповідача. Також просить в задоволенні позову відмовити. За погодженням із сторонами суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

Як вбачається із записів трудової книжки позивача, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.7-8), останній з 10.07.1984р. по 31.12.2013р. працював на підприємстві відповідача, а з 01.07.2004р. по 31.12.2013р. - займав посаду начальника виробничого відділу.

Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Як вбачається з п.3 Розділу 3 колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ЛМКП «Львівводоканал» на 2009 рік (а.с.197-200) мінімальна тарифна ставка робітника першого розряду встановлена у розмірі не менше 120 відсотків від визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно довідки про заробітну плату (а.с.83), у спірному періоді посадовий оклад позивача, згідно штатного розпису (а.с.84-89), з 01.01.2011р. становив 2164 грн., з 01.03.2012р. - 2528 грн., з 01.03.2012р. - 2907 грн., а з 01.09.2013р. - 2994 грн.

В той же час, встановлена законодавством мінімальна заробітна плата складала у 2011 році: з 1 січня - 941 гривня, з 1 квітня - 960 гривень, з 1 жовтня - 985 гривень, з 1 грудня - 1004 гривні; у 2012 році: з 1 січня - 1073 гривні, з 1 квітня - 1094 гривні, з 1 липня - 1102 гривні, з 1 жовтня - 1118 гривень, з 1 грудня - 1134 гривні; у 2013 році: з 1 січня - 1147 гривень, з 1 грудня - 1218 гривень.

Оскільки в такому випадку посадові оклади позивача перевищували 120 % від визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати, суд приходить до висновку, що умови колективного договору не порушені.

Посилання позивача на необхідність при визначенні розміру належної йому заробітної плати застосування до мінімальної заробітної плати ще й коефіцієнтів 1,3 та 2,93 суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до п.6 Розділу 3 колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ЛМКП «Львівводоканал» на 2009 рік адміністрація зобов'язалася впроваджувати рекомендовані Регіональною угодою коефіцієнти співвідношень розмірів тарифної ставки робітника першого розряду, посадових окладів працівників до встановленої договором мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду з врахуванням фінансових можливостей підприємства і при умові недопущення випадків заборгованості з виплати заробітної плати, а як вбачається з аналізу основних фінансових показників по ЛМК «Львівводоканал» за період з І кв. 2010р. по І кв. 2013р. (а.с.64) підприємство є збитковим, тому впроваджувати рекомендовані Регіональною угодою коефіцієнти співвідношень розмірів тарифної ставки робітника першого розряду, посадових окладів працівників до встановленої договором мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду фінансової можливості не мало.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4, який працює начальником відділу праці і заробітної плати ЛМКП «Львівводоканал», пояснив, що підняття коефіцієнтів заробітної плати проводилось виключно з врахуванням фінансових можливостей підприємства та за погодженням із профспілковим комітетом, і посадові оклади працівників, у відсотковому відношенні, завжди були вищими від рівня мінімальної заробітної плати, що підтверджує відсутність порушень умов колективного договору. По суті аналогічні за змістом показання надав свідок ОСОБА_5 - головний бухгалтер ЛМКП «Львівводоканал».

За таких обставин справи, суд не вбачає прямого обов'язку відповідача впроваджувати встановлені Регіональною угодою коефіцієнти співвідношень місячної заробітної плати, і оскільки умови колективного договору порушеними не були - не вбачає підстав вважати дії відповідача протиправними.

Що стосується частини спірного періоду з 01.06.2013р. по 31.12.2013р., коли діяв колективний договір між адміністрацією та профспілковим комітетом ЛМКП «Львівводоканал» на 2013-2014 роки (а.с.202-208), то відповідно до п.3 Розділу 3 Договору виконання п.2 Розділу 3, яким визначені тарифні ставки та посадові оклади працівників з урахуванням умов, передбачених Територіальною угодою 2012-2014 р.р., здійснюється поетапно, до кінця вересня 2014р., при умові щоквартального підвищення рівня заробітної плати працівників.

На виконання вищевказаних умов колективного договору відповідачем 09.09.2013р. видано наказ №374 о/д «Про підняття заробітної плати» (а.с.41-42), яким збільшено місячний оклад позивача до 2994 грн.

Враховуючи наведені вище обставини, суд не знаходить порушень вимог чинного законодавства, в тому числі, умов колективного договору з приводу питання оплати праці, і за таких обставин справи, позовні вимоги є безпідставними.

Наявність в матеріалах справи аудиторського звіту (а.с.119-124) і показання свідка ОСОБА_6, який склав цей звіт, не спростовує висновків суду, оскільки в такому проведено розрахунки заробітної плати за спірний період виходячи з рівня коефіцієнту 1,3 та 2,93 %, в той час як запровадження таких коефіцієнтів, за умовами колективного договору, можливо лише у випадку фінансової можливості підприємства. Як встановлено матеріалами справи, у спірному періоді такі коефіцієнти відповідачем не запроваджувались, і тим більше, не були для нього обов'язковими.

Разом з тим, не зважаючи на заяву представників відповідача та третьої особи про застосування строку позовної давності, судом з'ясовувались всі обставини справи, права і обов'язки сторін, оскільки відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.4 Постанови від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог.

На підставі наведеного, та керуючись ст. ст. 10,27,60,61,131,169,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України, ст. ст. 94, 96, 97 КЗпП України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал», третя особа Львівська міська рада про стягнення не нарахованої і не сплаченої заробітної плати за період роботи на підприємстві з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.