Справа № 01072015
Провадження № 2/127/2725/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

01.07.2015 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Король О. П.

секретаря Чінарової Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2, про визнання договору поруки припиненим, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим.

Позов мотивований тим, що 20 січня 2006 року року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № CNL-B00/003/2006 на суму 24 000,00 доларів США із застосуванням фіксованої процентної ставки 14% на строк до 20.01.2016 року . В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між ПАТ «ОТП Банк» та Позивачем 20 січня 2006 року було укладено договір поруки № CR-B00/003/2006.

22.01.2014 року ПАТ «ОТП БАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № CNL-B00/003/2006 у сумі 122 374,95 доларів США. Отримавши матеріали позовної заяви, позивачу стало відомо, що позичальником було укладено ще й додаткові угоди до кредитного договору від 20.03.2009 року, від 20.10.2009 року, від 20.04.2010 року, від 18.05.2011року, від 19.04.2013 року, внаслідок яких сума основного зобов'язання за кредитним договором збільшилась. Сума виданого кредиту збільшилась на 98 374, 95 доларів США. Своєї згоди на збільшення розміру основного зобов'язання за кредитним договором позивач не давав. Відповідні додаткові угоди до договору поруки позивач не підписував.

Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про визнання договору поруки № CR-B00/003/2006 від 20 січня 2006 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та Позивачем, припиненим.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов, просила задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Діючи в інтересах третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, представник просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи думку представника позивача суд постановив провести заочний розгляд справи.

По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

20.01.2006 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № CNL-B00/003/2006, згідно з яким банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 24 000,00 доларів США із застосуванням фіксованої процентної ставки 14% на строк до 20.01.2016 року , а позичальник - повертати кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів.

В забезпечення повного та своєчасного виконання ОСОБА_2 вище вказаного кредитного договору, між ПАТ «ОТП Банк» та Позивачем 20 січня 2006 року було укладено договір поруки № CR-B00/003/2006.

Після укладення основного кредитного договору між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 були укладені додаткові договори до Кредитного договору, а саме: Додатковий договір № 1 від 20.03.2009р., Додатковий договір №2 від 20.10.2009р., Додатковий договір №3 від 20.04.2010 р., Додатковий договір №4 від 18.05.2011р., Додатковий договір №5 від 19.04.2013р., яким сторони домовились внести зміни та доповнення до кредитного договору: виклали графік платежів в новій редакції ; визначили порядок нарахування процентів за користування кредитом; визначили порядок сплати ануїтетних платежів, визначених у графіку платежів; право вимоги дострокового виконання боржником зобов'язань; умови підвищення процентної ставки; умови вирішення спорів тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (частина перша статті 628 ЦК України).

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

За змістом вказаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти вимог кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі : підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Вище викладене, зокрема узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом України в постановах від 20 лютого 2013 року в справі № 6-172цс12 та від 25 вересня 2013 року в справі № 6-97 цс 13.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно з яким сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Зміна договору це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору.

Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Судом встановлено, що умовами договору поруки №CR-B00/003/2006 від 20.01.2006 року чітко визначено суть і строк боргових (забезпечених) зобов'язань. Так, п. 2.1 та п. 2.2. цього договору визначено, що порукою за цим договором забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі. Зокрема, цим договором визначено розмір боргових зобов'язань 24000,00 доларів США; строк повернення кредиту - до 20.01.2016 року; порядок сплати процентів. Відповідно до п. 7.2. договору поруки № CR-B00/003/2006 від 20.01.2006 року зміни та доповнення до цього договору вважаються його невід'ємною частиною, якщо вони укладені у письмовій формі та підписані належним чином уповноваженими представниками сторін.

Судом встановлено, що ні умовами договору поруки № CR-B00/003/2006 від 20.01.2006 року, ні умовами кредитного договору № CNL-B00/003/2006 від 20.01.2006 року не визначено умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. Згода поручителя не була висловлена у будь-якій формі, зокрема письмового повідомлення, додаткової угоди тощо.

Судом встановлено відсутність погодження поручителя зі змінами до кредитного договору, які визначають конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності боржника.

Отже, суд дійшов висновку, що у зобов'язанні, в якому бере участь поручитель ОСОБА_1, збільшення відповідальності, навіть за згодою банку та боржника, але без його згоди як поручителя, враховуючи відсутність відповідної умови в договорі поруки № CR-B00/003/2006 від 20.01.2006 року, не дає підстав покладення на позивача відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

У разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Вище викладене, зокрема узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом України в постановах від 21 травня 2012 року в справі № 6-20цс11, від 21 листопада 2012 року в справі № 6-134 цс 12 та від 17 вересня 2014 року в справі № 6-125цс14.

В судовому засіданні встановлено, що ПАТ «ОТП Банк» звернулось до суду із позовом, зокрема про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № CNL-B00/003/2006 від 20.01.2006 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк».

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.1) про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений строк повного погашення кредиту є 19 червня 2014 року.

Судом враховано, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

На вище зазначене також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 24 Постанови Пленуму від 30 березня 2012 року (із змінами) № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Судом встановлено, що ПАТ «ОТП Банк », скориставшись своїм правом дострокового стягнення заборгованості, звернулось з позовом до суду про солідарне стягнення заборгованості по кредитному договору із ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за розрахунком заборгованості, доданого до позовної заяви.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Вище викладене, зокрема узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом України в постанові від 21 листопада 2012 року в справі № 6-134 цс 12.

Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії.

Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Кредитним договором № CNL-B00/003/2006 від 20.01.2006 року визначено графік платежів, який, як було встановлено в судовому засіданні, тричі змінювався. Однак, цими графіками, як і графіком платежів в первинній редакції, було встановлено щомісячний платіж і строк його внесення.

Отже, поряд зі встановленням строку дії кредитного договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Судом прийнято до уваги, що навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову.

Отже, спірним договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, не пред'явив протягом шести місяців позову до поручителя про виконання зобов'язання, суд дійшов висновку про те, що зобов'язання за договором поруки припинилися.

Вище викладене, зокрема узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладену в постанові від 17 вересня 2014 року в справі № 6-125цс14.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно зі ст. 60 ЦПК України.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованим і доведеним.

Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд дійшов висновку, що в цьому випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом визнання договору поруки №CR-B00/003/20062007 від 20.01.2006 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1, припиненим.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 243, 60 гривень

Враховуючи вище викладене, керуючись п. 3 та п. 6 ч. 1 ст. 3, ст. ст. 14, 16, ч. 1, ч. 2 ст. 251, ч. 1, ч. 2 ст. 252, ст.ст. 509, 510, 526, 530, 531, 553, ч. 1 ст. 554, ч. 2 ст. 555, ч. 1 та ч. 4 ст. 559, ст.610, ч. 2 ст. 612, ст.ст. 627, 654 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 11, 58-60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати договір поруки №CR-B00/003/2006 від 20.01.2006 р., укладений між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_1 припиненим з 20.03.2009 р.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат зі сплати судового збору 243,60 грн.

Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду.

Позивач може подати апеляційну скаргу на рішення суду протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду.

Відповідач може подати апеляційну скаргу на рішення суду протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення суду.

Суддя