№ 207/3936/14-ц
№ 2/207/137/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Погребняк Т.Ю.

за участю секретарів Плохої А.Ю., Скала А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпродзержинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 - про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, у якому зазначила, що відповідачі по справі є її батьками; у квітні 2010 року за їх спільним рішенням позивачці ними був переданий автомобіль ВАЗ 21093, 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 з подальшим його викупом; ціна автомобіля складала 30000 грн., які позивачка віддавала відповідачам протягом 6 місяців, після чого 11 вересня 2010 року між позивачкою та ОСОБА_2 був укладений попередній договір купівлі-продажу автомобіля. За умовами цього договору відповідач зобов'язався переоформити автомобіль на позивачку найближчим часом, договір укладений у простій письмовій формі. Позивачка у той час була одружена, її чоловік ОСОБА_4 мав право керування транспортними засобами, а тому керував цим автомобілем саме він, обслуговував його. Позивачка та її чоловік віддавали гроші матері - відповідачці ОСОБА_3, оскільки бюджетом у родині займалася вона. Позивачка в 2011 році отримала право керування транспортними засобами. З часу передання їй автомобілю відповідачі відкладали оформлення його на позивачку, обіцяючи оформити на неї новий автомобіль ВАЗ, куплений ними у 2009 році. 01 квітня 2013 року батьки попросили її повернути їм автомобіль і відмовились його на неї оформляти, того ж дня батько написав на імя позивачки розписку, у якій зазначив, що нею повернуто автомобіль, а гроші зобов'язався повернути до кінця 2013 року. На кінець 2013 року у батьків погіршилися взаємовідносини, а тому вони відмовилися повертати їй гроші, не могли добровільно поділити спільне майно, шлюб між ними розірвано 28.02.2014 року. 13.05.2013 року помер чоловік позивачки, вона виховує двох дітей, 17.05.2014 року звернулася до батьків з листом, де просила повернти їй 30000 грн., але відповіді не отримала. Договір купівлі-продажу автомобіля укладено від імені одного з подружжя, тому посилаючись на ст. ст. 526 ЦК України, ст. ст. 61, 65 Сімейного кодексу України просить стягнути з відповідачів по 15 тис. грн. з кожного на її користь, а також понесені судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн.

У судовому засіданні позивач та її представник адвокат ОСОБА_5 підтримали заявлений позов у повному обсязі, позивач повідомила, що відповідачі її батьки, рішення про передачу їй автомобіля з подальшим переоформленням прийняли спільно, віддавала гроші за автомобіль матері по 5 тис. грн. щомісяця і віддала таким чином 30000 грн., автомобілем переважно користувався її чоловік на підставі довіреності, виданої йому ОСОБА_2; на вимогу батьків повернула їм автомобіль 01 вквітня 2013 року, а батько написав розписку про повернення їй коштів ним та ОСОБА_3, але коштів їй до цього часу не повернули; батьки ділили між собою майно в судовому порядку. Просить задовольнити позов повністю. Представник позивачки адвокат ОСОБА_5 зазначила, що батько позивачки не оформив автомобіль на позивачку через те, що на певний час не були позивачкою повернуті гроші, а потім їй давали у користування інший автомобіль, але на 2014 рік і його забрали; автомобіль ВАЗ 21093, 2002 року випуску, був спільним сумісним майном подружжя відповідачів, як і кошти, передані за нього, тому просить позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 повністю визнав позов, пояснив, що дійсно писав зазначені розписки для позивачки, відповідачка ОСОБА_3 знала про це, отримувала від позивачки гроші за автомобіль, але потім автомобіль у доньки забрали, а гроші їй не повернули; коли стосунки в родині погіршилися виникло питання про поділ спільного майна між ним та ОСОБА_3, судом розглядалась справа, за результатами він сплатив ОСОБА_3 грошову компенсацію в сумі 50000 грн. за три автомобіля, придбані під час подружнього життя. Видавав на імя чоловіка позивачки довіреність на право користування автомобілем, але право власності на доньку не оформив, так як на той час не було у цьому потреби.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 у судовому засіданні не визнали позов, відповідачка пояснила, що дійсно перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, а позивачка є їх донькою, ще мають сина; дійсно у 2010 році відповідач надавав довіреність на користування автомобілем ВАЗ чоловікові позивачки, але донька грошей за автомобіль їй не передавала і такої домовленості ніколи не було, у доньки двоє дітей, тому ніколи б не брала з неї грошей; будь-яких розписок щодо грошей позивачки не писала і своєї згоди на такі розписки своєму колишньому чоловіку - ОСОБА_2 не давала, він не повідомляв, що писав такі розписки; автомобіль передавали родині доньки у безоплатне користування, просить відмовити у позові, так як ніяких коштів у позивачки не брала і згоди на це чоловікові не давала. На даний час шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано, колишній чоловік сплатив їй компенсацію за автомобілі, придбані за час шлюбу, донька і зараз користується автомобілем, його оформили на матір теперішнього співмешканця позивачки. Представник відповідачки послався на те, що розписка від 11.09.2010 року містить виправлення дати, вимоги законодавства при відчуженні автомобіля не дотримані, довіреність видавалась чоловіку позивачки без права розпорядження.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, допитані у судовому засіданні за клопотанням позивачки, повідомили, що знають її родину переважно через те, що працюють на місцевому ринку з позивачкою та її батьками, у різний час чули від позивачки, що батьки їй продали машину ВАЗ за 30 тис. грн. і вона віддає їм гроші по пять тисяч на місць; при передачі грошей, написанні розписок, жоден свідок присутнім не був.

Суд, вислухавши сторони та їх представників, свідків, дослідивши докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст. 131 ЦПК України сторони зобов`язані подати свої докази чи повідомити суд про них до або під час попереднього судового засідання. Згідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню у справі. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Стаття 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ч.5 ст. 656 ЦК України особливості купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст.34 Закону України " Про дорожній рух " призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування автомобілі підлягають державній реєстрації та обліку, які здійснюються органами Державтоінспекції Міністерства внутрішніх справ України, а їх порядок установлюється Кабінетом Міністрів України.

З Постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 р. за №1388 пункту 8 «Про правила державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів напівпричепів та мотоколясок» випливає, що реєстрація транспортних засобів здійснюється лише на підставі письмових документів, які підтверджують правомірність придбання транспортного засобу; такими документами можуть бути: довідка-рахунок, договори, в тому числі угоди, укладені на товарних біржах, та інші посвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортний засіб. Згідно з цими правилами продажу підлягають автомобілі, які зняті з обліку і стосовно яких є відомості відповідної експертної установи про відповідність їх ідентифікаційних номерів характеристикам та записам, зазначеним у реєстраційних документах транспортного засобу. З вище зазначеного випливає, що договір купівлі-продажу автомобіля має вчинятися у письмовій формі, з додержанням вказаних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Виданий відповідачем ОСОБА_2 попередній договір (л.с.19) містить обовязки, котрі він особисто взяв на себе, в тому числі і за його висловленням щодо переоформлення автомобіля, однак доказів про вчинення будь-яких дій з цього приводу суду не наведено. При цьому відповідачем визнано позовні вимоги, що не дає підстав суду відмовити у їх задоволенні, оскільки права інших осіб таким чином не порушуються.

Згідно ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Зокрема, встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Ст. 16 ЦК України передбачено захист цивільних прав та інтересів судом, але згідно ч. 3 зазначеної статті суд може відмовити у захисті в разі порушення особою ч. 2 - ч. 5 ст. 13 ЦК України.

Згідно ч. 2, ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 73 Сімейного кодексу України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

В судовому засіданні визнано відповідачем ОСОБА_2, що він продав 11.09.2011 року автомобіль ВАЗ 21093 2002 року випуску позивачці і написав попередній договір купівлі-продажу (л.с.19) за 30000 грн., а 01.04.2013 року написав розписку, згідно якої зобов'язався повернути борг 30000 грн. позивачці за вказаний автомобіль, куплений у нього з ОСОБА_3 (л.с.18), як зазначено у розписці; відповідач стверджував у суді, що зазначені гроші донька передавала ОСОБА_3, коли вони перебували у шлюбі і з цих підстав він визнає позовні вимоги щодо стягнення з нього на користь позивачки 15000 грн. Під час судового засідання відповідач визнав, що при написанні ним розписки і попереднього договору відповідач ОСОБА_3 не була присутньою, цього не заперечувала і позивачка. Підписи ОСОБА_3 у договорі та розписці, написаних відповідачем, відсутні.

Таким чином обставин, котрі з достовірністю свідчили б про наявність згоди відповідачки ОСОБА_3 на укладання її чоловіком ОСОБА_2 зазначених договорів, при розгляді справи не встановлено. Враховуючи те, що укладені договори позики виходять за межі дрібних побутових угод, їх укладення потребувало письмової згоди відповідачки. Оскільки така згода відсутня, більш того, відповідачка не була навіть присутньою при укладенні вказаних договорів, суд вважає недоведеним укладення договорів відповідачем ОСОБА_2 саме в інтересах сім`ї (тобто його та ОСОБА_12, котрі на той час були подружжям, а позивачка - їх донька - мешкала своєю родиною окремо).

Покази свідків стосовно їх обізнаності про передачу позивачкою батькам коштів за продаж автомобіля не є належним доказом у справі в контексті ст. 218 ЦК України, крім того, це не підтверджує отримання грошей саме відповідачкою ОСОБА_3, оскільки жоден зі свідків не був присутнім безпосередньо при передачі грошей.

Видана відповідачем ОСОБА_2 довіреність на право користування автомобілем не передбачала перехід на нього права власності навіть у майбутньому (л.с.88), видавалась на строк до 30.06.2013 року, але відповідач ОСОБА_2 визнав у суді позов про стягнення з нього коштів на користь позивачки, що є його правом згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства згідно ч. 2 ст. 11 ЦПК України.

Виходячи з викладеного, суд вважає необхідним у задоволенні позову до ОСОБА_3 відмовити, а позовні вимоги до ОСОБА_2 задовольнити у звязку з визнанням ним позовних вимог. Стягнути судові витрати згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. ст. 13, 16, 202, 203 - 205, 218, ст. ст. 509, 655, 656 ст. ст. 1046, 1047 Цивільного кодексу України, ст. ст. 65, 73 Сімейного кодексу України, ст. ст. 10, 11, ч.1 ст.15, 59, 60, 61, 84, 86, 88, 131, 209, 212, 214 - 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 15000 (пятнадцять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 300 (триста) грн., витрати на правову допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 - про стягнення боргу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Погребняк Т.Ю.