У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 15 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського державного гуманітарного університету, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2, про скасування наказу в частині, що стосується строку трудового договору; визнання трудового договору безстроковим та зобов'язання відповідача укласти безстроковий трудовий договір,

в с т а н о в и л а :

6 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Рівненського державного гуманітарного університету, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2, про скасування наказу в частині, що стосується строку трудового договору; визнання трудового договору безстроковим та зобов'язання відповідача укласти з нею безстроковий трудовий договір на повну ставку викладача кафедри методики викладання іноземних мов.

Рішенням Рівненського міського суду від 15 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивачка посилалася на те, що перебуває з відповідачем у трудових відносинах з 24 червня 2003 року і весь цей час працює за строковими трудовими угодами і контрактами.

При вирішенні спору суд першої інстанції не взяв до уваги того, що відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП та ч. 3 ст. 54 Закону України „Про освіту" строковий трудовий договір із педагогічним працівником може бути укладений тільки за його згодою. Її заява від 29 серпня 2014 року не свідчить про те, що вона хотіла укласти з відповідачем строковий трудовий договір.

Резолюції відповідача про строк дії її трудового договору (на один рік) містяться в її заявах від 31 серпня 2012 року та 30 серпня 2013 року, а строк дії трудового договору відповідачем було визначено в наказах про її прийняття на роботу. Тому висновок місцевого суду про її згоду на укладення строкового трудового договору є помилковим.

В засіданні місцевого суду представники відповідача визнали, що вона приступила до виконання своїх функціональних обов'язків з 1 вересня 2014 року і саме з цього часу отримує заробітну плату, а наказ про її прийняття на роботу було видано лише 3 вересня 2014 року. Таким чином, її фактичний допуск до роботи 1 вересня 2014 року до видання наказу про прийняття на роботу свідчить про перетворення її строкового трудового договору у безстроковий. З наказом від 3 вересня 2014 року вона ознайомилася лише 17 жовтня 2015 року.

Висновки місцевого суду про те, що резолюція ректора від 29 серпня 2014 року на її заяві є підтвердженням того, що саме з 29 серпня 2014 року сторони досягли згоди щодо строку дії її трудового договору та педагогічного навантаження, є надуманим. Крім того, відповідач завчасно не попередив її про зменшення педагогічного навантаження.

Згідно з ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Як видно із записів в її трудовій книжці та відповідних наказів відповідача, трудові відносини з нею переукладалися декілька разів, а тому в силу положень ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України вони вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Помимо наведеного, чинне законодавство не містить вимог про обов'язкове укладення з науково-педагогічними працівниками тільки строкового трудового договору.

Покликаючись на ці обставини, позивачка рішення місцевого суду вважала незаконним та необґрунтованим і просила апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

В запереченні на апеляційну скаргу відповідач рішення місцевого суду вважав законним та обґрунтованим і просив апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З поданої позовної заяви вбачається, що свої вимоги до відповідача про скасування наказу в частині, що стосується строку трудового договору; визнання укладеного трудового договору безстроковим та зобов'язання відповідача укласти безстроковий трудовий договір на повну ставку викладача кафедри методики викладання іноземних мов, позивачка обґрунтовувала положеннями ст.ст. 23 і 39-1 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні цього позову, місцевий суд, виходив з того, що у 2014 році позивачка погодилася на укладення із відповідачем строкового трудового договору; відповідно до поданої нею заяви та резолюції відповідача з 1 вересня 2014 року була прийнята на роботу на зовсім іншу кафедру, у зв'язку з чим її доводи про перетворення строкових трудових відносин у безстрокові на підставі ст. 39-1 КЗпП України, а також про неможливість укладення строкового трудового договору, є безпідставними. Крім того, можливість укладення із позивачкою строкових трудових угод передбачено законодавчими актами, і ці договори не вважаються такими, що укладені на невизначений строк через умови виконання роботи.

Із зазначеними висновками суду першої інстанції колегія суддів у цілому погоджується.

Судом встановлено, що з 1 вересня 2003 року наказом відповідача позивачка була прийнята на посаду викладача кафедри практики англійської мови Рівненського державного гуманітарного університету (далі - РДГУ) строком на 1 рік (по 31 серпня 2004 року), після закінчення якого з роботи була звільнена на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а. с. 4-7, 98-100).

1 вересня 2004 року між сторонами у справі було укладено контракт строком на 5 років з 1 вересня 2004 по 31 серпня 2009 року, згідно з яким ОСОБА_1 на зазначений період була прийнята на ту ж саму посаду викладача кафедри практики англійської мови РДГУ. Після збігу терміну контракту з роботи була звільнена за п. 2 ст. 36 КЗпП України (а. с. 8-10, 101-102).

1 вересня 2009 року сторони уклали між собою трудовий договір про прийняття позивачки на посаду викладача кафедри практики англійської мови РДГУ строком на 3 роки (по 31.08.2012р.), після закінчення якого ОСОБА_1 з роботи знову була звільнена на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а. с. 103-105).

З 1 вересня 2012 року позивачку було прийнято на посаду викладача кафедри практики англійської мови РДГУ на 2012/2013 навчальний рік (до завершення терміну перебування у щорічній відпустці), а з 26 серпня 2013 року з роботи звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпП України (а. с. 106-108).

1 вересня 2013 року ОСОБА_1 на підставі поданої заяви була прийнята відповідачем на посаду викладача кафедри практики англійської мови та прикладної лінгвістики РДГУ строком на 1 рік (по 31.08.2014 р.), після закінчення якого з роботи в черговий раз була звільнена згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України (а. с. 109-111).

З матеріалів справи видно, що під час дії цього строкового трудового договору позивачка у травні-червні 2014 року брала участь у відкритому конкурсі на заміщення вакантної посади викладача кафедри практики англійської мови та прикладної лінгвістики РДГУ, на якій вона працювала, проте рішенням Вченої ради університету від 24 червня 2014 року обраною на цю посаду не була (а. с. 182-186).

У зв'язку з цим ОСОБА_1 згідно із домовленістю з відповідачем 29 серпня 2014 року подала заяву про прийняття її з 1 вересня 2014 року на посаду викладача іншої кафедри - кафедри методики викладання іноземних мов РДГУ (а. с. 187а). При цьому у цій заяві, як і у всіх своїх попередніх заявах, вказала лише про початок трудових відносин.

На підставі поданої позивачкою заяви від 29 серпня 2014 року та попередньо досягнутих сторонами домовленостей відповідач 3 вересня 2014 року, виходячи з наявних у нього можливостей, видав наказ про прийняття ОСОБА_1 з 1 вересня 2014 року на посаду викладача кафедри методики викладання іноземних мов РДГУ строком на 1 рік (по 31.08.2015 р.) на 0,6 ставки (а. с. 187), а позивачка 1 вересня 2014 року фактично приступила до виконання своїх обов'язків за цим трудовим договором.

Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частин 1 і 3 ст. 21 КзпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Абзацом 3 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що оскільки згідно з частиною 2 статті 23 КЗпП України трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

За змістом ч. 2 ст. 23 КЗпП України та вищевказаних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року, при вирішенні даного спору підлягають встановленню обставини (характер роботи, умови її виконання, інтереси працівника чи інші випадки, передбачені законодавчими актами), які стали підставою для укладення строкового трудового договору.

При цьому в розумінні ч. 2 ст. 23 КЗпП України «характер наступної роботи» означає таку роботу, яка не виконується постійно, а лише протягом певного строку (сезону), а формулювання «умови виконуваної роботи» визначає таку роботу, як постійну, але для виконання якої в силу конкретних обставин трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін (наприклад, для заміщення відсутнього працівника тощо).

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у т.ч. матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (ч. 3 ст. 21 КЗпП України).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно зі ст. 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Отже, умовами продовження дії договору на невизначений строк є фактичне продовження трудових відносин та відсутність вимог про їх припинення з боку кожної із сторін.

Проте судом встановлено, що після того, як позивачка 1 вересня 2013 року на підставі поданої заяви була прийнята на посаду викладача кафедри практики англійської мови та прикладної лінгвістики РДГУ строком на 1 рік (по 31.08.2014 р.), вона після закінчення строку дії цього договору з роботи була звільнена за п. 2 ст. 36 КЗпП України (а. с. 109-111), а з 1 вересня 2014 року відповідно до поданої нею заяви відповідачем була прийнята вже на іншу роботу - на посаду викладача кафедри методики викладання іноземних мов РДГУ строком на 1 рік (по 31.08.2015 р.) на 0,6 ставки (а. с. 187, 187а).

Зважаючи на викладене, посилання ОСОБА_1 на те, що після закінчення строку її трудового договору трудові відносини сторін фактично тривали і ніхто не вимагав їх припинення, а тому внаслідок цього дія договору вважається продовженою на невизначений строк; що трудові договори з нею були переукладені декілька разів, у зв'язку з чим вважаються такими, що укладені на невизначений строк, є безпідставними.

Доводи позивачки про те, що її фактичний допуск відповідачем до роботи 1 вересня 2014 року, тобто ще до видання наказу про прийняття її на роботу, відповідно до правил ч. 4 ст. 24 КЗпП України, яка була чинною до 1 січня 2015 року, свідчить про перетворення її строкового трудового договору у безстроковий, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать змісту наказу відповідача від 3 вересня 2014 року (а. с. 187) та досягнутим сторонами домовленостям.

Як установлено судом, 1 вересня 2014 року позивачка приступила до фактичного виконання своїх трудових обов'язків за укладеним із відповідачем строковим трудовим договором, що зважаючи на попередню історію трудових відносин сторін, цілком підставно можна розцінити як згоду ОСОБА_1 з умовами такої трудової угоди.

Якщо ж позивачка у даний час не погоджується зі строковим характером укладеного із відповідачем останнього трудового договору, то цей договір може бути припинений відповідно до вимог чинного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що педагогічне навантаження ОСОБА_1 відповідач визначив після завершення вступної кампанії у вузі, виходячи з наявних у нього можливостей на час укладення із позивачкою останнього трудового договору.

У зв'язку з наведеним доводи апеляційної скарги про те, що відповідач завчасно не попередив її про зменшення педагогічного навантаження, на увагу не заслуговують.

Частиною 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» передбачено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.

Пунктом 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого 24 грудня 2002 року наказом Міністерства освіти і науки України № 744, визначено, що відповідно до чинного законодавства при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Таким чином, згідно із законодавством відповідач вправі укладати із позивачкою строкові трудові договори.

У своїх запереченнях проти позовних вимог ОСОБА_1, відповідач пояснив, що він не міг і не може укласти із позивачкою, яка не має вченого звання професора чи доцента, безстрокової трудової угоди, оскільки йому невідомі наперед результати щорічних вступних кампаній, кількісний та якісний склад студентів, кількість ставок викладачів кожної кафедри на наступний рік, їхнє можливе навантаження тощо.

Крім того, зі справи видно, що починаючи з 1 вересня 2003 року позивачка весь час працювала у відповідача виключно за строковими трудовими угодами, після закінчення яких відповідач кожний раз звільняв її з роботи та приймав заново за новим строковим трудовим договором. Всього із позивачкою було укладено 6 таких угод.

Фактичне виконання трудових обов'язків, неодноразове написання заяв про нове прийняття на роботу після закінчення кожного попереднього строкового трудового договору безумовно свідчить про обізнаність та згоду ОСОБА_1 на укладення таких строкових трудових угод із відповідачем.

Через це підстав вважати, що виконувана позивачкою робота не відноситься до випадків, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП України та що після закінчення строку кожного із трудових договорів трудові відносини сторін фактично тривали, у справі немає.

Таким чином, встановивши на підставі доказів, що строкові трудові договори було укладено між сторонами з урахуванням заяв ОСОБА_1 правомірно, сама позивачка (яка відноситься до категорії працівників, з якими на підставі закону можуть бути укладені строкові трудові угоди) знала про їх укладення та їй було відомо, які правовідносини виникли між нею і відповідачем, і погодилася з їх умовами, місцевий суд, обґрунтовано дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні пред'явлених ОСОБА_1 позовних вимог до відповідача про скасування наказу в частині, що стосується строку трудового договору; визнання трудового договору безстроковим та зобов'язання відповідача укласти з нею безстроковий трудовий договір на повну ставку викладача кафедри методики викладання іноземних мов.

Доводи ОСОБА_1 про те, що звертаючись до відповідача із заявою про прийняття на роботу та зазначаючи лише початкову дату трудових відносин, вона була впевнена, що з нею укладено трудовий договір на невизначений строк, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються всіма її попередніми заявами про прийняття на роботу.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Достатніх підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 15 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: