Справа № 579/1080/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 вересня 2015 року Кролевецький районний суд Сумської області

у складі: судді - Моргуна О.В.,

за участі секретаря - Сергієнко Ж.М.,

з участю представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кролевець цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу ,-

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2 посилаючись на те, що 10 жовтня 2013 року відповідач взяв в нього в борг гроші в сумі 6000 грн. та 5300 доларів США , за умови сплати останнім 5 відсотків на місяць за користування грошима. Строк повернення позики в борговій розписці був обумовлений до 10 листопада 2013 року. Відповідач сплатив борг в сумі 6000 грн. та 1300 доларів США. Решту боргу 4000 доларів США відповідачем не повернута.

Сума боргу яку відповідач повинен йому сплатити становить 4000 доларів США в еквіваленті валюти України відповідно до офіційного курсу станом на 15 липня 2015 року 87960 грн.

Просить суд стягнути з відповідача суму боргу 4000 доларів США (еквівалент 87960 грн.), відсотки за користування коштами 3600 доларів США(еквівалент 79164 грн.), а всього 7600 доларів США (еквівалент 167124 грн.) та витрати по справі.

Представник позивача в судове засідання зявився позов підтримав повністю з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю мотивуючи свої заперечення проти позову тим , що зі змісту розписки від позивача він отримав кошти в сумі 6000 грн. що за курсом НБУ на час складення розписки відповідало сумі 5300 доларів США. Тому вимоги позивача про сплату йому 5300 доларів США вважає безпідставними , що стосується коштів в сумі 6000 грн. , то ці кошти ним повністю повернуті про що вказує і позивач в позовній заяві. Крім того розписка як правочин може бути визнана недійсною згідно ст. 229 ч. 1 ЦК України , оскільки при складенні розписки була допущена помилка щодо вартості 6000 грн. в доларах США за курсом НБУ, що має істотне значення , просить визнати даний правочин не дійсним.

Просить суд відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні 17 серпня 2015 року дав показання про те , що 10 жовтня 2013 року вони ОСОБА_3, ОСОБА_2 та він їхали за товаром . ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домовлялися про позику грошей. ОСОБА_2 у ОСОБА_3 позичив гроші в гривнях та в доларах, про що підписав роздруковану розписку. Позика відбулася в торговому приміщенні магазину ОСОБА_3 Візуально в доларах були купюри номіналом по 100 доларів, в яких купюрах давалися гривні не памятає. Він не рахував суму позики. На запитання суду не міг назвати суму яка передавалася 10 жовтня 2013 року як позика від ОСОБА_3 до ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні 23 вересня 2015 року дав показання про те , що 10 жовтня 2013 року зі слів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вони домовлялися про позику грошей в сумі 6000 грн. та 5700 доларів США. Не може стверджувати яка саме сума передавалася. Гроші не рахував. При підрахунку був присутній . ОСОБА_2 рахував гроші , гривні та долари США , яка сума була не відомо. Він перебуває з ОСОБА_3 в дружніх відносинах з 2009 року , ведуть спільний бізнес.

Суд , заслухавши пояснення сторін , свідка, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 509 ч. 3 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Судом встановлено і підтверджується наявними у справі доказами, що сторони уклали договір позики 10 жовтня 2013 року на суму 6000 грн. з строком повернення до 10 листопада 2013 року про що відповідач надав позивачу письмову розписку, засвідчену власним підписом. (а.с.7).

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1049 позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.3,4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися в формі, встановленій законом і бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Факт укладення договору позики між сторонами 10 жовтня 2013 року на суму 6000 грн. підтверджується розпискою позичальника та не оспорюється сторонами.

Суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_4 та не приймає їх до уваги оскільки останній не підтвердив та не спростував розміру переданих в позику грошових коштів , дав суперечливі показання , крім того перебуває в дружніх відносинах з позивачем , про що підтвердив в судовому засіданні , та й з тих підстав , що показання свідка повністю спростовуються вище проаналізованими доказами.

Суд критично оцінює пояснення позивача що він за змістом розписки передавав крім 6000 грн. 5300 доларів США, з тих підстав що за змістом останньої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 6000 грн. що складає 5300 доларів США по курсу НБУ.

Таким чином за змістом розписки відповідач отримав від позивача 6000 грн.

Сторони підтвердили суду що відповідач повернув 6000 грн. в листопаді 2013 року.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідач не оспорював договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ним, не звертався до правоохоронних органів з заявою на неправомірні дії ОСОБА_3 вважаючи що договір позики виконаний , тобто сума позики 6000 грн. повернута , а позивач починаючи з наступного дня після обумовленої в розписці дати повернення позики , тобто починаючи з 11 листопада 2013 року не звертався з вимогою про повернення боргу.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивачем в судове засідання не були надані докази на які він посилається як на підставу своїх вимог за позовом про те , що передавав відповідачеві гроші в сумі 5300 доларів США, а відповідач крім суми 6000 грн. повертав йому 1300 доларів США.

В судовому засіданні позивач та відповідач пояснили , що розписки про повернення боргу відсутні.

Позивач підтвердив , що борг в сумі 6000 грн. йому повернутий , чого не оспорює відповідач.

Статтею 599 ч.1 ЦК України передбачено припинення зобов'язання виконанням.

На підставі зазначеного, суд вважає доведеним укладення між сторонами договору позики на суму 6000 грн., і приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення боргу за договором позики не підлягають задоволенню з тих підстав що договір виконаний шляхом повернення обумовленої в розписці суми 6000 грн.

Виходячи з вимог ст. 1046 ЦК України позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів .

Суд вважає , що позивач не має права вимагати повернення грошових коштів які він в дійсності не позичав на суму 5300 доларів США з врахуванням повернутих за версією позивача 1300 доларів США , що за змістом позовної заяви становить 87960 грн.

Позивачем враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України в судове засідання не були надані докази на які він посилається як на підставу своїх вимог про стягнення відсотків в розмірі 3600 доларів США що становить79164 грн. за користування грошовими коштами та їх обґрунтований розрахунок.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат які позивач зазначає в сумі 1671 грн. 24 коп. за сплату судового збору які підтверджуються квитанцією про сплату (а.с.2) суд виходить з того що згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Суд вважає, що вимоги про стягнення судових витрат задоволенню не підлягають , а понесені витрати покладаються на позивача, фактично ним сплачені.

Суд вважає що не підлягають задоволенню вимоги відповідача про визнання недійсним правочину з підстав визначених ст.299 ч. 1 ЦК України, оскільки вказану позицію відповідача суд розцінює як заперечення проти позову . Відповідач не звертався з зустрічним позовом оплаченим судовим збором з вимогою про визнання право чину недійсним .

Таким чином, проаналізувавши вищезазначені нормативні акти, а також ознайомившись із зібраними по справі доказами, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу необхідно відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до ст.ст.203 , 509, 599, 1047, 1049 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 60 , 88, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через Кролевецький районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення - апеляційної скарги.

Рішення виконано суддею на комп»ютері в нарадчій кімнаті .

Повний текст рішення виготовлено 28 вересня 2015 року.

Суддя ОСОБА_5