АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.В.

суддів: Заводян К.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Давня Я.А.

за участю: представника позивача, представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_1, інтереси якого на підставі довіреності представляє ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 липня 2015 року,

встановила:

В листопаді 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилалося на те, що 31 липня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Чернівецької обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №014/0001/74/40909, згідно з яким позивач надав, а відповідач отримав кредит в розмірі 148000,00 доларів США, строком до 30 липня 2023 року зі сплатою13 % річних за користування кредитом.

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 31 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1, а також ОСОБА_3 укладено договір іпотеки за № 011/0001/21587/587/588, відповідно до умов якого іпотекодавцями передано в іпотеку нерухоме майно, а саме:

- Житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 259,9 кв.м. по АДРЕСА_1;

____________________________________________________________________

22ц-1159/ 2015 р. Головуючий у 1 інстанції Чебан В.М.

Категорія 27 доповідач Савчук М.В.

- Земельну ділянку, загальною площею 0,0667 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В зв'язку з посвідченням договору іпотеки 31 липня 2007 року нотаріусом на підставі статті 73 Закону України «Про нотаріат» накладено заборону відчуження на вищевказане майно, до припинення договору іпотеки № 014/05/477/478, про що внесено відповідну інформацію до реєстру за № 367.

Однак позичальник неналежним чином прийняті на себе зобов'язання по кредитному договору не виконує, в зв'язку з чим допустив заборгованість перед банком.

Окрім того, вказує, що 15 травня 2008 року Шевченківським районним судом м. Чернівці задоволено позов банку до ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості за договором кредиту та стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 766714,13 грн.

Згідно уточнених збільшених позовних вимог позивач просив в рахунок погашення заборгованості в розмірі 1181083,46 доларів США за кредитним договором №014/0001/74/40909 звернути стягнення на предмети іпотеки, а саме житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 259,9 кв.м. по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0,0667 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 липня 2015 року позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/0001/74/40909 від 31.07.2007 року у сумі 284 535,73 доларів США, що складається з наступного: 147200,00 доларів США заборгованість за кредитом, 137335,73 доларів США заборгованість за відсотками та 8 220 691,16 грн. заборгованості по нарахованій пені, звернути стягнення на предмети іпотеки, шляхом продажу на прилюдних торгах, а саме:

- житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 259,9 кв.м. по АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності в рівних частинах на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 31.07.2007 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. за реєстровим № 1024, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 31.07.2007 року, відповідно до витягу за № 4377722 від 31.07.2007 року, номер правочину 2252871;

- земельну ділянку, загальною площею 0,0667 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 31.07.2007 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1026, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 31.07.2007 року, номер правочину 2253018 про, що нотаріусом надано витяг № 4377910 від 31.07.2007 року, -

на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Чернівецької обласної дирекції (, р/р 290904960, МФО 356464, адреса: Чернівецька область, м. Чернівці, вул. Головна, 143) визначивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання щодо судового збору.

В апеляційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_1 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Посилаються на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне з'ясування фактичних обставин справи, неналежну оцінку наявних в матеріалах справи доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

________Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в частині, яка стосується погашення заборгованості за кредитним договором №014/0001/74/40909 від 31.07.2007 року у розмірі 284 535,73 доларів США та

8 220 691,16 грн.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції установлено, що 31 липня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 148 000,00 доларів США у вигляді невідновлювальної кредитної лінії зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13% на рік з кінцевим терміном повернення 30 липня 2023 року.

Відповідно до п. 10.1 кредитного договору позичальник в разі порушення строків повернення суми кредиту, відсотків та комісій, передбачених договором сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Абзацом 3 пункту 6.5. кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником своїх зобов'язань за договором, у т.ч. у випадку невиконання позичальником зобов'язань з дострокового погашення заборгованості відповідно до умов договору, кредитор має право без отримання додаткової письмової згоди позичальника за власним вибором звернути стягнення на предмет іпотеки/застави будь-яким способом.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 31 липня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1, ОСОБА_3 укладений договір іпотеки №011/0001/21587/587/588, відповідно до умов якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок площею 259,9 кв. м та земельну ділянку, площею 0,0667 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 10 квітня 2015 року заборгованість за кредитним договором №014/0001/74/40909 від 31 липня 2007 року становить 1181083,46 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 147 200,00 доларів США; заборгованості за відсотками 137335,73 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором 895547,73 доларів США.

07 жовтня 2014 року банк направив відповідачам письмові вимоги-претензії, в яких запропоновано у тридцятиденний термін погасити наявну заборгованість за кредитним договором, а у разі невиконання цієї вимоги буде звернуто стягнення на предмет іпотеки.

При цьому у позасудовому порядку вимоги банку від 07 жовтня 2014 року не виконано, у зв'язку з чим після збігу тридцятиденного терміну банк звернувся до суду.

Судом також установлено, що 15 травня 2008 року Шевченківським районним судом м. Чернівці задоволено позов банку до ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором та стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 766 714,13 грн. При цьому судом встановлена одностороння відмова відповідача ОСОБА_1 від виконання своїх кредитних зобов'язань, в свою чергу ОСОБА_3 по тому позову судом визнано неналежним відповідачем. Вказане рішення суду сторонами не оскаржувалось, набуло чинності та спрямоване на виконання.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 5 зазначеної статті дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

За змістом ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, іпотека є способом задоволення забезпечених нею вимог іпотекодержателя (отримання виконання) за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання.

Враховуючи зазначені обставини справи та вимоги закону, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позову шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 з приводу того, що відповідачі уклали договір іпотеки з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і передали в іпотеку належне їм майно згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 31 липня 2007 року, кожний з них по ? ідеальній частці в будинку за адресою: АДРЕСА_1 в забезпечення виконання зобов'язань за різними кредитними договорами відповідно до п. 2.1 та п. 2.2 договору іпотеки №011/0001/21587/587/588 від 31 липня 2007 року, оскільки з пунктів 6.1. та 6.2. договору іпотеки вбачається, що предметом іпотеки виступають житловий будинок площею 259,9 кв. м та земельна ділянка, площею 0,0667 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та які належать відповідачам на праві спільної часткової власності. При цьому в даному випадку іпотекодержатель з метою задоволення своїх вимог відповідно до п.16.7.1. договору іпотеки має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь зобов'язань за кредитним договором, вони не будуть виконані, а також відповідно до п.16.9. договору у разі звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення. Цим самим спростовуються доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що вона не є належним відповідачем по даній справі, що встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 травня 2008 року, оскільки вона, відповідно до умов договору іпотеки, фактично надала свої частки житлового будинку та земельної ділянки в рахунок забезпечення виконання зобов'язань як за власним кредитним договором №№014/0001/74/40910, так і за кредитним договором ОСОБА_1 Крім того, зазначене рішення суду було ухвалено в справі про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності до вимог банку, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Як встановлено судом, обставиною, яка стала підставою для звернення у листопаді 2014 року ПАТ «Райффайзен банк Аваль» до суду з позовом про звернення стягнення виявився факт порушення позичальником ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором, а саме: припинення ним з 31.08.2007 року передбачених договором виплат з погашення чергового платежу за кредитом та відсотків за користування кредитом.

Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України.

Аналогічні положення містяться у п. 6.5. кредитного договору, відповідно до якого банк набуває право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання позичальником умов цього договору.

Аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання (у даному випадку 30 липня 2023 року) вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, оскільки позивач у передбачений законом термін звернувся до суду для захисту своїх порушених прав.

Разом з тим, суд правомірно застосував спеціальну позовну давність строком 1 рік. яка встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Таким чином загальна сума заборгованості відповідача ОСОБА_1 перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором складає 635247,81 доларів США, що складається з наступного: 147200,00 доларів США заборгованість за кредитом, 137335,73 доларів США заборгованість за відсотками, 350712,08 доларів США заборгованість по нарахованій пені.

Водночас відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, максимальний розмір пені пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України, оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Також безпідставними є доводи апеляційних скарг про те, що судом першої інстанції в порушення вимог закону було подвійно стягнуто з відповідачів суму заборгованості шляхом стягнення вказаної заборгованості та звернення стягнення на майно, оскільки згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Наявність рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке не виконане, не може бути перешкодою для звернення стягнення на майно, передане в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом було в порушення вимог закону змінено спосіб виконання рішення із стягнення заборгованості на звернення стягнення є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції не було змінено спосіб виконання рішення суду.

Крім того, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом не було установлено наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, що позбавляє його можливості стягнути грошову суму в іноземній валюті, є безпідставними, оскільки в судовому засіданні представником позивача було додано до матеріалів справи копію відповідної ліцензії, які приєднані до справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу для своїх вимог і заперечень, правильно застосував закон, що регулює спірні правовідносини, та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційних скарг є безпідставними, висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування чи зміни не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України , колегія суддів ,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, інтереси якого на підставі довіреності представляє ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :