Справа № 185/7346/14-ц
Провадження № 2/185/206/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2015 року

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Перекопського М. М.,

за участю секретаря судового засідання Волошиної К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді у приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики грошей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та розірвання договору позики, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 14 лютого 2014 року він уклав з відповідачем договір позики, відповідно до якого надав в борг ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 54700грн., а відповідач зобовязався повернути грошові кошти позивачу не пізніше 14 лютого 2015 року шляхом внесення щомісячних платежів згідно графіка погашення боргу. Позивач зазначає, що відповідачем порушено зобовязання з повернення коштів, оскільки відповідач сплатив лише один внесок на суму 1520 грн., решта суми залишилася не сплаченою. Відповідно до умов договору позики, в разі неповернення грошей у строки, визначені у договорі, позичальник сплачує плату за користування позикою, яка складає 1% в день від суми простроченої заборгованості і нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем. Тому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 53560грн. та плату за користування грошовими коштами у розмірі 3393,40 грн.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою у якій, згідно уточнених позовних вимог, просив визнати недійсним та розірвати договір позики грошей, укладений 14.02.2014 року між ним та позивачем, стягнути з ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач за зустрічним позовом зазначив, що 20.02.2013 р. він уклав договір позики з ПП ОСОБА_4 на суму 6000 грн., які повинен був повернути у строк до 14 лютого 2014 року, проте вчасно всю суму позики він не повернув, тому 14 лютого 2014 року його вимусили укласти новий договір з ОСОБА_1, а також вимусили надати розписку про отримання коштів у сумі 54700 грн. Позивач за зустрічним позовом вважає, що між ним та ОСОБА_1 було укладено вдаваний правочин, тому просить задовольнити його позов.

У судове засідання представник позивача за первісним позовом не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити.

Відповідач за первісним позовом у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги за первісним підлягають задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2014 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач надав в борг відповідачеві грошові кошти у сумі 54700грн., а відповідач зобовязався повернути грошові кошти позивачу не пізніше 14 лютого 2015 року. Договором визначено обов'язок позичальника повернути позику частинами шляхом внесення платежів, розмір яких та дата сплати визначені графіком погашення боргу (п.4.2 договору). Позивач виконав свої зобовязання за договором позики та надав відповідачу обумовлену договором суму позики, що підтверджується розпискою та умовами договору, а саме п. 3.1 та п.7.5, згідно яких ОСОБА_5 отримав грошові кошти до підписання договору /а.с.83,84/.

Як зазначає позивач, відповідач не повернув грошові кошти у строки, встановлені графіком, сплативши лише один внесок у розмірі 1520 грн. Отже відповідач не належним чином виконав зобов'язання з повернення коштів.

Згідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ч. 2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як передбачено ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, позичальник зобов'язаний виконувати договір позики у відповідності до його умов та вимог закону.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оскільки відповідач повинен був повернути суму позики не пізніше 14.02.2015 року шляхом внесення щомісячних платежів, проте не виконав умов договору позики щодо повернення коштів у порядку та розмірах, визначених графіком, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення суми боргу підлягають задоволенню.

Відповідно до п.5.2 договору позики, укладеного між сторонами, після закінчення строків, вказаних в договорі (п.4.2), позичальник сплачує плату за користування позикою, яка складає 1% в день від суми простроченої заборгованості і нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем .

Розрахунок плати за користування грошима від суми кожного несплаченого платежу за договором позики позивачем зроблено вірно, тому до стягнення з відповідача на користь позивача належить 3393,40грн. в рахунок плати за користування грошима.

Суд не приймає доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що ним сплачено кошти на суму 11280 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором позики, оскільки ці доводи не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Ксерокопії квитанцій, надані відповідачем ОСОБА_2 не є належними доказами у розумінні ст.ст. 59, 64 ЦПК України, оскільки суду не надано їх оригінали, а копії належним чином не завірені.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним, розірвання договору позики та про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Як на підставу своїх вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 посилався на те, що правочин від 14 лютого 2014 року між ним та ОСОБА_1 був удаваним, а саме: укладеним з метою приховати інший правочин. Також ОСОБА_2 зазначав, що підписати договір та розписку про отримання коштів його змусили.

У відповідності до ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Позивачем за зустрічним позовом не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що свідчать про наявність ознак удаваного правочину, а також на підтвердження примусу його до укладення договору позики, тому зустрічний позов задоволенню не підлягає. Крім того, ОСОБА_5 не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди з боку ОСОБА_1, тому позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем за первісним позовом сплачено судовий збір у сумі 569грн. 54 коп., тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст.10,11,57,60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики - задовольнити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним та розірвання кредитного договору - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 14 лютого 2014 року у сумі 53560 (п'ятдесят три тисячі п'ятсот шістдесят) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 плату за користування грошовими коштами у розмірі 3393 (три тисячі триста дев'яносто три) грн.40 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 569 (п'ятсот шістдесят дев'ять) грн. 54 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_6

Згідно з оригіналом. Суддя М.М. Перекопський