У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Кафідової О.В., Леванчука А.О., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 23 листопада 2011 року між ним та ОСОБА_7 було укладено договір позики, за яким він позичив останній кошти у розмірі 43 980 грн, які вона зобов'язалася до 20 травня 2014 року повертати рівномірними частинами по 1 500 грн. щомісяця до 20 числа кожного місяця. На виконання цієї домовленості відповідачем була складена розписка. Однак у визначений строк ОСОБА_7 кошти не повернула, у зв'язку з цим позивач просив стягнути з неї 31 880 грн. заборгованості за договором позики та 3 300 грн. штрафу.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року рішення міського суду скасовано і ухвалено нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6, з інших підстав.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають цим вимогам.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Під час розгляду місцевим судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_7 на підставі трудового договору № 5897 з 4 жовтня 2006 року по 28 листопада 2011 року працювала продавцем у фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 23 листопада 2011 року між сторонами, як фізичними особами, було укладено договір позики, за яким ОСОБА_6 позичив ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 43 980 грн., а остання зобов'язалася їх повернути у строк до 20 травня 2014 року рівними частинами по 1 500 грн. щомісяця до 20 числа кожного місяця (а. с. 5). На виконання цього договору ОСОБА_7 склала розписку (а. с. 6).

Судом також встановлено, що у наявному у матеріалах справи оригіналу договору позики, відсутній підпис позивача ОСОБА_6

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не довів суду належними і допустимими доказами, як факту укладення договору позики між ним та відповідачем, так і передачу грошових коштів останній.

У свою чергу, апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні, послався на порушення допущені місцевим судом під час розгляду справи та про передчасність ухваленого ним рішення, у той же час сам ухилився від розгляду справи по суті, чим порушив вимоги ст. ст. 60, 212, 303, 316 ЦПК України.

При цьому судами обох судових інстанцій було залишено поза увагою, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року, у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відмовляючи у стягненні боргу, суди не врахували, що відповідач вчинила підпис про отримання коштів у борг, а позикодавцем за борговою розпискою є та особа, яка цю розписку пред'являє, у даній справі - позивач.

Вирішуючи даний спір, суди не врахували вищезазначеного та у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України <nau://ukr/1618-15> ухвалили рішення на основі не повно з'ясованих обставин у справі. При цьому суди неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню. До того ж суди належним чином не перевірили доводів позивача, на які він посилався як на підставу подання даного позову до суду.

Отже, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди залишили поза увагою вищенаведене, а тому оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення цих судів підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, задовольнити.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська Судді: О.В. Кафідова А.О. Леванчук В.А. Нагорняк Т.О. Писана