АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5649/15 Справа № 2-321/12 Головуючий у 1 й інстанції - Савченко В. О. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

жовтня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі - Добролюбовій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 січня 2015 року та на додаткове рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 червня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

12 жовтня 2011 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Вточнивши позовні вимоги просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь суму боргу в розмірі 78 732 гривні 17 коп.; 3 % річних у розмірі 10 213 гривень 17 коп.; заборгованість внаслідок інфляційних процесів у розмірі 13 132 гривень 46 коп. та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 07 листопада 2008 року, між її чоловіком ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_4 передав, а відповідач прийняв грошові кошти у розмірі 7 000 (сім тисяч) доларів США, що складає в гривні станом на 23 квітня 2014 року (курс НБУ 1 долар США = 11,247453 гривень) - 78 732,17 гривень та зобов'язався повернути її чоловікові ОСОБА_4 вказану суму грошей до 07 листопада 2009 року, що підтверджується розпискою. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_4 помер. Згідно до свідоцтва про право власності, вона є єдиним спадкоємцем та власником спадкового майна, що залишилося після смерті її чоловіка. Таким чином, вона вважає, що має право на отримання суми боргу по вищевказаному договору позики, а саме 78 732,17 гривень. 07 листопада 2009 року вона звернулась до відповідача з проханням виплатити їй борг, але відповідач відмовився повертати борг у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 помер. На даний час зобов'язання по розписці відповідачем ОСОБА_3 не виконані.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 січня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - відмовлено (а.с.87-88)

Додатковим рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 червня 2015 року стягнуто с ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 969,78 грн. (а.с. 104).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 січня 2015 року та додаткове рішення від 08 червня 2015 року, ухваливши нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. а.с. 90-91, 110-113).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позову, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розписки від 07 жовтня 2008 року (а.с. 11), ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 за договором позики грошову суму в розмірі 7 000 доларів США та зобов'язується повернути отриману суму до 07 листопада 2009 року.

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_1 (а.с. 13), вбачається, що ОСОБА_4 у віці 70 років, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер в м. Дніпродзержинську, Дніпропетровської області, про що в Книзі реєстрації смертей 24 березня 2009 року зроблений відповідний актовий запис за № 228.

З копії витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 27 листопада 2009 року, виданого Третьою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою (а.с. 9), вбачається, що ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем майна, що залишилось після смерті її чоловіка ОСОБА_4.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що в судовому засіданні позивач жодними належними доказами не довела факт передачі та отримання відповідачем коштів, а сама по собі розписка не є підтвердженням укладання договору, оскільки текст розписки містить розбіжності щодо дати укладання та дописані самою позивачкою відомості, що гроші передавалися в її присутності.

Однак з такими висновками суду 1 інстанції колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Позивачка є єдиною спадкоємицею після померлого чоловіка ОСОБА_4, а тому згідно статті 1216 ЦК України, до неї перейшли права та обов'язки її померлого чоловіка, в тому числі й право вимоги за спірним договором.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач заперечував проти позову та посилався на те, що кошти в сумі 7000 доларів США він фактично не отримував від ОСОБА_4, більше того не отримував грошові кошти АДРЕСА_1 в присутності позивача ОСОБА_2 Він писав розписку 07.11.2008 року на позику 7000 доларів США. Кошти необхідні були для внесення передплати за металобрухт. Він написав розписку ОСОБА_4, в себе в офісі АДРЕСА_2 в присутності співробітників, а ОСОБА_4, поїхав додому за грошима. Коли мова зайшла з контрагентами про вартість всієї партії металобрухту, то він відмовився купувати, та повідомив ОСОБА_4 по мобільному телефону, щоби він не віз гроші та залишався вдома, що той так і зробив. Розмова була в присутності свідків. Він забув про розписку, тому не вимагав її повернути або порвати. Кошти від ОСОБА_4. він так і не отримав, а тому вважає, що позов є безпідставним. З зазначеними запереченнями погодився суд 1 інстанції.

Однак, з матеріалів справи вбачається та визнано відповідачем ОСОБА_3, що він дійсно власноручно і добровільно написав та підписав розписку 07.11.2008 року про позику грошей у ОСОБА_4 у сумі 7 000 доларів США. на умовах, зазначених у розписці.

Виходячи з презумпції достовірності правочину, апеляційний суд критично ставиться до твердження відповідача про відсутність позики як такої, та вважає висновки суду щодо цього такими що не відповідають фактичним обставинам по справі, оскільки згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст. 1051 ЦК України).

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

У правовому висновку про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Отже, власноручно написана відповідачем розписка, оригінал якої знаходиться у позивачки, є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів.

Відповідач же, не погоджуючись з заявленими позовними вимогами, спірний правочин не оспорював, судом недійсним він не визнаний, а тому згідно зі ст.. 204 ЦК України, він є правомірним, та підлягає виконанню відповідно до його змісту та закону.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, а його висновки невідповідають обставинам справи, рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 26 січня 2015 року та додаткового рішення від 08 червня 2015 року підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, яким слід стягнути з відповідача на користь позивача, з урахуванням положень ст..ст. 526, 545, 625, 1047-1049 ЦК України та розрахунків наведених позивачкою, заборгованість за договором позики в сумі 78732,17 грн., три процента річних в сумі 10213,17 грн., а у задоволенні позову в частині стягнення суми індексу інфляції - відмовити, оскільки, як вказано в розписці, сума заборгованості є в доларах США, а тому індексації не підлягає.

Крім того, відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Отже, враховуючи положення ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 171,4 грн. в повернення сплачених нею судового збору та витрат на ІТЗ, а також з урахуванням стягнутої суми - 838,45 грн. судового збору на користь держави.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 січня 2015 року та додаткове рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 червня 2015 року - скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 78732,17 грн., три процента річних в сумі 10213,17 грн. та судові витрати в сумі 171,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі - 838,45 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_2 - відмовити, а апеляційну скаргу - відхилити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: