Є.У. №366/333/15-ц;
Пр. №2/366/91/15
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 липня 2015 року Іванківський районний суд Київської області в складі : головуючої судді Тетервак Н.А.,

при секретарі - Мельниченко Т.В.,

за участю сторін: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача-Назаренка В.В.,

представника відповідачки ОСОБА_2- ОСОБА_3,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в смт. Іванків справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

06 лютого 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою суду від 27.07. 2015 року позов в частині вимог до відповідача ОСОБА_4 залишено без розгляду.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те,що до Іванківського районного суду з позовом звернулися ОСОБА_4 та ОСОБА_2В.(представник ОСОБА_4В.) про стягнення з нього заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди,спричиненої несвоєчасною виплатою заробітної плати,мотивуючи тим,що з січня 2014 року ОСОБА_4 працював у нього різноробочим,отримував мінімальну заробітну плату,проте,з 12.06. 2014 року він перестав нараховувати та виплачувати ОСОБА_4 заробітну плату,що завдало ОСОБА_4 моральну шкоду.

Зазначені відомості відповідачі постійно поширювали у селі,де він є районним депутатом та користується довірою та повагою місцевих людей.

Неправомірні дії Відповідача 1 та Відповідача 2 принизили його честь та гідність,ділову репутацію, так як він є не тільки підприємцем ,але й районним депутатом.

Крім звернення до суду, Відповідач 1 та Відповідач 2 також почали розповсюджувати про нього чутки серед односельчан щодо того,що він образив бійця АТО і через нього той страждає,хоча він ніякого відношення до зарплати ОСОБА_4 та його забезпечення не має.

Фактично Відповідач 1 та Відповідач 2 принизили його перед іншими людьми та поширили стосовно нього відомості,що він скоїв злочин,не виплативши заробітну плату.

Він сильно хвилювався,переживав і на запитання про те,чи скоював він злочин,повинен був постійно виправдовуватися перед односельчанами.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими,не забороненими законом засобами,захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Право кожного на повагу до його честі та гідності визначено в ст. 28 Конституції України.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 вересня 1990 року №7 «Про застосування судами законодавства,що регулює захист честі,гідності і ділової репутації громадян та організацій», з подальшими змінами,суди повинні з»ясовувати чи порочать поширені відомості про спростування яких пред»явлено позов,честь, гідність або ділову репутацію позивача та чи відповідають вони дійсності. Під поширенням відомостей,що принижують честь, гідність та ділову репутацію особи, слід розуміти повідомлення їх в любій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній особі.

Неправомірними діями Відповідача 1 та Відповідача 2 йому завдана моральна шкода, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях,порушенні душевної рівноваги,у зв»язку з тим,що він був ображений та принижений в присутності односельчан,примушений був виправдовуватися перед ними, позивач просить,відповідно до ст. 23 ЦК України,Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» від 31.09.1995 року стягнути з відповідачів моральну шкоду в сумі 20 000, 00 грн.

Позивач просить визнати,що поширені ОСОБА_4 та його представником ОСОБА_2 відомості,що він, ФОП ОСОБА_1 фактично вчинив злочин, не виплативши своєчасно заробітну платню,не відповідають дійсності та принижують його честь,гідність та ділову репутацію.

Стягнутим з ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_2 солідарно на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000,00гривень.

В судовому засіданні позивач та представник позивача(за усним клопотанням) позов підтримали.

Позивач суду пояснив.що він є приватним підприємцем. Його діяльність пов»язана з торгівлею,тобто, він має магазин в с.Розважів Іванківського району Київської області. Крім того, він є депутатом районної ради від виборців села Розважів. Його дружина, ОСОБА_1 ОСОБА_5,також є приватним підприємцем, який має в селі Розважів пилораму. Він ніякого відношення до пилорами ОСОБА_5 не має. Оскільки його дружина хворіє,то він часто замість неї керував на пилорамі, але ніякої посади він там не займає. ОСОБА_4 і ОСОБА_2, знали, що власником пилорами є його дружина. ОСОБА_4 укладав договір не з ним, а з його дружиною. Відомість про зарплату також видавала його дружина. ОСОБА_2 не могла про це не знать. Влітку минулого року, з чуток,що ходили в селі, вони з дружиною чули, що нібито ОСОБА_4 поїхав в зону антитерористичних дій. Сам ОСОБА_4 не приходив ні до нього, ні до його дружини,хоча мав діяти по закону. Проте, з минулого року, ОСОБА_2 почала поширювати по селу відомості,що він не заплатив її співмешканцю ОСОБА_4 заробітну плату. ОСОБА_2 приблизно у вересні 2014 року підходила до нього,щоб він заплатив ОСОБА_4 зарплату, але у неї не було довіреності від ОСОБА_4 і він сказав,що без довіреності він зарплату не виплатить. Так як між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 незрозуміло які стосунки, вони не зареєстровані, хто і де живе теж не ясно, то він думає,що ОСОБА_4 не хотів, щоб ОСОБА_2 отримала його зарплату,так як спочатку не дав їй довіреність,потім ОСОБА_4 і сам міг отримати зарплату, але жодного разу за зарплатою не звертався: поки ОСОБА_4 був в АТО,він тричі приїжджав у відпустки, але до нього ОСОБА_4 не приходив жодного разу. Потім він сам чув,що ОСОБА_4 говорив,що зарплата йому не потрібна.

Коли до нього звернулася ОСОБА_2,то він, як депутат районної ради,сказав,що трудова книжка ОСОБА_4 повинна залишатися на роботі,так як йому рахують стаж. Коли ОСОБА_2 вимагала,щоб він видав їй заробітну плату ОСОБА_4, він сказав ОСОБА_2, що у неї немає довіреності від ОСОБА_4. Про те,що він,ОСОБА_1 до зарплати ОСОБА_4 не має ніякого відношення, він ОСОБА_2 не говорив. Якби у неї була довіреність, то тоді б він сказав,що зарплату має платити не він, а його дружина.

Проте,ОСОБА_2 не зупинилася, вона поїхала в Іванківську районну державну адміністрацію та в районну раду,де скаржилася на нього, а потім його викликали і він повинен був виправдовуватися,що ОСОБА_4 у нього не працював. Всі ці пояснення принижують його честь та гідність, виставляють перед людьми як «двухлічну» особу, оскільки він займається активною політичною діяльністю,встановив загиблим односельчанам пам»ятник.

Не зупинилася ОСОБА_2 на скаргах до адміністрації, вона подала позов до суду. На позов ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати він надав до суду заперечення,в якому вказав,що він позов не визнає,так як ОСОБА_4 у нього ніколи не працював, але суддя не прочитала його заперечення. Пізніше у цій справі було замінено його як відповідача належним відповідачем. Районний суд визнав його дружину винною у невиплаті зарплати та стягнув з його дружини суму невиплаченої заробітної плати і моральну шкоду, але дане рішення скасовано апеляційним судом, як незаконне.

Такими протиправними діями відповідачів йому та його дружині нанесена моральна шкода. Після цих подій його дружина захворіла, їй видалили одну нирку, а він був її донором, що призвело до моральних страждань. Він заявив позов про стягнення моральної шкоди не ради особистого збагачення, а щоб захистити свою честь,а кошти він віддасть на благодійність.

Представник позивача за усним дорученням - ОСОБА_6, - позов підтримав. Доповнив покази позивача, стверджуючи,що ОСОБА_4 не перебував у трудових відносинах з ОСОБА_1,а отже, ОСОБА_1 не мав платити йому заробітну плату. ОСОБА_4-доросла людина, йому більше 18 років, а тому мав знати, де він працює, хто є його роботодавцем.

Представник відповідачки ОСОБА_2 позов не визнав та пояснив суду,що його довірителька ОСОБА_2 та ОСОБА_4 тривалий час проживають разом,у фактичних шлюбних відносинах. Живуть вони в с.Розважів Іванківського району Київської області, у квартирі,що належить ОСОБА_2 ОСОБА_4 працював на пилорамі в с.Розважів, яка належить ОСОБА_7, але ОСОБА_2 про це дізналася лише в суді, коли слухався позов про стягнення заробітної плати. До того часу, ОСОБА_2, була впевнена,що пилорама належить ОСОБА_7 О,В., оскільки той керував всією роботою. ОСОБА_4 працював на пилорамі в 2014 році,і так як ОСОБА_1 давав йому роботу,то він був впевнений,що він є його роботодавцем. Коли ОСОБА_4 призвали у Збройні Сили,а точніше, в АТО,то він попросив свою дружину ОСОБА_2 отримати заробітну плату. І ОСОБА_4, і ОСОБА_2 не обізнані в праві, а тому вважали, що достатньо буде ОСОБА_2, як дружині, просто звернутися до керівника пилорами,щоб ОСОБА_4 виплатили зарплату,що ОСОБА_2 спочатку і зробила. Оскільки ОСОБА_1 дав незрозумілу відповідь,то ОСОБА_2 почала зверталася за захистом прав ОСОБА_4,та своєї сім»ї, в інші державні установи. Потім вона звернулася за консультацією до адвоката, і він писав їй позов до суду. ОСОБА_4 дав ОСОБА_2 довіреність на стягнення заробітної плати з ОСОБА_1, а коли вияснилося,що роботодавцем є ОСОБА_7,то було замінено відповідача ,а ОСОБА_4 дав ОСОБА_2 інше доручення,вже до ОСОБА_7

ОСОБА_2 не мала умислу на поширення відомостей, щодо ОСОБА_1, що принижують його честь,гідність та ділову репутацію, і цього не робила, оскільки мала інформацію від ОСОБА_4, що той працював на пилорамі у ОСОБА_1, а ОСОБА_1 довгий час умовчував, що власником пилорами,якою фактично керує він, є його дружина - ОСОБА_8, -своєю поведінкою ввів ОСОБА_2 в оману, яка добросовісно помилялася щодо особи, яка не виплачує зарплату ОСОБА_4,тобто,порушує його права. Зарплата ОСОБА_4 була виплачена лише в січні 2015 року,хоча в АТО його призвали в червні 2014 року, а звертатися в суд та в державні установи за захистом прав ОСОБА_4 ОСОБА_2 мала право,наданою довіреністю.

Вислухавши позивача,представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов»язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України,не посягати на права і свободи,честь і гідність інших людей.

Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Стаття 269 Цивільного кодексу України встановлює, що кожній особі від народження або за законом належать особисті немайнові права. Особисті немайнові права не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов»язані із фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав. Не може бути позбавлена цих прав.

Позивач приватний підприємець ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист його честі, гідності та ділової репутації,як фізичної особи, посилаючись на те, що відповідачка поширювала про нього недостовірну інформацію, а саме,що ОСОБА_4 у нього працював, а він, як роботодавець,не заплатив йому заробітну плату за період,коли згідно Указу Президента «Про часткову мобілізацію», ОСОБА_4 був мобілізований та перебував в зоні антитерористичної операції на сході України, і ніби-то від цього ОСОБА_4 страждав. Дії ОСОБА_2 виражалися в тому,що вона про це розповідала односельцям, а також зверталася Іванківську районну державну адміністрацію, в районну раду,депутатом якої він є, а потім з позовом до суду,де він мав виправдовуватися, пояснювати,що ОСОБА_4 у нього ніколи не працював, і це принижувало його честь, гідність, та ділову репутацію, внаслідок чого він страждав, втратив сон та спокій.

Ст. 277 ЦК України встановлює, що фізична особа особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Позивач просить суд встановити,що поширена ОСОБА_2В інформація,що він,ФОП ОСОБА_1 фактично вчинив злочин не виплативши своєчасно заробітну плату,не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність та ділову репутацію, а також стягнути моральну шкоду у сумі 20 000 грн.

В абз.4 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02. 2009 р.»Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Верховний Суд роз»яснив, що беручи до уваги конституційні положення( ст. 32 Конституції) про судовий захист права на спростування недостовірної інформації особи та членів її сім»ї, суди при вирішенні справ про захист гідності,честі та ділової репутації повинні забезпечити баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань,з одного боку, та правом на повагу до людської гідності,конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя,судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до п.2 даної Постанови,при розгляді справ про захист гідності,честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні точно і неухильно застосовувати положення Конституції України,Цивільного кодексу України,законів України від 16 листопада 1992 року №2782-ХІІ «Про друковані засоби масової інформації(пресу)в Україні»,від 2 жовтня 1992 року №2657-ХІІ»Про інформацію»,від 21 грудня 1993 року №3759-ХІІ»Про телебачення і радіомовлення» та інші нормативно-правові акти,що регулюють вказані суспільні відносини.

Крім того,враховуючи положення статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 19967 року №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз»яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».

Ст. 277 ЦК України не дає тлумачення, що значить термін «поширення інформації». Таке роз»яснення містилося в п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»,з якого слідує,що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі,що юридичним складом правопорушення,наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

А)поширення інформації,тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

Б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи,тобто,позивача;

В)поширення недостовірної інформації,тобто такої,яка не відповідає дійсності;

Г)поширення інформації,що порушує особисті немайнові права,тобто або завдає шкоди відповідним немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі,передання по радіо,телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням засобів телекомунікаційного зв»язку; викладення в характеристиках,заявах,листах,адресованих іншій особі; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширення інформації також є вивішування(демонстрація) в громадських місцях плакатів,гасел,інших товарів, а також розповсюдження серед людей листівок,що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватися її поширенням,якщо особа, яка повідомила цю інформацію,вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво,тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності(неповні або перекручені)( абз.5 п.15 Постанова Пленуму Верховного Суду №1 від 27.02. 2009р).

Отже, як вказано в п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду №1 від 27.02. 2000 р., підставою для задоволення позову про захист честі,гідності та ділової репутації склад правопорушення, за яке може наступити відповідальність,є сукупність 4-х обставин, а не хоча б одна із перерахованих.

З позовної заяви слідує,що ОСОБА_2 звернулася до позивача ФОП ОСОБА_1, про виплату її співмешканцю ОСОБА_4, який працював різноробочим на пилорамі в селі Розважів Іванківського району Київської області, заробітної плати,оскільки той сам не міг звернутися,так як був призваний на військову службу в АТО, і як пояснив позивач, він відповів ОСОБА_2,що в неї немає довіреності,а тому виплатити зарплату він не може.

Про те,що ОСОБА_2 неодноразово зверталася за виплатою заробітної плати до ОСОБА_1, спочатку без довіреності, а пізніше з довіреністю, сторонами не заперечується, та було підтверджено рішенням Іванківського районного суду від 12 лютого 2015 року про стягнення заробітної плати.

Отже, суду слід встановити:

-Чи дійсно існували явища та події, які оспорює позивач,тобто, чи інформація є достовірною;

-Яким чином ця інформація була поширена і ким;

-Чи вказана інформація порочить честь та гідність,принижує ділову репутацію фізичної особи -підприємця ОСОБА_1

З матеріалів цивільної справи №33/3598/14-ц;Пр.№2/366/14/15 вбачається,що ОСОБА_4 дійсно працював робітником пилорамного цеху в с.Розважів Іванківського району Київської області, у фізичної особи-підприємця ОСОБА_8,але позов від 02 .12. 2014 року спочатку пред»явлено до ОСОБА_1,пізніше-суд замінив відповідача належним відповідачем, з чого слідує,що інформація про роботу ОСОБА_4 у ОСОБА_1 не відповідає дійсності,неповна.

Позивач стверджує,що відповідачка поширювала інформацію,що він,ОСОБА_1, не виплачує ОСОБА_4 заробітну плату серед односельців та скаржилася в державні установи,такі, як адміністрація та районна рада.

Ні в позовній заяві, ані в своїх поясненнях, позивач не навів яким способом ОСОБА_2 поширювала оспорювань інформацію,не назвав жодного прізвища, кому саме із односельчан ОСОБА_2 повідомила та яким способом, що ОСОБА_1 не платить зарплату ОСОБА_4, тобто,факт поширення інформації, яку оспорює позивач, в суді не підтверджено.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади,органів місцевого самоврядування та посадових осіб і службових осіб цих органів,що зобов»язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов»язок або захистити свої права,свободи чи законні інтереси,тягне відповідальність,передбачену законодавством України.

Відповідно до абз. 3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду від 27.02. 2009р №1 слідує, що інформація,зазначена у позовній заяві чи іншій заяві,адресованій суд, а також в процесуальних документах(запереченнях на позов,апеляційних чи інших скаргах),може бути підставою для захисту гідності,честі чи ділової репутації,за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред»явленого позову і стосується його предмета,були доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку,встановленому процесуальним законом.

З матеріалів цивільної справи №33/3598/14-ц;Пр.№2/366/14/15 вбачається,що ОСОБА_4,через представника ОСОБА_2,звернувся 02.12. 2014 року про стягнення заробітної плати з ФОП ОСОБА_1,тобто, інформація про несплату заробітної плати була підставою та предметом судового спору..

З Трудового договору між працівником і фізичною особою,яка використовує найману працю від 01.04. 2014 року( а.с. 48), вбачається,що ОСОБА_4 дійсно працював робітником пилорамного цеху в с.Розважів Іванківського району Київської області, у фізичної особи-підприємця ОСОБА_8,але позов від 02 .12. 2014 року пред»явлено до ОСОБА_1, з чого слідує,що інформація про роботу ОСОБА_4 у ОСОБА_1 не відповідає дійсності,неповна.

Отже, ОСОБА_2 зверталася в суд з позовом до ФОП ОСОБА_1, з метою захисту права ОСОБА_4 на отримання винагороди за працю,який був впевнений,що працював саме у ОСОБА_1, що підтверджено довіреністю від 26.11. 2014 року,наданою ОСОБА_4, який уповноважив ОСОБА_2 вирішити питання заробітної плати з роботодавцем ОСОБА_1( а.с. 8,Справа №366/3598/14).Довіреність посвідчена секретарем виконкому Тетерівської сільської ради,з чого слідує,що не лише ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були переконані,що пилорама належить ОСОБА_1, але інші жителі села та посадові особи сільської ради.

Відповідно до ч.2 ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі,мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК,ч.1 ст. 60 України кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,встановлених цим Кодексом.

Позивач стверджує,що відповідачка поширювала інформацію про те,що він,ОСОБА_1, не виплачує ОСОБА_4 заробітну плату односельцям та скаржилася в державні установи, такі як адміністрація та районна рада.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України сторони зобов»язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться,-до початку розгляду справи по суті.

На двох попередніх судових засіданнях:06.03. 2015 р.( а.с. 19) та 16.07. 2015 року( а.с. 69-71) позивачу було запропонована надати суду докази,чи заявити клопотання про їх витребування,що підтверджують позовні вимоги, в строки, які дозволять відповідачу підготувати спростування, проте,позивач таких доказів не надав.

Відповідно до ч.4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Ні в позовній заяві, ані в своїх поясненнях, позивач не назвав жодного прізвища, кому саме із односельчан ОСОБА_2 повідомила,що ОСОБА_1 не платить зарплату ОСОБА_4. О.В., а тому відповідач був позбавлений можливості подати докази, які спростовують доводи позивача , окрім своїх пояснень.

З пояснень представника відповідачки вбачається,що ОСОБА_4, співмешканець відповідачки, працював в с.Розважів Іванківського району та проживав в цьому ж населеному пункті,що підтверджено вище наведеним Трудовим договором від 01.04. 2014 року(у спр.№366/3598/14-ц),укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, а також довідками з місця проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2,наданими позивачем( а.с. 14,15),а тому посилання позивача,що він не знав де і з ким проживає ОСОБА_4,не відповідає дійсності. З тих же пояснень представника відповідача слідує,що ОСОБА_4 працював на пилорамі,яка по документах, про що відповідач дізнався лише в суді, зареєстрована на дружину ОСОБА_1 ОСОБА_9, яка на вказаному об»єкті ніколи не появлялася, а фактично керував пилорамою, і керує, ОСОБА_1, і жителі села Розважів та навколишніх сіл були впевнені, що пилорама належить саме йому,оскільки документів у нього не провіряли. Бланк Трудового договору ОСОБА_4 давав ОСОБА_1, а хто там підписаний,то ОСОБА_4, як людина не обізнана у законах, не звертав увагу.

З пояснень позивача ОСОБА_1 вбачається,що його дружина,ОСОБА_8, часто хворіла, а тому на пилорамі він часто її підміняв. Як часто відбувалися такі підміни, сторони не довели,але з пояснень позивача слідує,що посади на пилорамі він не мав, керував пилорамою без документів,не офіційно.

У підтвердження факту,що дружина тяжко хвора,позивач надав Виписку із медичної картки стаціонарного хворого №1632,з якої слідує,що ОСОБА_8, 16.05. ІНФОРМАЦІЯ_1 ,яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2,з 12.03. 2015 року по 02.04. 2015 року знаходилася на стаціонарному лікуванні в «Національному інституті хірургії та транспланталогії ім.. ОСОБА_10» з діагнозом: Хр.гломерулонефрит,ХНН 4 ст.,пролонг.ГД та трансплантацією нирки 21.04. 2009 року. Супутній:Вторинна артеріальна гіпертензія,гіпертонічна хвороба 2 ст.СН 1 ст.

Отже, твердження позивача,що його дружина часто та тривалий час хворіла,що їй видалено нирку, а він хвилюється за її стан, дійсно підтверджується вказаною довідкою,проте, стан здоров»я ОСОБА_8 не спричинений вимогою працівника виплатити йому заробітну плату, оскільки дружина позивача хворіє щонайменше з 2009 року, коли проведено трансплантологію нирки.

Той факт,що пилорамою в селі Розважів Іванківського району Київської області керує позивач ОСОБА_1В,а не його дружина ОСОБА_8 підтверджується показами самого ж позивача, який пояснював,що він не міг виплатити зарплату ОСОБА_4,оскільки ОСОБА_2 не надала довіреності.

Всі пояснення позивача зводяться до того, що він виплатив би, або ж не виплатив би, і не допускалося,що це мала робити ОСОБА_8.

Стаття 271 Цивільного кодексу України встановлює,що зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно,на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

ОСОБА_1, який є депутатом районної ради,приватним підприємцем, але звернувся до суду з позовом про захист його честі,гідності та ділової репутації, як фізична особа, не пояснив ОСОБА_11, що за зарплатою вона чи ОСОБА_4 мають звертатися до його дружини,так як та є офіційним роботодавцем,хоча позивач демонструє,що він приватна особа, яка не має ніякого відношення до зарплати ОСОБА_4, але суд вважає, що оскільки ОСОБА_1 є районним депутатом, а ОСОБА_11 та ОСОБА_4 його виборці,крім того, він часто,а можливо і постійно, керує пилорамою, то звернення ОСОБА_11 до позивача з вимогою про сплату заробітної плати,-не є приватним питанням ОСОБА_4 і не стосується і не давало йому право поводити себе на власний розсуд,оскільки проблема ОСОБА_4 не стосувалася приватного життя ОСОБА_1, а саме: не міг ОСОБА_1 утаювати,що власником-роботодавцем є ОСОБА_8.

Звинувачуючи суд в неуважному прочитанні його зауважень,які він виклав у своєму запереченні на позов по справі ОСОБА_4 до нього про стягнення заробітної плати, в якому він вказував, що ОСОБА_4 у нього ніколи не працював і він не повинен йому платити зарплату, то слід зауважити, що дійсно,на позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 26.12. 2014 року( а.с. 21 сп.№366/14/15) відповідачем було подано заперечення,в яких відповідач ОСОБА_1 вказує,що Позивач(ОСОБА_4) ніколи у нього не працював та роз»яснив, що посилання,що ОСОБА_4 не забезпечений військовим спорядженням є абсурдним,оскільки він призваний не добровольцем,а мобілізований відповідно до Указу Президента України від 06.05. 2014 року №454»Про часткову мобілізацію». Вказано,що зі сторони Позивача відсутні будь-які докази, які б підтверджували що ОСОБА_4 працював у ФОП ОСОБА_1 Крім того,в даному запереченні ОСОБА_1 процитував положення ст.ст. 57,60,64 ЦПК України.

З даних заперечень, виписки із медичної картки стаціонарного хворого №1632,видана 02.04. 2015 року гр..ОСОБА_8, з позовних заяв та пояснень позивача, слідує,що ОСОБА_8, дружина позивача, проживає разом з позивачем в с.Розважів по вул..Нова, 4 Іванківського району Київської області, про що було відомо позивачу. Позивачу ОСОБА_1 також було відомо,що ОСОБА_7 є приватним підприємцем, який утримує пилораму в с.Розважів, якою фактично він же керує, оскільки дружина хворіє,достеменно ОСОБА_1 знав,що ОСОБА_4 працював на пилорамі та хто мав платити йому заробітну плату, але не пояснив цього ні ОСОБА_11, не вказав цього в своїх запереченнях на позов( а.с. 20),відзив на позов від 25.12. 2014 року,в якому ОСОБА_1 спочатку пише,що ОСОБА_4 у нього не працював, а потім,що ОСОБА_4 був у відпустці, але до нього по питанню заробітної плати не звертався,цим самим не виключаючи,що він ніби-то мав би платити йому заробітну плату, якби ОСОБА_4 звернувся (а.с. 21 ,Справа №366/14/15), та у запереченнях від 26.12. 2014 року( а.с. 21-22).

Лише після отримання судом в січні 2015 року довідок з Пенсійного фонду( а.с. 38), довідки з Іванківського районного центру зайнятості (а.с. 39), позивач ОСОБА_1 повідомив суду, що пилорама,на якій працював ОСОБА_4, належить його дружині( а.с. 41),після чого судом було замінено первісного відповідача належним відповідачем( а.с. 32-Ухвала від 15 січня 2015 року).

Отже, доводи позивача про те,що ОСОБА_2 поширювала інформацію чи зверталася в установи по питанню несплати ним заробітної плати ОСОБА_4,не відповідають дійсності,оскільки своєю поведінкою, позивач ввів в оману відповідачку і суд, спонукав відповідачку ходить по установах,щоб захистити своє право,виконати свій громадянський обов»язок, а коли було встановлено,що позивач не є офіційним роботодавцем, відповідача було замінено належним,і ОСОБА_2 не пред»являла вимог до ОСОБА_1

Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України,суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частини другої - п»ятої статті 13 цього Кодексу.

Зокрема, ч.3 ст. 13 ЦК встановлює,що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в іншій формі. Частина 4 ст.13 ЦК встановлює,що при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Також в п. 21 Пленуму Верховного Суду України від 27.02. 2009 р.№1 вказано, що при вирішенні справи про захист честі, гідності та ділової репутації стосовно публічних діячів, суди мають ураховувати практику Європейського суду з прав людини, ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації від 12.02. 2004 року , які наголошують, що оскільки публічні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародних рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися »виставити « себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв»язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча та іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Позивач стверджує,що він є депутатом районної ради, активно займається політичною діяльністю, а інформація, яку поширила ОСОБА_2, шкодить його діяльності,принижує честь,гідність,шкодить авторитету,виставляє його як «двухлічного».

Відповідно до ст.2 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради-представник інтересів територіальної громади,виборців свого виборчого округу.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 лише працював та проживав на території Розважівської сільської ради, але зареєстрований на території Тетерівської сільської ради,проте, ОСОБА_110- і проживає і зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3 та є виборцем цього округу, від якого ОСОБА_1 обраний депутатом районної ради, і в інтересах якої проводить свою політичну діяльність.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради як представник територіальної громади,виборців свого виборчого округу у разі виявлення порушення прав та законних інтересів громадян або інших порушень законності має право вимагати припинення порушень,а у необхідних випадках звернутися до відповідних місцевих органів виконавчої влади,органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, а також до правоохоронних і контролюючих органів та їх керівників з вимогою вжити заходів щодо припинення порушень законності.

Відповідно до ч.3 ст. 15 даного Закону місцеві органи виконавчої влади,органи місцевого самоврядування,їх посадові особи, об»єднання громадян, керівники підприємств,установ, організацій незалежно від форм власності,до яких звернувся депутат місцевої ради, зобов»язані негайно вжити заходів до усунення порушень, а в разі необхідності-до притягнення винних до відповідальності з наступним інформуванням про це депутата місцевої ради.

З огляду на викладене, вважаю,що позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, ст. 28,40,68 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.ст. 13,16,269,271,277 Цивільного кодексу України, п.п. 1,213,14,1516,17,абз. 3 п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи,а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст.ст.2,15 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», керуючись ст.ст. 10,60,88, 208-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про захист честі,гідності,ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -відмовити.

На рішення може бути подано апеляцію до апеляційного суду Київської області через Іванківський районний суд протягом 10 днів з часу проголошення, а особами, які були відсутні під час проголошення рішення - в цей же термін,після отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі подачі апеляції- після прийняття рішення апеляційним судом Київської області.

Суддя: