РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 521/13672/14-ц

№ пр. 2/521/869/15

26 лютого 2014 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Тополевої Ю.В.

за участю секретаря - Борисової Ю.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житла,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений Державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори 10.02.2011 року. Позов обґрунтований такими обставинами.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2009 року, укладеного між нею та ОСОБА_6 Крім позивача, в квартирі зареєстровані та проживають її чоловік - ОСОБА_4 та донька - ОСОБА_5 22.05.2014 року до позивача в квартиру прийшов відповідач ОСОБА_3 з вимогою про звільнення квартири у зв'язку з тим, що він є її власником. Як зазначає позивач, вона позичала у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 23000 дол. США без терміну повернення та виплати процентів за користування коштами, які повертає ОСОБА_3 по теперішній час щомісячними платежами. Вказані кошти не були спрямовані на придбання квартири, а були вкладені в підприємницьку діяльність чоловіка позивача - ОСОБА_4 В рахунок підтвердження і виконання своїх зобов'язань за договором позики, на вимогу ОСОБА_3 позивач 04.12.2010 року оформила на його ім'я довіреність на розпорядження майном строком на один рік. В довіреності позивач надала ОСОБА_3 право бути її представником з питань, пов'язаних з вчиненням правочинів щодо продажу за ціну та на умовах за його розсудом квартири АДРЕСА_1. Однією з умов виконання даної довіреності було отримання належних позивачеві грошей. Однак грошей позивач від ОСОБА_3 не отримала, та відповідач не повідомив про продаж квартири. Як зазначає позивач, довіреність на ім'я ОСОБА_3 була видана нею не в якості дозволу на вчинення конкретної дії, а як підтвердження виконання зобов'язань позивача перед відповідачем за договором позики. Як зазначає позивач, ОСОБА_3 продав спірну квартиру ОСОБА_7, з якою на момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 проживав однією сім'єю, тобто здійснив угоду в своїх інтересах, чим порушив, на думку позивача, її право власності на квартиру. На сьогоднішній день ОСОБА_3 та ОСОБА_7 знаходяться в зареєстрованому шлюбі. Спірна квартира є єдиним місцем проживання для позивача та її сім'ї.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти позову, просив залишити його без задоволення та звернувся до суду від імені ОСОБА_2 з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в якій просив усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з спірної квартири. Зустрічний позов обґрунтований такими обставинами.

ОСОБА_8 є власником квартири АДРЕСА_1. На момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2. До цього моменту ОСОБА_2 проживала в м. Чернігові, та в зв'язку із тим, що сільські умови проживання її не влаштовували, нею було прийнято рішення про придбання собі житла в м. Одесі. Як зазначає відповідач ОСОБА_2, з ОСОБА_3 вони познайомились з приводу купівлі спірної квартири, а не проживали однією сім'єю, як зазначає в своєму позові ОСОБА_1 При укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 передала гроші ОСОБА_3 Як зазначає ОСОБА_2, дружиною ОСОБА_3 вона стала лише 05 лютого 2013 року, а про продаж квартири ОСОБА_1 стало відомо одразу після укладення договору купівлі-продажу, оскільки сторони домовились, що ОСОБА_1 та інші члени її сім'ї будуть проживати в квартирі, поки не вирішать своє житлове питання, за умови, що вони будуть сплачувати всі комунальні платежі. Договір найму житла між сторонами не укладався. Однак ОСОБА_1 та члени її сім'ї продовжують проживати без жодних правових підстав у спірній квартирі, на неодноразові вимоги щодо звільнення житла не реагують. Як зазначає ОСОБА_2, проживання в належній їй на праві власності квартирі сторонніх осіб обмежує її право користування та розпорядження своїм майном, призводить до втручання в її особисте життя та позбавляє її та членів її сім'ї можливості вселитися в належне їй житло.

В судовому засіданні представник відповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заперечував проти зустрічного позову в повному обсязі та просив залишити його без задоволення.

Суд, вивчивши первісну та зустрічну позовну заяви, заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задовольнити неможливо, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 необхідно задовольнити.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 22 травня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрованому в реєстрі за № 1224, ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до п. 3 Договору продаж вищевказаної квартири за домовленістю сторін було вчинено за ціною 11500,00 грн.

18.06.2009 року право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН», реєстраційний номер 21281811, номер запису 2599 в книзі 724пр-12.

04 грудня 2010 року ОСОБА_1 видала ОСОБА_3 довіреність з питань, пов'язаних із вчиненням правочинів щодо продажу за ціну та на умовах за його розсудом квартири під АДРЕСА_1. Довіреність була видана строком на один рік до 04 грудня 2011 року та посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 2854.

10 лютого 2011 року між ОСОБА_3, діючим від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 04 грудня 2010 року та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_7 купила квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до п. 2 Договору продаж здійснено за 11500 грн. Цей договір було посвідчено державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В., та зареєстровано в реєстрі за № 1-334.

Надаючи правову кваліфікації виниклим між сторонами правовідносинам, суд вважає, що вони виникли в зв'язку із укладенням договору купівлі-продажу квартири, вчиненому представником позивача на підставі довіреності, який оспорюється позивачем, а також в зв'язку із здійсненням права власності, тому спірні правовідносини регулюються Розділом ІV Книги першої ЦК України та Розділом І Книги третьої ЦК України.

В обґрунтування своїх позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним позивач ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_3 не міг здійснювати дії по відчуженню квартири АДРЕСА_1, посилаючись на вимоги ч. 3 ст. 238 ЦК України, так як на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири проживав із ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тобто вчинив правочин в своїх інтересах.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1, на підтвердження доводів про проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_7 однією сім'єю просила допитати свідків.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що в 2010 році бачив один раз з ОСОБА_3 молоду жінку, яка, як йому стало відомо зі слів ОСОБА_1, була його цивільною дружиною. Однак вказаний свідок не зміг пояснити, чи була та жінка відповідачем ОСОБА_2, так як він з нею не знайомий.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні також пояснював, що бачив з ОСОБА_3 ОСОБА_7, однак факт проживання вказаних осіб однією сім'єю став відомим свідку зі слів його сусідки на ім'я ОСОБА_12, прізвище якої свідку не відомо.

Свідок ОСОБА_14 не зміг підтвердити факт проживання відповідачів ОСОБА_3 однією сім'єю станом на 2010 - 2011 роки, так як вказані обставини також відомі йому не особисто, а зі слів ОСОБА_1 та ОСОБА_4

При цьому суд критично ставиться до показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14, так як в ході допиту вказаних свідків судом було з'ясовано, що ОСОБА_13 звертався до ОСОБА_3 з позовом про стягнення грошових коштів, які ОСОБА_3 досі не повернув ОСОБА_13 Свідок ОСОБА_14 являється боржником ОСОБА_3 за договором позики.

Відповідно до свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено 05.02.2013 року, про що Виконавчим комітетом Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області складено відповідний актовий запис № 03.

Доводи представника ОСОБА_1 про те, що у ОСОБА_3 є дитина, на думку суду, не підтверджує факт проживання відповідачів однією сім'єю станом на початок 2011 року, так як представник відповідачів ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що дитина у останніх народилася наприкінці 2011 року, що не спростовувалось представником позивача ОСОБА_1

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 30 червня 2010 року отримала диплом Чернігівського державного інституту економіки і управління, що підтверджується копією диплому серії НОМЕР_2 та додатком до диплому НОМЕР_3.

Таким чином доводи представника ОСОБА_2 про те, що в 2010 році відповідач проживала в м. Чернігові, де здобувала вищу освіту, та не була знайома з ОСОБА_3 до укладення спірного договору купівлі-продажу, знайшли своє підтвердження при розгляді справи судом.

Надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 щодо оформлення довіреності на ім'я ОСОБА_3 не з метою вчинення відповідного правочину, а як забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за договором позики, суд дійшов до наступних висновків.

В 2009 році між ОСОБА_3 та чоловіком ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в усній формі було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 в користування 23000 дол. США. Вказані обставини були визнані представниками сторін в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Як вбачається із довіреності від 04.12.2010 року, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованої в реєстрі за № 2854, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником з питань, пов'язаних зі вчиненням правочинів щодо продажу за ціну та на умовах за його розсудом належної позивачеві на праві приватної власності квартири під АДРЕСА_1.

Крім того, чоловіком ОСОБА_1 - ОСОБА_4 була надана згода на укладення та підписання договору купівлі-продажу ОСОБА_1 квартири під АДРЕСА_1 за ціну та на умовах за її розсудом, надбаної разом, на спільні кошти, в період зареєстрованого шлюбу. Ця згода була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, та зареєстрована в реєстрі за № 2855.

Показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_14 про домовленість між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про надання ОСОБА_1 вказаної довіреності в цілях забезпечення виконання зобов'язань перед ОСОБА_3 суд не приймає до уваги, так як вказані свідки в цієї частині своїх показань давали непослідовні та нечіткі показання. Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 зазначив, що 04.12.2010 року він, будучи в іншому місці, в телефонному режимі, на голосному зв'язку із ОСОБА_4 був присутнім при розмові між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, в ході якої останні домовились між собою про оформлення забезпечення виконання зобов'язань за договором позики шляхом оформлення вказаної довіреності.

Допитаний раніше свідок ОСОБА_12 пояснював, що напередодні видання ОСОБА_1 довіреності, він був присутній при цієї ж розмові між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, в ході якої останні домовились між собою про оформлення забезпечення виконання зобов'язань за договором позики шляхом оформлення вказаної довіреності. При цьому свідок пояснив, що ОСОБА_4 записував розмову на диктофон свого мобільного телефону. Про присутність ОСОБА_16 на голосному зв'язку по телефону ОСОБА_4 вказаний свідок нічого не повідомив.

Крім того, твердження ОСОБА_1 та її представника про надання довіреності на ім'я ОСОБА_3 в рахунок підтвердження і виконання зобов'язань по договору позики спростовуються викладеними же ОСОБА_1 в позові обставинами. Так, в позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що однією з умов виконання довіреності було отримання грошей від ОСОБА_3 після продажу спірної квартири, які, як зазначає позивач, ОСОБА_3 не передав позивачеві після продажу квартири.

Суд наголошує на тому, що неотримання ОСОБА_1 грошей від ОСОБА_3, отриманих ним від ОСОБА_7 при укладенні договору купівлі-продажу не являється підставою для визнання правочину недійсним. ОСОБА_1 не позбавлена права в загальному порядку звертатись до ОСОБА_3 з вимогами про стягнення грошових коштів, отриманим ним в зв'язку із продажем спірної квартири.

При таких обставинах суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд наголошує на тому, що вимоги ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідачами ОСОБА_2 були дотримані, а доводи ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог не знайшли свого підтвердження дослідженими під час судового розгляду доказами.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суд виходив із наступного.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав КП «ОМБТІ та РОН» від 15.08.2011 року ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_1.

Підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу, укладений 10 лютого 2011 року між ОСОБА_3, діючим на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_7.

В спірній квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що підтверджується довідкою випискою із домової книги про склад сім' ї та реєстрацію.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідачі продовжують проживати в спірній квартирі та на вимоги про виселення жодним чином не реагують.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної діяльності. Ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Ч.1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

Стаття 391 ЦК України передбачає право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В зв'язку із тим, що в спірній квартирі, яка належить на праві власності ОСОБА_2. проживають відповідачі, які своїми діями перешкоджають ОСОБА_2 в здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд дійшов до висновку про законність та обґрунтованість вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом та про обрання належного способу захисту своїх цивільних прав та інтересів.

Судові витрати між сторонами суд розподіляє відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 203, 215, 232, 238, 317, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу - залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житла - задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. в рівних частках з кожного по 81 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий Ю.В. Тополева