Ухвала іменем україни
04 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Мазур Л.М., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору позики від 27 листопада 2007 року.

У обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 посилався на недотримання письмової форми договору позики, відсутність його волі при укладенні правочину, а також на те, що грошових коштів від відповідачів він не отримував, розписка, якою нібито підтверджується його грошові зобов'язання, була підроблена.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким провадження у справі закрити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, зробивши висновок про те, що договір позики є неукладеним, а тому не може бути визнаний судом недійсним, виходив із того, що розписка не є письмовим договором позики у розумінні положень ч. 1 ст. 1047 ЦК України.

Проте з такими висновками судів не можна погодитись з наступних підстав.

З матеріалів справ вбачається, що 26 листопада 2006 року було складено розписку, відповідно до змісту якої ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_11 отримали від ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 в борг грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США та зобов'язувались повернути вказану суму в строк до 01 вересня 2007 року (а. с. 8).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 січня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2013 року, позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договором позики від 26 листопада 2006 року задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_12 на користь ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 116 180 грн 42 коп. В решті позовних вимог відмовлено (а. с. 56).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України в постанові від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу украденого договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні висновки.

Таким чином, суди на вказане вище уваги не звернули.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України підстави, з яких були заявлені позовні вимоги про визнання договору позики недійсним, фактично не перевірили, зокрема,посилання позивача на те, що його підпис на оспорюваній розписці був підроблений,на підтвердження чого надав відповідний висновок експертизи. Крім того, суди не надали належної правової оцінки рішенню апеляційного суду Одеської області від 19 січня 2012 року, яке набрало законної сили та яким вже було стягнуто заборгованість за оспорюваною розпискою.

За таких обставин ухвалені судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко Л.М. Мазур Г.В. Юровська