Справа № 465/9390/13 Головуючий у 1 інстанції: Дзендзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/1321/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Щербая В.П.

з участю: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Гнат І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, Приватного підприємства "Лео-тревел", ОСОБА_7, Державного реєстратора Реєстраційної служби львівського міського управління юстиції Гриб Олесі Богданівни, ОСОБА_8, за участі третіх осіб ОСОБА_9, відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання недійсними правочинів, витребування майна та розподіл майна набутого за час спільного проживання, -

встановила:

30 вересня 2013 року позивач подала зазначений позов.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що, проживаючи з 26 січня 2012 року із відповідачем ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, придбали у ОСОБА_12 за 1 287 757 гривень квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу за реєстровим № 123. Покупцем оплачено продавцю 727 757 гривень за власні кошти до підписання договору, а суму 560 000 гривень оплачено за рахунок кредитних коштів отриманих у ПАТ "Фольскбанк".

Згідно з пунктом 8 даного нотаріального договору купівля квартири вчинена за згодою ОСОБА_6, з яким позивач- ОСОБА_1 проживала однією сім'єю.

Також, 06 березня 2012 року вона та ОСОБА_6, проживаючи однією сім'єю, придбали автомобіль SKODA OCTAVIA TOUR 1.8 І, 2005 року випуску, шасі (кузова, рама) НОМЕР_1, який був зареєстрований на її ім'я.

17 липня 2013 року вона видала ОСОБА_6 довіреність на розпорядження зазначеним автомобілем, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13, зареєстровану в реєстрі за № 1575.

На підставі зазначеної довіреності, 27 липня 2013 року ОСОБА_6, діючи від її імені відчужив зазначений автомобіль ОСОБА_7, що підтверджується відповідною довідкою-рахунком. Цей договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому в силу вимог ст.ст. 203, 215, ЦК України, підлягає визнанню недійсним.

Крім цього, 29 липня 2013 року вона уповноважила ОСОБА_6 представляти її інтереси з питань управління, користування та розпорядження вказаною квартирою на умовах попередньо їй відомих, та на оформлення (підписання) відповідних правочинів, з правом реєстрації права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вилучення обтяжень та інших речових прав на вищезазначену квартиру з правом представництва в фінансових установах з питань погашення кредиторської заборгованості та припинення (розірвання) кредитних та іпотечних договорів.

У відповідності до зазначеної довіреності, 02 серпня 2013 року ОСОБА_6 розпорядився цією квартирою шляхом внесення її у статутний капітал Приватного підприємства "Лео-Тревел", що підтверджується рішенням зборів учасників та актом приймання-передачі майна в статутний капітал.

Однак вона не уповноважувала ОСОБА_6 на внесення квартири в Статутний капітал підприємства. Він вийшов за межі наданих йому повноважень, оскільки у нього не було необхідного обсягу цивільної дієздатності.

06 серпня 2013 року вона скасувала довіреність від 29 липня 2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13 зареєстрованою за № 1772, що підтверджується витягом про реєстрацію в реєстрі довіреностей від 06.08.2013 року виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13. Про скасування довіреності 08 серпня 2013 року вона повідомила ОСОБА_6

Відповідно до договору купівлі-продажу від 16 вересня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованим за № 3486, Приватне підприємство „Лео-Тревел" продало квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7 з відтермінуванням платежу на 1 рік.

Тому вона просила задовольнити позовні вимоги про визнання недійсним правочину про передачу ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 в статутний капітал Приватного підприємства „Лео-Тревел"; визнання недійсним п. З рішення № 1/13 засновників Приватного підприємства „Лео-Тревел" від 02 серпня 2013 року в частині внесення до статутного капіталу Приватного підприємства „Лео-Тревел" квартири АДРЕСА_1; визнання недійсним акту приймання- передачі внеску в статутний капітал від 02 серпня 2013 року про передачу в статутний капітал Приватного підприємства „Лео-Тревел" квартири АДРЕСА_1; про визнання недійсним п. 6.2 Статуту Приватного підприємства „Лео-Тревел" в частині формування статутного капіталу за рахунок внесення ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1; визнання незаконним та скасування повністю свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 індексний номер 91222026 від 09.09.2013 року видане державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Гриб О.Б.

Квартира вибула з її власності всупереч її волі та передана на виконання недійсного правочину всупереч закону і була відчужена ОСОБА_7, та відповідно до ст. ст. 387, 388 ЦК України вона має право витребувати зазначене майно з його володіння.

17 вересня 2013 року укладений договір позики між ОСОБА_7 та матір'ю ОСОБА_6 - ОСОБА_8, на забезпечення виконання якого відповідно до договору іпотеки від 17 вересня 2013 року ОСОБА_7 передав останній в заставу (іпотеку) квартиру АДРЕСА_1, який є фіктивним. Просила визнати цей договір недійсним.

08 вересня 2011 року на іменини ОСОБА_6 подарував їй телефон марки Vertu модель Constellation F серійний номер (ІМЕІ): НОМЕР_2 і вона користувалась даним телефоном протягом тривалого часу. Відповідно до ч.2 ст. 57 СК України телефон є її особистою приватною власністю, як річ індивідуального користування.

ОСОБА_6 забрав його у неї для ремонту, однак телефон не повернув. Тому просила суд витребувати телефон та зобов'язати відповідача повернути його.

Також просила провести поділ вказаного майна.

Оскарженим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим. Вказує, що суд прийшов до неправильного висновку про те, що ОСОБА_6 правомірно розпорядився квартирою 02 серпня 2008 року на підставі рішення №1/13 засновників ПП "Лео-Тревел" від 02 серпня 2013 року та акту приймання-передачі внеску в статутний капітал від 02 серпня 2013 року про передачу в статутний капітал ПП "Лео-Тревел" квартири АДРЕСА_1. Також суд прийшов до неправильного висновку про те, що правочин по внесенню в статутний капітал ПП "Лео-Тревел" квартири АДРЕСА_1 відбувся 02.08.2014 року - до скасування довіреності. Крім того, посилається на те, що суд завідомо неправдиво зазначає, що в рішенні, що довіреністю від 29 липня 2013 року, вона не уповноважувала ОСОБА_6 представляти її інтереси в судових органах з будь-яких питань. Відповідно неправомірними є послідуючі правочини.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вислухавши доповідача, пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, пояснення Гнат І.В., перевіривши матеріали справи і доводи скарги, колегія суддів вважає, що її слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Згідно з ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно з ч. 1 ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Провіряючи посилання позивачки про те, що довіреність від 29 липня 2014 року вона видала ОСОБА_6 з метою приєднання технічних приміщень до квартири, а також представляти інтереси в судах при вирішенні справ про приєднання приміщень до квартири та можливості передоручити такі повноваження юристам, суд прийшов до висновку, що зазначені доводи не відповідають фактичним обставинам справи та наявним доказам, оскільки, як вбачається із тексту наведеної довіреності в ній відсутні повноваження на вчинення юридичних дій спрямованих на приєднання будь-яких приміщень до спірної квартири, як і не уповноважено його представляти її інтересів судових органах, не те що би з питань приєднання приміщення, а взагалі з будь-яких інших питань.

Однак апелянт посилається на те, що з довіреності чітко вбачається, що вона видана тільки для правовідносин із питань управління, користування та розпорядження належною їй квартирою, а також, з питань її комунального обслуговування та представництва в судах та ін. з питань врегулювання суперечностей, що стосуються комунального та житлового господарства в належній їй квартирі.

Також вказує, що надавала ОСОБА_6 довіреність для приєднання до квартири суміжного з нею не житлового приміщення. Вона не уповноважувала ОСОБА_6 на внесення квартири в Статутний капітал підприємства.

З аналізу тексту довіреності є підстави зробити висновок, що позивач надавала йому довіреність для приєднання до квартири суміжного з нею нежитлового приміщення.

Судовою колегією встановлено, що позивач не уповноважувала ОСОБА_6 на внесення квартири в Статутний капітал підприємства.

Апелянт зазначає, що внесення квартири в Статутний капітал підприємства на підставі довіреності, виданої щодо правовідносин із питань користування, розпорядження та комунального обслуговування квартирою, є виходом її представника - ОСОБА_6 за межі наданих йому повноважень, оскільки у нього не було необхідного обсягу цивільної дієздатності.

З врахуванням цього заслуговують на увагу посилання апелянта на правову позицію щодо правовідносин представництва, яка викладена у Висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 30 травня 2011 р. у справі № 6-13цс11, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для суду.

Тому внесення квартири в Статутний капітал підприємства на підставі довіреності, виданої щодо правовідносин із питань користування, розпорядження та комунального обслуговування квартирою, є виходом її представника за межі наданих йому повноважень, оскільки у нього не було необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Також встановлено, що ОСОБА_6 02 серпня 2013 року передав квартиру, як свій особистий внесок до Статутного фонду підприємства та став власником 99, 94% Приватного підприємства „Лео-Тревел", що порушує вимоги ч. 3 ст. 238 ЦК України, про те, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах.

Встановлено, що 06 серпня 2013 року позивач скасувала довіреність від 29 липня 2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13 зареєстрованою за № 1772, що підтверджується витягом про реєстрацію в реєстрі довіреностей від 06.08.2013 року виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13

Про скасування довіреності 08 серпня 2013 року вона повідомила ОСОБА_6

Суд критично оцінив показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15, які ствердили про цю обставину, вказавши, що вони можуть бути зацікавлені у вирішенні даної справи на користь позивача.

Однак з врахуванням того, що свідок ОСОБА_14 була присутня при тому, як позивач повідомляла ОСОБА_6 про скасування довіреності та інших доказів по справі, зокрема того, що він всупереч волі позивача діяв в своїх інтересах, судова колегія вважає, що ці показання свідків з врахуванням обставин справі щодо дій останнього підтверджують те, що позивач повідомила ОСОБА_6 про скасування довіреності.

Провіряючи посилання позивача про те, що ОСОБА_6 передав квартиру, як свій особистий внесок до Статутного фонду підприємства, суд вказав що рішення про передачу майна в статутний капітал, що оформлене протоколом від 02.08.2013 р. по своїй правовій природі є правочином, адже відповідно до ст. 202 ЦК України є підставою виникнення правовідносин власності. Вказаний правочин про передання майна в статутний капітал приватного підприємства в контексті ст. 626 ЦК України є домовленістю засновників, спрямованих на виникнення правовідносин власності.

Згідно ст. 128 ЦК України право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення відповідної дії.

В той же час суд зробив невірний висновок по обставинах справи.

Встановлено, що зміни до установчих документів (статут в новій редакції) Приватного підприємства „Лео-Тревел", в т.ч. в частині формування статутного фонду за рахунок внесення ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 були зареєстровані Відділом державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції 28 серпня 2013 року, що підтверджується відміткою державного реєстратора на статуті та витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців станом на 27.08.2013 року та 28.08.2013 року.

В засіданні судової колегії представник Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Гнат І.В. підтвердила, що відповідно до ч. 5 ст. 89 ЦК України, зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації.

Отже по стану на 27.08.2013 року та 28.08.2013 року зміни до установчих документів юридичної особи внесені незаконно, так як 6.08.2013 року довіреність була скасована.

Також в засіданні місцевого суду ОСОБА_6 визнав, що на момент внесення квартири в Статутний капітал Приватного підприємства „Лео-Тревел" у нього не було правовстановлюючих документів на дану квартиру, що згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Заборгованість за кредитним договором була ним погашена 05.09.2013 року і цього ж дня йому були передані оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, а також, підготовано листи про зняття обтяжень з предмету іпотеки, що стверджено листом ПАТ „Фольксбанк" від 04.11.2013 року за № 10-02/27053.

Відповідно до п. 3.4. іпотечного договору від 26 січня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13, зареєстрованим в реєстрі за № 129 та ст. 9 Закону України „Про іпотеку", позивач як іпотекодавець, не мала права без згоди іпотекодержателя (ПАТ „Фольксбанк") вчиняти будь-які дії щодо зміни власника предмета іпотеки, передачі у спільну діяльність, тощо, в тому числі для отримання доходів, - без згоди іпотекодержателя. Згідно з листом ПАТ „Фольксбанк" від 22.11.2013 року за № 10-02/28677, останній не надавав дозволу про внесення квартири АДРЕСА_1 в Статутний капітал Приватного підприємства „Лео-Тревел", тобто такий правочин є нікчемний.

Отже в суду не було підстав прийти до висновку про те, що правочин по внесенню в статутний капітал Приватного підприємства „Лео-Тревел" квартири АДРЕСА_1 відбувся 02.08.2014 року до скасування вказаної довіреності.

Апелянт вказує, що відповідно до п. 3.2. Положення про Єдиний реєстр довіреностей, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 28.06.2012 року № 111/5, Приватне підприємство „Лео-Тревел" могло взяти витяг з Єдиного реєстру довіреностей, а отже, могло дізнатись про скасування довіреності.

Судова колегія вважає, ці посилання обгрунтованими, так як відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 28 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", можна було отримати витяг з Державного реєстру прав про державну реєстрацію іпотеки, обтяження. Ці дані є у відкритому доступі.

Тому безпідставним є і висновок суду про те, що ПП "Лео-Тревел" не знав та не міг знати про скасування довіреності та юридичні наслідки, що виникли на підставі вказаного правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 249 ЦК України, права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

З врахуванням цих обставин та вимог ч. 4 ст. 334 ЦК України про те, що право на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з дня реєстрації права на нього, судова колегія прийшла до висновку, що вказаний правочин вчинений з порушенням ст. ст. 203, 215, 241, 248 Цивільного кодексу України, а тому цей правочин про передачу ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 в статутний капітал Приватного підприємства „Лео-Тревел" слід визнати недійсним.

Відповідно підлягають задоволенню наступні позовні вимоги щодо розпорядженням цією цієї квартирою.

Тому слід визнати недійсним п.3 Рішення № 1/13 засновників Приватного підприємства „Лео-Тревел" від 02 серпня 2013 року в частині внесення до статутного капіталу Приватного підприємства „Лео-Тревел" квартири АДРЕСА_1.

Недійсним є акт приймання-передачі внеску в статутний капітал від 02 серпня 2013 року про передачу в статутний капітал Приватного підприємства „Лео-Тревел" квартири АДРЕСА_1.

Також слід визнати недійсним п. 6.2 Статуту Приватного підприємства „Лео-Тревел" в частині формування статутного капіталу за рахунок внесення ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року „Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 індексний номер 91222026 від 09.09.2013 року видане державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Гриб О.Б. суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси, і його слід визнати незаконним та скасувати.

Суд також вважав, що немає підстав для витребування майна від ОСОБА_7, вказавши, що вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Також зазначив, що захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову у разі, якщо існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК, що дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Хоча суд вказав, що при цьому за змістом ст. 388 ЦК випадки витребування майна власником від добросовісного набувача можуть мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі, однак невірно застосував це положення до даних правовідносин.

Суд зазначив, що позивачем не надано доказів того, що під час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_7 знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець ПП „Лео-тревел" не мав права відчужувати майно, отже, відповідно до ст. 12 ЦК України, яка встановлює добросовісність набуття права власності, враховуючи, що він придбав майно за оплатним договором, такий є добросовісним набувачем спірної квартири.

Апелянт посилаючись на постанову Верховного Суду України від 3 жовтня 2011 р. у справі № 6-36цс11 та правову позицію викладену у постановах Верховного Суду України від 3 жовтня 2011 р. у справі № 6-36цс11 та від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-25цс12 вказує, що судом першої інстанції неправильно трактовано та застосовано положення ст. 388 ЦК України.

Також зазначає, що спірна квартира вибула з її власності всупереч її волі та передана на виконання недійсного правочину всупереч закону і була відчужена ОСОБА_7, а тому відповідно до ст. ст. 387, 388 ЦК України вона має право витребувати зазначене майно з його володіння.

Судова колегія погоджується з цими посиланнями, так як вказана правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2012 року в справі № 6-136цс12 прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Провіряючи ці посилання судова колегія враховує те, що виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав його, не з їхньої волі, а набувач - що він придбав майно за відплатною угодою й не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею (передано за договором іншій особі, яка його відчужила) він не має права вимагати повернення майна від добросовісного набувача.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Судова колегія враховує і те, що відповідно до вимог п.22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

Згідно вимог п.26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Як було зазначено вище спірна квартира вибула з власності позивача всупереч її волі.

Тому слід витребувати від ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 набуту за договором купівлі-продажу від 16 вересня 2013року посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованим за № 3486 та обов'язати його передати ОСОБА_1 цю квартиру.

Встановлено, що по договору іпотеки від 17 вересня 2013 року укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10., зареєстрованого в реєстрі за № 3492 не була передана у власність вказана квартира.

Позивач зазначала, що ОСОБА_7 є близьким товаришем ОСОБА_6, знав про внесення квартири в статутний капітал підприємства поза її волею, а укладення договору купівлі-продажу АДРЕСА_1 не було спрямоване на настання юридичних наслідків визначених главою 54 ЦК України, а було спрямоване на передачу квартири у власність ОСОБА_8, яка є матір'ю ОСОБА_6 (Відповідача 1) за договором іпотеки, з метою позбавлення її права власності на особисте майно та майно, що є об'єктом права спільної сумісної з ОСОБА_6, набуте за час спільного проживання.

Також зазначала, що договір позики від 17 вересня 2013 року укладений між ОСОБА_7 та матір'ю ОСОБА_6 - ОСОБА_8, на забезпечення виконання якого відповідно до договору іпотеки від 17 вересня 2013 року ОСОБА_7 передав останній в заставу (іпотеку) квартиру АДРЕСА_1, - є фіктивним, суперечить ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та суперечить загальними засадами цивільного законодавства, неприпустимість позбавлення права власності, що згідно з ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Згідно зі ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином.

Також апелянт зазначає, що продаж квартири та автомобіля ОСОБА_7 в сукупності з іншими доказами дають можливість беззаперечно встановити умисел ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на укладення фіктивного правочину, з метою позбавлення її права власності на майно.

Встановлено, що термін виконання за договором позики був встановлений до 01 жовтня 2013 року. В той же час ОСОБА_8 протягом останніх років проживає за кордоном та немає даних, що вона ввозила суму грошових коштів в Україну.

Тому підставними є посилання позивача на те, що умисел обох сторін був направлений на передачу квартири у власність ОСОБА_8, яка є матір'ю ОСОБА_6 за договором іпотеки, з метою позбавлення її - позивача права власності на майно, що є об'єктом права спільної сумісної з останнім, набуте за час спільного проживання.

З врахуванням наведеного судова колегія прийшла до висновку, що цей договір суперечить ст. 203 та 572 ЦК України, ст.ст.1, 3 Закону України „Про іпотеку", що згідно з ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. Тому цей договір слід визнати недійсним.

За вказаних обставин також слід визнати іпотеку припиненою.

Встановлено, що 27 липня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу автомобіля SKODA OCTAVIA TOUR 1.8 І, 2005 року випуску, шасі (кузова, рама) НОМЕР_1, що підтверджується відповідною довідкою-рахунком органів МРЕВ ДАІ у Львівській області, яка міститься в матеріалах справи.

Суд не прийняв до уваги твердження позивача про те, що ОСОБА_6 не передавав ОСОБА_7 автомобіль у власність та на цій підставі правочин є фіктивним.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Позивач посилається на те, що ОСОБА_7 є близьким товаришем ОСОБА_6 та укладаючи договір купівлі продажу автомобіля заздалегідь знали, що він не буде виконаним. ОСОБА_7 не сплачував за нього грошей.

Також зазначає, що продаж квартири та автомобіля ОСОБА_7 в сукупності з іншими доказами дають можливість беззаперечно встановити умисел ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на укладення фіктивного правочину, з метою позбавлення її права власності на майно.

Встановлено, що ОСОБА_6 надалі користується даним автомобілем, що підтвердив в судовому засіданні.

Тому судова колегія вважає, що зібрані в справі докази в їх сукупності, підтверджують умисел обох сторін, який направлений на позбавлення позивача права власності на автомобіль.

Оскільки цей договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому в силу вимог ст.ст. 203, 215, ЦК України, підлягає визнанню недійсним.

При цьому судова колегія враховує те, що сама реєстрація автомобіля на ОСОБА_7 з врахуванням наведених обставин, зокрема того, що на виконання правочину не було передано майно, не є перешкодою для визнання правочину недійсним.

Згідно з ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 2 даної статті, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Встановлено, що частину коштів в сумі 160 800 грн. позивач позичила за договором позики від 26 січня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_16, зареєстрованим в реєстрі за № 40 в колишнього власника квартири ОСОБА_12, що підтверджується копією договору з відмітками про повернення коштів, який є в матеріалах справи.

Частину коштів на придбання квартири в сумі 400 000 гривень, приблизно в липні-серпні 2011 року, позивачу передав її колишній чоловік ОСОБА_17, згідно з домовленістю про поділ нашого майна та утримання їх сина ОСОБА_18 ІНФОРМАЦІЯ_1, досягнутої при розірванні шлюбу, оскільки вона мала намір придбати житло, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_17, які згідно з ст.ст. 57, 63 ЦПК України є доказом в цивільній справі.

Також для сплати кредиту, в березні 2013 року вона продала свою частку в Приватному підприємстві „Санодент" іншому співвласнику за 280 000 гривень, що підтверджено показаннями власника даного підприємства - свідка ОСОБА_19, які передала ОСОБА_6

Тому відповідно до ст.ст. 61, 74 Сімейного кодексу України, квартира АДРЕСА_1 є спільною власністю позивача та ОСОБА_6

Встановлено, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 придбана за кошти, які належали позивачу особисто та її сину (отримані від колишнього чоловіка для придбання житла та утримання сина, також, продажу майна, яке належало їй особисто до початку спільного проживання з ОСОБА_6 однією сім'ю.

Отже згідно з ст.ст. 57, 60 СК України, 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 є особистою власністю позивача, а 1/2 частина - спільною сумісною власністю, яка згідно з ч. 1 ст. 70 СК України підлягає поділу між ними в рівних частинах, як і автомобіль.

Тому слід визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 та ? частину SKODA OCTAVIA TOUR 1.8 І, 2005 року випуску, шасі (кузова, рама) НОМЕР_1, а за ОСОБА_6 слід визнати право власності на ? частину цієї квартири.

Позивач посилалась на те, що ОСОБА_6 подарував їй особливо цінну річ - телефон Vertu модель Constellation F, яким вона користувалася близько двох років, а тому відповідно до ч.2 ст. 57 СК України , а тому такий коштовний телефон є її особистою власністю.

Суд вказав, що з матеріалів справи вбачається, що жодних договорів дарування телефону Vertu модель Constellation F між сторонами не укладалося. Суд прийшов до висновку, що між сторонами було укладено договір позички телефону, згідно з яким ОСОБА_6 передав зазначене майно на визначений термін в безоплатне користування та відмовив в задоволенні цих позовних вимог.

При цьому суд критично оцінив покази свідка ОСОБА_15 про те, що даний телефон був подарований позивачу на іменини, оскільки така є близькою подругою.

Однак апелянт вказує, що ОСОБА_15 була присутня при тому, як ІНФОРМАЦІЯ_2 року на іменини ОСОБА_6 подарував їй даний телефон та що вона користувалась даним телефоном протягом тривалого часу. При цьому, судом не взято до уваги положення ст.ст. 57, 63 ЦПК України та ст. 384 КК України. Тобто, згідно з вимогами даних норм, те що свідок ОСОБА_15 є її подругою не може бути підставою для відмовою у прийнятті даного доказу.

Встановлено, що телефон куплений в період спільного проживання позивача з ОСОБА_6, що визнається ОСОБА_6, що відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судова колегія приймає до уваги те, що свідок пояснила, що ОСОБА_15 була присутня при тому, як ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 подарував на іменини позивачці даний телефон, та те, що до червня-липня 2013 року позивачка користувалась цим телефоном, а тому прийшла до висновку, що цей телефон є особистою власністю позивача.

При цьому судова колегія враховує те, що передання такої речі за усним договором визнається правомірним, якщо судом не буде встановлено незаконності заволодіння нею з боку обдаровуваного (ст. 719 ЦК України), а висновки суду про те, що ОСОБА_6 передав телефон Vertu в тимчасове користування позивачу нічим не обгрунтовані.

Тому слід витребувати від ОСОБА_6 та зобов'язати повернути ОСОБА_1 телефон марки Vertu модель Constellation F серійний номер (ІМЕІ): НОМЕР_2.

При таких обставинах рішення суду слід скасувати і постановити нове рішення, яким позов задовольнити, стягнувши з ОСОБА_6, Приватного підприємства "Лео-тревел", ОСОБА_7, ОСОБА_8 в користь ОСОБА_1 по 1317 грн. судового збору з кожного (а.с.2 т.1; а.с.196 т.2).

Керуючись п.2 ч.1ст.307, п.2 ч.1ст.309, ч.2 ст.314, ст.316, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6, Приватного підприємства "Лео-тревел", ОСОБА_7, Державного реєстратора Реєстраційної служби львівського міського управління юстиції Гриб Олесі Богданівни, ОСОБА_8, за участі третіх осіб ОСОБА_9, відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання недійсними правочинів, витребування майна та розподіл майна набутого за час спільного проживання - задоволити.

Визнати недійсним правочин про передачу ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 в статутний капітал Приватного підприємства „Лео-Тревел".

Визнати недійсним п.З Рішення № 1/13 засновників Приватного підприємства „Лео-Тревел" від 02 серпня 2013 року в частині внесення до статутного капіталу Приватного підприємства „Лео-Тревел" квартири АДРЕСА_1.

Визнати недійсним акт приймання-передачі внеску в статутний капітал від 02 серпня 2013 року про передачу в статутний капітал Приватного підприємства „Лео-Тревел" квартири АДРЕСА_1.

Визнати недійсним п. 6.2 Статуту Приватного підприємства „Лео-Тревел" в частині формування статутного капіталу за рахунок внесення ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1.

Визнати незаконним та скасувати повністю свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 індексний номер 91222026 від 09.09.2013 року видане державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Гриб О.Б.

Витребувати від ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 набуту за договором купівлі-продажу від 16 вересня 2013року посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованим за № 3486.

Зобов'язати ОСОБА_7 передати ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1.

Визнати недійсним договір іпотеки від 17 вересня 2013 року укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10., зареєстрований в реєстрі за № 3492.6.

Визнати припиненою іпотеку на квартиру АДРЕСА_1 яка виникла на підставі іпотечного договору іпотеки від 17 вересня 2013 року укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10., зареєстрованого в реєстрі за № 3492.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу (довідка-рахунок серія ААВ №313501) автомобіля SKODA OCTAVIA TOUR 1.8 І, 2005 року випуску, шасі (кузова, рама) НОМЕР_1 від 27 липня 2013 року укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Розподілити майно набуте за час спільного проживання наступним чином:

1) Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1;

2) Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину SKODA OCTAVIA TOUR 1.8 І, 2005 року випуску, шасі (кузова, рама) НОМЕР_1;

3) Визнати за ОСОБА_1 право власності на телефон марки Vertu модель Constellation F серійний номер (ІМЕІ): НОМЕР_2;

4) Визнати за ОСОБА_6 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1;

5) Визнати за ОСОБА_6 право власності на ? частину SKODA OCTAVIA TOUR 1.8 І, 2005 року випуску, шасі (кузова, рама) НОМЕР_1;

Витребувати від ОСОБА_6 та зобов'язати повернути ОСОБА_1 телефон марки Vertu модель Constellation F серійний номер (ІМЕІ): НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_6, Приватного підприємства "Лео-тревел", ОСОБА_7, ОСОБА_8 в користь ОСОБА_1 по 1317 грн. судового збору з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішення законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.