Номер провадження: 22-ц/785/7097/15
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Кононенко Н.А.

Сегеди С.М.

при секретарі Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, державної казначейської служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог відкритого акціонерного товариства «Одессільмаш» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_3, другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, державної казначейської служби України на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2015 року,

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовними вимогами в яких зазначив, що 28 лютого 2003 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси ВАТ «Одессільмаш» було зобов'язано не чинити йому перешкоди в приватизації квартири АДРЕСА_2, видати розпорядження на приватизацію та свідоцтво про право власності на вказану вище квартиру. Починаючи з часу набрання законної сили та до цього дня рішення суду другим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (далі «відділ ДВС» ) не виконано, незважаючи на його звернення до відділу ДВС, до суду зі скаргами на дії відділу ДВС, а також до Європейського Суду, за рішенням якого від 11 квітня 2013 року його було визнано постраждалим за порушення державою п. 1 ст. 6 Конвенції, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції і постановлено, що держава відповідач має виконати рішення національного суду, яке залишається невиконаним.

ОСОБА_3 зазначив, що невидача документа на квартиру на його ім'я за рішенням суду є наслідком незаконного обмеження в реалізації розпорядження власністю.

В зв'язку з чим він упродовж тривалого часу позбавлений можливості покращити житлові умови, шляхом продажу квартири у якій він мешкає та придбати житло на ринку нерухомості у новозбудованому будинку в іншому районі м. Одеси.

На думку позивача внаслідок бездіяльності відділу ДВС йому завдану матеріальну шкоду, розмір якої він розраховує, як різницю між ринковою вартістю однокімнатної квартири, яку він бажає придбати (550000 гривень) та ринковою вартістю квартири в якій він проживає (240185 гривень), що складає шкоду в розмірі 309815 гривень, яку він просить стягнути з держави з коштів державного бюджету України.

Крім матеріальної шкоди позивач просив стягнути з відповідача завдану йому моральну шкоду в розмірі 15000 гривень, яку він мотивує незаконними діями відділу ДВС, які полягають у нескінчених пошуках захисту свого порушеного права, а як наслідок до фізичного виснаження, перевтоми, нервового перенапруження, позбавлення спокійного ритму життя та депресивного стану, що негативно позначилося на здоров'ї.

Ігнорування судових рішень державним виконавцем відділу ДВС принизило людську гідність, так як з часу набрання законної сили рішення суду від 28 лютого 2003 року впродовж 10 років 9 місяців його домаганням чиняться перешкоди, які додатково пригнічують душевний стан та спричиняють подальші моральні страждання. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні:

- ОСОБА_3 пред'явлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити;

- представник відповідача відділу ДВС позовні вимоги не визнала в повному обсязі зазначивши, що державними виконавцями під час проведення виконавчих дій з приводу виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2003 року не допускалися порушення прав та охоронюваних інтересів позивача. Державний виконавець діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законами України. Вважає, що пред'явлені позовні вимоги є безпідставні та задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, державної казначейської служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог відкритого акціонерного товариства «Одессільмаш» - про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з державної казначейської служби України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_3 завдану моральну шкоду у розмірі 5000 гривень.

В решті заявлених позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі представник другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції - ОСОБА_4 просить рішення скасувати, постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі представник державної казначейської служби України - Костюк М.А. просить рішення скасувати, постановити нове рішення, яким відмовити в повному обсязі в задоволенні заяви.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших, які беруть участь у справі.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Задовольняючи частково вищевказані позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

Ст. 124 Конституції України регламентовано, що судові рішення ухвалені судами іменем України є обов'язковими до виконання на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу від 04 листопада 1950 року, яка є частиною національного законодавства України, гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду.

Проте, як зауважує Європейський Суд з прав людини, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шматько проти України», заява 60750/00).

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Правовідносини, які виникли між сторонами по справі регулюються ЦК України главою 82 «Відшкодування шкоди», Законом України «Про виконавче провадження», зокрема частиною 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ст. ст. 1167, 1173, 1174 ЦК України якими передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави, незалежно від його вини.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між ними.

Так, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).

Вказана стаття передбачає спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів та характері їх дій (владно-адміністративний, юридично-обов'язковий, односторонній).

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

За положеннями ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Згідно з частиною другою статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Тобто, у зазначених правовідносинах діє презумпція завдання шкоди, яка звільняє позивача від доведення вини відповідача і зобов'язує саме відділ ДВС довести відсутність своєї вини у завданні шкоди позивачу.

Як вбачається з матеріалів даної справи, на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2003 року, яке набуло законної сили 30 березня 2003 року, за заявою ОСОБА_3 14 січня 2005 року було видано виконавчий лист за яким ВАТ «Одессільмаш» було зобов'язано не перешкоджати ОСОБА_3 в приватизації квартири АДРЕСА_2, видати розпорядження на приватизацію і видати свідоцтво про право власності на вказану квартиру.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Чудіним С.С. від 25 січня 2005 року, за заявою ОСОБА_3, було відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 2-1117.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Коваль О.В. №В-6/305 від 10 березня 2005 року виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа було закінчено на підставі п. 11 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавчий лист повернутий до Суворовського районного суду м. Одеси.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2005 року, яке набуло законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2006 року, дії державного виконавця відділу ДВС Коваля О.В. були визнанні неправомірними, була скасована постанова про закінчення виконавчого провадження №В-6/305 від 10 березня 2005 року, а державного виконавця зобов'язано вчинити дії по виконанню виконавчого листа №2-1117.

Рішенням Європейського Суду з прав людини від 11 квітня 2013 року справа «Роженко та інші проти України» (заява №2644/04) та 23 інші заяви, ОСОБА_3 було визнано постраждалим за порушення державою відповідачем п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції і постановлено, що держава відповідач має виконати рішення національного суду, яке залишається невиконаним та сплатити 3000 євро заявникові у відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди.

Згідно відповіді отриманої з відділу ДВС від 04 червня 2015 року виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа №2-1117, після його закінчення 10 березня 2005 року не поновлювалося та виконавчий лист до відділу вдруге не надходив.

Незважаючи на наявність вказаних вище рішень судів, якими було встановлено порушення прав ОСОБА_3 в частині невиконання рішення суду від 28 лютого 2003 року та поновлення його прав в судовому порядку на належне виконання рішення суду, виконавче провадження поновлено не було, виконавчі дії з приводу примусового виконання рішення суду не вчинялися, незважаючи на наявність рішень національних судів та Європейського Суду з прав людини.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку що з боку відділу ДВС мало місце неправомірна бездіяльність в частині невиконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2003 року.

Між тим, районний суд вірно зазначив пред'явлені позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягають з наступних підстав.

ОСОБА_3 обґрунтовує розмір матеріальної шкоди як різницю між ринковою вартістю однокімнатної квартири, яку він бажає придбати за грошові кошти в розмірі 550000 гривень, вартість якої підтверджується листом ТОВ «Нова Будова Девелопмент» від 28 січня 2015 року та ринковою вартістю квартири в якій він проживає, розмір якої був встановлений експертним висновком №СЕ 2 -1 -132/15 від 01 квітня 2015 року та складає 240 185 гривень, тобто завдана шкода, на думку позивача дорівнює 309 815 гривень.

Згідно з положеннями ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, шкода є другою неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють знищення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об'єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитком. Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких зазнала особа у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відшкодування збитків це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб'єкта правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Як було встановлено судом спірна квартира на даний час перебуває у володінні та користуванні позивача. Відсутність у ОСОБА_3 права на розпорядження вказаною квартирою не може вважатися реальними збитками в розумінні зазначених вище норм, а так саме і упущеною вигодою, оскільки ОСОБА_3 не доведено можливість одержання ним реальних доходів, якби його права не були порушені з боку Відділу ДВС.

ОСОБА_3 не надав до суду належних та допустимих доказів, які б вказували, що внаслідок неправомірної бездіяльності відділу ДВС належна йому квартира була знищена, пошкоджена чи втрачена, або він був позбавлений можливості на отримання реального доходу.

При таких обставинах пред'явлені позовні вимоги в частині стягнення завданої матеріальної шкоди є недоведені, безпідставні та задоволенню не підлягають.

Ст. 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів, зокрема відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Суд правомірно вказав, що внаслідок тривалого невиконання судового рішення від 28 лютого 2003 року відділом ДВС, навіть після ухвалення Європейським Судом з прав людини рішення від 11 квітня 2013 року, ОСОБА_3 було завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні його нормальних життєвих зв'язків, що потягло за собою докладання додаткових зусиль для їх відновлення, а як наслідок до душевних страждань, яких він зазнав внаслідок неправомірної бездіяльності відділу ДВС.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача суд правильно врахував характер та тривалість його моральних страждань, вимушеність змін в його житті, а також інші обставини, які впливають на зменшення розміру завданої моральної шкоди.

Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди суд вірно врахував рішення Європейського Суду, яким з держави відповідача була стягнута моральна шкода на користь позивача за період невиконання рішення суду, з часу набрання рішення суду законної сили, до ухвалення Європейським судом рішення в частині стягнення моральної шкоди.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, державної казначейської служби України - відхилити. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2015 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, державної казначейської служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог відкритого акціонерного товариства «Одессільмаш» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда