Р І ШЕ Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

Справа № 752/22168/14-ц

Провадження № 2/752/1588/15

14.01.2015 Голосіївський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Фролова М.О., за участі секретаря Титаренка А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «Легбанк», про поділ коштів спільної сумісної власності подружжя, визнання недійними угод, -

встановив:

у грудні 2015р. ОСОБА_1Н.(надалі - позивач) звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 (надалі - відповідач), третя особа: ОСОБА_3, ПАТ «Легбанк», про поділ коштів спільної сумісної власності подружжя, визнання недійними угод, при цьому пояснивши наступне.

07.09.1989р. між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, згідно свідоцтва про укладенні шлюбу від 28.12.1989р. серії НОМЕР_3. Від шлюбу подружжя має повнолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно Свідоцтва про народження від 06.07.1990р. серії НОМЕР_4. За час шлюбу позивач із відповідачем нажили у спільну сумісну власність подружжя грошові кошти у сумі 36 210 322,08 грн., 3 093 318,86 доларів США і 162 352,55 євро, в тому числі за рахунок трудових доходів і заробітної плати відповідача, дивідендів відповідача як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Азовкабель-Київ», дивідендів від розміщення коштів як вкладу на депозитних рахунках Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк», коштів від надання в оренду нерухомого майна, коштів переданих подружжю донькою ОСОБА_3 від дивідендів як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Азовкабель», а також коштів отриманих відповідачем у позику в інтересах подружжя. Однак,в наступному без відома та згоди позивача одноособово відповідачрозпорядився спільними коштами подружжя, закріпивши їх за своїми особистими депозитними рахунками у ПАТ «Легбанк» на сім років, шляхом збільшення строку перебування зазначених коштів на відповідних рахунка і зміни дати їх фактичного повернення подружжю згідно Додаткової угоди № 1 від 25.07.2014р. до Договору банківського вкладу № 1576-ДД-13-Класичний+; Додаткової угоди № 1 від 25.07.2014р. до Договору банківського вкладу № 1577-ДД-13-Класичний+; Додаткової угоди № 1 від 25.07.2014р. до Договору банківського вкладу № 2169-ДД-13-Класичний+; Додаткової угоди № 1 від 25.07.2014р. до Договору банківського вкладу № 2262-ДД-13-Класичний+. Разом з цим позивач пояснила, що наведені дії відповідача обмежили її право на вільне користування і розпорядження спільними коштами подружжя, чим порушенозаконні інтереси та правапозивача як співвласника майна. Крім того позивач зазначила, що зазначені додаткові угоди виходять за межі дрібного побутового правочину і стосуються цінного майна подружжя, яке має високу вартість, а тому укладення наведених угод відповідачем без письмової згоди позивача, є протиправним і порушує законні інтереси та права останньої як члена подружжя. Крім того позивач зазначила, що вона має право на поділ спільного майна подружжя не залежно від розірвання шлюбу із позивачем. На підставі викладеного позивач просила суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя кошти у сумі 31 210 322,08 грн., 3 093 318,86 доларів США, 162 352,55 євро; поділити позивачу від коштів спільної сумісної власності подружжя 1/2 частину у сумі розміром 15 605 161,04 грн., 1 546 659,43 доларів США, 81 176,27 євро; визнати недійсними Додаткову угоду № 1 від 25.07.2014р. до Договору банківського вкладу № 1576-ДД-13-Класичний+; Додаткову угоду № 1 від 25.07.2014р. до Договору банківського вкладу № 1577-ДД-13-Класичний+; Додаткову угоду № 1 від 25.07.2014р. до Договору банківського вкладу № 2169-ДД-13-Класичний+; Додаткову угоду № 1 від 25.07.2014р. до Договору банківського вкладу № 2262-ДД-13-Класичний+.

Представник позивача подав суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності у судовому засіданні його і позивача, якою позов підтримав і просив повністю задовольнити позовні вимоги на підставі наявних у справі доказів, які представив у тому числі і разом з клопотанням.

Представник відповідача подав суду заяву про розгляд справи за відсутності у судовому засіданні його і відповідача, якою позов визнав та не заперечував протизадоволення позовних вимоги на підставі наявних у справі доказів.

Третя особа ОСОБА_3 повідомлена про дату та час судового розгляду у порядку ст. 74ЦПК України, у судове засідання не з'явилася, про поважність причин неявки не повідомила суд.

Третя особа ПАТ «Легбанк» повідомлене про дату та час судового розгляду у порядку ст. 74ЦПК України, не забезпечило явку свого представника у судове засідання, про поважність причин неявки не повідомило суд.

Разом з цим згідно ч. 4. ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши пояснення позивача у позові і визнання зазначеного позову відповідачем, з'ясувавши обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог позивач, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність задовольнити позов повністю виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 07.09.1989р. між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 28.12.1989р. серії НОМЕР_3.

Від шлюбу позивач із відповідачем мають повнолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно Свідоцтва про народження від 06.07.1990р. серії НОМЕР_4.

Разом з цим, згідно наявної у матеріалах справи довідки вбачається, що за час шлюбу з 1998р. по 2014р. відповідач отримав в якості трудових доходів і заробітної плати кошти на загальну суму 456 860,43 грн.

Крім того, з 27.09.2010р. відповідач є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю«Торговий дім «Азовкабель-Київ» згідно Протоколу загальних зборів від 27.09.2010р. за № 1 та йому належить 100% статутного капіталу наведеного товариства згідно Протоколу загальних зборів № 4 від 28.03.2014р.

При цьому відповідач як учасник ТОВ «Торговий дім «Азовкабель-Київ» отримав кошти дивідендів від діяльності товариства у сумі 6 480 000,9 грн., а саме нараховані за 2011р. - у сумі 1 040 000,9 грн., за 2012р. -у сумі 2 056 400,0 грн.; за 2013р. -у сумі 3 384 00,0 грн., згідно фінансового звіту товариства за формою № 1-м за попередній календарний рік від 01.01.2012р., від 01.01.2013р., від 01.01.2014р.

Також вбачається згідно оформленої ПАТ «Діамантбанк» довідки від 22.08.2014р. за № 8052/48.2/1-50.2/2-2, що відповідач мав відкриті депозитні рахунки із розміщеними на них як вклад грошовими коштами на суму 15 000 000,0грн., 2 000 000,0 доларів США, зокрема 1 000 000, 0 доларів США згідно Договору від 27.09.2007р. за № 07-09-27-001272, розміщених в наступному повторно на депозит згідно Договору від 24.10.2012р. за № 12-10-24-001575; 10 000 000,0 гривень згідно Договору від 24.10.2012р. за № 12-10-24-001574; 1 000 000, 0 доларів США згідно Договору від 25.10.2012р. за № 12-10-25-001582; 5 000 000,0 гривень згідно Договору від 25.10.2012р. за № 12-10-25-001583.

Разом цим відповідно дозазначеної довідки за наведеними вкладами відповідачу було виплачено банком відсотки у сумі 2 488 891,75 грн., 583 318,86 доларів США і162 352,55євро, а саме:122 718,45 доларів США у 2008р. за Договором від 27.09.2007р. за № 07-09-27-001272; 32 711,58 доларів США у 2009р. за Договором від 04.11.2008р. за № 08-11-04-002405; 39 257,55 доларів США у 2010р. за Договором від 31.08.2009р. за № 09-08-31-001702; 73 097,31 євро у 2010р. за Договором від 31.08.2009р. за № 09-08-31-001702; 83 540,74 доларів у 2011р. за Договором від 26.02.2010р. за № 10-03-01-000426; 73 097,31 євро у 2011р. за Договором від 30.08.2010р. за № 10-08-30-001819; 52 164,16 доларів США у 2012р. за Договором від 25.11.2011р. за № 11-02-25-000393; 30 027,66 доларів США у 2012р. за Договором від 09.03.2011р. за № 11-03-09-000455; 13089,44 євро у 2012р. за Договором від 29.08.2011р. за № 11-08-29-001590; 4 372,66 доларів США у листопаді 2012р. за Договором від 25.11.2011р. № 11-11-25-001778;3 068,49 євро у листопаді 2012р. за Договором від 29.11.2011р. № 11-11-29-001794;1 659 255, 39 грн. у 2013р. за Договором від 24.10.2012р. за № 12-10-24-001574; 109 263,03 доларів США у 2013р. за Договором від 24.10.2012р. за № 12-10-24-001575; 109 263,03 доларів США у 2013р.за Договором від 25.10.2012р. за № 12-10-25-001582; 829 636,36 грн. у 2013р. за Договором від 25.10.2012р. за № 12-10-25-001583.

Крім того судом встановлено, що позивачем і відповідачем якподружжям було отримано у сумісну власність від доньки ОСОБА_3 кошти у сумі 6 784 569,0 грн., які остання отримала в якості дивідендів як учасник Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Азовкабель» згідно Протоколу загальних зборів від 2009р. за № 7.При цьому вбачається, що ОСОБА_3 було отримано кошти дивідендів від діяльності товариства у сумі 6 784 569,0 грн. згідно акту від 02.04.2010р. у сумі 1 788 072,0 грн., акту від 14.06.2011р. у сумі 1 782 825,0 грн., акту від 24.02.2012р. у сумі 1 665 345,0 грн., акту від 05.03.2013р. у сумі 1 548 327,0 грн. відповідно до фінансових показників діяльності товариства за балансом від 01.01.2010р.; за фінансовим звітом (форма № 1-м) від 31.12.2010р.,від 01.01.2012р., від 01.01.2013р.; за оборотно-сальдовою відомістю за 26.10.09. - 30.08.13 від 16.10.2014р.

Разом з цим позивачем зазначено та відповідачем визнано, що подружжям було отримано кошти у сумі 310 000,0 доларів США від надання в оренду з 27.10.2008р. по 01.01.2014р. жилого будинку із господарським спорудами та земельної ділянки площею 0,15 га за адресою: Київська область, Васильківський район, с. Іванковичі, набутих відповідачем у власність згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.07.2008р. і державного акту на право власності на земельну ділянку від 17.11.2008р. серії ЯЗ № 449071, а також договору купівлі-продажу житлового будинку від 15.07.2008р. і витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.10.2008р. за № 20678189.

Також вбачається, що відповідачем було отримано в інтересах сім'ї грошові кошти у сумі 200 000,0 доларів США і 5 000 000,0 грн. за розписками від 13.08.2013р. і від 25.12.2013р. відповідно, що не оспорюється сторонами.

При цьому сторонами визнано, що зазначені кошти не витрачалися подружжям на прожиття, оскільки фактично подружжя жило за рахунок передання в оренду нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1, належної позивачу згідно договору купівлі-продажу від 15.11.2003р. і витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.11.2003р. за № 2007914; а також із 2007 року квартири АДРЕСА_2, що належить позивачу на праві спільної часткової власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.11.2003р. із витягом про державну реєстрацію від 04.12.2003р. за № 2190240 та договору дарування частини квартири від 24.01.2004р. ізвитягом про державну реєстрацію від 29.01.2004р. за № 2698833; а також нежилого приміщення АДРЕСА_6, належного позивачу згідно договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24.03.2010р. і реєстраційного посвідчення від 29.03.2010р. за № 017558; а такожквартири АДРЕСА_4, належної позивачу згідно договору купівлі-продажу квартири від 19.07.2011р. і витягу про державну реєстрацію від 28.07.2011р. за № 30777820; а також квартири АДРЕСА_3, належної ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу квартири від 26.07.2012р. і витягу про державну реєстрацію від 08.08.2012р. за № 35103690, оскільки фактично подружжя проживало у квартирі № АДРЕСА_5, належній позивачу згідно договору купівлі-продажу квартири від 10.08.2007р. і реєстраційного посвідчення від 16.08.2007р. за № 030210.

Положеннями ч. 1 ст. 61 ЦПК України унормовано, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Враховуючи наведене суд зазначає, що згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 178 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

При цьому у п. 28 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11 роз'яснено для врахування судами, що виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів.Аналогічну правову позицію зазначено Верховним Судом України у постанові від 19.02.2014р. по справі № 6-5цс14.

На підставі викладеного, оцінивши безпосередньо достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність і обґрунтованість доводів позивача щодо набуття останньою із позивачем як подружжям за час шлюбу у спільну сумісну власність грошових коштів у сумі розміром у сумі 36 210 322,08 грн., 3 093 318,86 доларів США і 162 352,55 євро.

Разом з цим вбачається, що в подальшому кошти подружжя було розміщено відповідачем на особових депозитних рахунках у ПАТ «Легбанк» відкритих на підставі договорів банківського вкладу, а саме:

1 000 000,0 доларів США розміщених згідно Договору банківського вкладу № 1575-ДД-13-Класичний+ від 05.09.2013р. і квитанції від 05.09.2013р. за № к280/5;

1 000 000,0 доларів США розміщенихзгідно Договору банківського вкладу № 1576-ДД-13-Класичний+ від 05.09.2013р. і квитанції від 05.09.2013р. за № к127/7;

1 000 000,0 доларів США розміщенихзгідно Договору банківського вкладу № 1577-ДД-13-Класичний+ від 05.09.2013р. і квитанції від 05.09.2013р. за № к420/8;

2 200 000,0 доларів США розміщенихзгідно Договору банківського вкладу № 2262-ДД-13-Класичний+ від 30.12.2013р. і квитанції від 30.12.2013р. за № к127/7, згідно якої кошти було внесено у сумі 17 584 600 грн. та конвертовано в долари США для вкладу;

2 000 000,0 доларів США розміщених згідно Договору банківського вкладу № 2169-ДД-13-Класичний+ від 29.11.2013р.

Також згідно довідки ПАТ «Легбанк» від 30.12.2014р. на банківських рахунках відповідача додатково обліковуються наступні суми коштів:

15 000 000,0 грн. розміщених згідно Договору банківського вкладу № 2191-ДС-13-Гарантований-VIPвід 05.12.2013р.;

280 734,89 доларів США та 10 099 577,15 грн. розміщених згідно Договору № 1572 про відкриття та обслуговування карткового рахунка з видачею платіжної картки від 23.10.2012р.;

4 211 879,95 доларів США розміщених згідно Договору банківського поточного рахунку фізичної особи № 22557 від 08.08.2014р.

Наведені обставини визнано відповідачем згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України та оцінено судом як доведені належним чином, в сукупності з наявними доказами у справі.

В свою чергу суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

При цьому у п. 21 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11 роз'яснено для врахування судами, що у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, права зазначених установ не зачіпаються. Ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім'я з подружжя вони внесені, відповідно до ст. 61 СК є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 Постанови).

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК), (п. 24 Постанови).

Положеннями ч. 1 ст. 70 СК України унормовано, що у разі поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про поділв рівних частинах позивачу із відповідачем належних їмяк подружжю на праві спільної сумісної власності вищезазначених грошових коштів, в тому числіякі розміщено на рахунках відповідача у ПАТ «Легбанк», у зв'язку із чим відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню судом.

Щодо вимог позивача про визнання недійсними оспорюваних додаткових угод, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що спільні кошти подружжя, було розміщено на особових рахунках відповідача у ПАТ «Легбанк» та останні підлягали поверненню наступним чином:

у сумі 1 000 000,0 доларів США згідно Договору банківського вкладу № 1576-ДД-13-Класичний+ від 05.09.2013р. - не пізніше 10.09.2014р;

у сумі 1 000 000,0 доларів США згідно Договору банківського вкладу № 1577-ДД-13-Класичний+ від 05.09.2013р. - не пізніше 10.09.2014р.;

у сумі 2 000 000,0 згідно Договору банківського вкладу № 2169-ДД-13-Класичний+ від 29.11.2013р. - не пізніше 04.12.2014р.;

у сумі 2 200 000,0 Договору банківського вкладу № 2262-ДД-13-Класичний+ від 30.12.2013р. - не пізніше 04.01.2015р.

Вбачається, що в наступному відповідач розпорядився наведеними коштами на загальну суму 6 200 000,0 доларів США, збільшивши їх строк перебування на власних рахунках у ПАТ «Легбанк», шляхом зміни умов і кінцевого терміну їх повернення згідно додаткових угод до наведених договорів банківського вкладу, а саме:

Додатковою угодою № 1 від 25.07.2014р. до Договору банківського вкладу № 1576-ДД-13-Класичний+ збільшено термін перебування коштів на депозиті до 10.09.2021р.;

Додатковою угодою № 1 від 25.07.2014р. до Договору банківського вкладу № 1577-ДД-13-Класичний+збільшено термін перебування коштів на депозиті до10.09.2021р.;

Додатковою угодою № 1 від 25.07.2014р. до Договору банківського вкладу № 2169-ДД-13-Класичний+збільшено термін перебування коштів на депозиті до 04.12.2021р.;

Додатковою угодою № 1 від 25.07.2014р. до Договору банківського вкладу № 2262-ДД-13-Класичний+ збільшено термін перебування коштів на депозиті до 04.12.2021р.

В свою чергу положеннями ч. 1-3 ст. 61 СК України унормовано, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

При цьому положеннями п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦК України визначено, що правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Відповідно до ст. 179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.Згідно ч. 1 ст. 178 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Разом з цим на день укладення оскаржуваних додаткових угод положеннями п. 5 розділу ХХ Податкового кодексу України було визначено неоподатковуваний мінімум доходів громадян у сумі розміром 17,0 грн., а положеннями Закoну України «Про Державний бюджет на 2014 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу у сумі 1218, грн.

Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що кошти у сумі 6 200 000,0 доларів США значно перевищують вартість одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян та розмір мінімальної заробітної плати, а тому укладені відповідачем додаткові угоди на фактичне розпорядження наведеними коштами стосуються цінного майна і виходять за межі дрібного побутового правочину.

Проте в матеріалах справи відсутні докази надання позивачем як другим із подружжя своєї письмової згоди відповідачуна укладення оскаржуваних додаткових угод щодо розпорядження спільними коштами подружжя у сумі 6 200 000,0 доларів США, зокрема шляхом залишення їх на рахунках відповідача у ПАТ «Легбанк».

Крім того, відповідачем визнано, що оскаржувані додаткові угоди ним укладено без відома та письмової згоди позивача.

Наведене свідчить про порушення під час укладення оскаржуваних додаткових угод законних інтересів та прав позивача як члена подружжя та співвласника вказаного майна, зокремаправа на розпорядження майном.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що під час судового розгляду знайшли своє підтвердження на підставі належних доказів,обставини якими обґрунтовано позовні вимоги про визнання недійсними оскаржуваних угод, у зв'язку із чим наведені вимоги позивача підлягають задоволенню судом.

Разом з цим згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При цьому згідно наявної у матеріалах справи квитанції за № 984/з3 позивачем було здійснено витрати на оплату судового збору у сумі 3654,0 грн.

Враховуючи зазначене суд приходить до висновку, про необхідність стягнути із відповідача на користь позивача кошти у сумі 3654,0 грн. на компенсацію витрат з оплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 1-5, 8, 10, 11, 26, 27, 30, 60, 109, 118, 119, 208-209, 212-215ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «Легбанк», про поділ коштів спільної сумісної власності подружжя, визнання недійними угод - задовольнити повністю.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) кошти у сумі 31 210 322 (тридцять один мільйон двісті десять тисяч триста двадцять дві) гривні 08 коп., 3 093 318 (три мільйони дев'яносто три тисячі триста вісімнадцять) доларів США 86 центів, 162 352 (сто шістдесят дві тисячі триста п'ятдесят два) євро 55 центів.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) право приватної власності на поділену їй 1/2 частину від коштів спільної сумісної власності подружжя у сумі розміром 15 605 161 (п'ятнадцять мільйонів шістсот п'ять тисяч сто шістдесят одна) гривня 04 коп., 1 546 659 (один мільйон п'ятсот сорок шість тисяч шістсот п'ятдесят дев'ять) доларів США 43 цента, 81 176 (вісімдесят одну тисячу сто сімдесят шість) євро, 27 центів.

Визнати недійсною Додаткову угоду № 1 від 25.07.2014р. до Договору банківського вкладу № 1576-ДД-13-Класичний+ від 05.09.2013р., укладену між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) та Публічним акціонерним товариством «Легбанк» ().

Визнати недійсною Додаткову угоду № 1 від 25.07.2014р. до Договору банківського вкладу № 1577-ДД-13-Класичний+ від 05.09.2013р., укладену між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) та Публічним акціонерним товариством «Легбанк» ().

Визнати недійсною Додаткову угоду № 1 від 25.07.2014р. до Договору банківського вкладу № 2169-ДД-13-Класичний+ від 29.11.2013р., укладену між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) та Публічним акціонерним товариством «Легбанк» ().

Визнати недійсною Додаткову угоду № 1 від 25.07.2014р. до Договору банківського вкладу № 2262-ДД-13-Класичний+ від 30.12.2013р., укладену між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) та Публічним акціонерним товариством «Легбанк» ().

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 3654,00 гривні в якості компенсації понесених судових витрат на оплату судового збору.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення, а рішення яке було ухвалено без участі особи, яка її оскаржує протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя