У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Луспеника Д.Д., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Таращанський край» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Київської області від 27 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним вище позовом, у якому просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 17 вересня 2009 року між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Таращанський край» (далі - ТОВ «Таращанський край»).

На обґрунтування позову зазначала, що у 2000 році вона уклала з виробничим сільськогосподарським кооперативом «Шевченківський» (далі - СВК «Шевченківський») договір оренди землі, згідно якого передала в оренду належну їй на підставі сертифікату земельну ділянку, розміром 3 га без строку дії договору зі сплатою орендної плати. Після припинення діяльності СВК «Шевченківський» та виготовлення 16 лютого 2009 року державних актів на право власності на земельні ділянки, вона договору оренди не складала та не підписувала. Посилалась на те, що неодноразово зверталася до відповідача та повідомляла, що не має наміру укладати з ними договору оренди, а орендну плату отримувала, як компенсацію за безпідставне використання її земельних ділянок. Після того, як звернулась до відповідача з приводу самостійного обробітку власних земельних ділянок площею 2,2137 га та 0,4213 га, працівниками ТОВ «Таращанський край» було надано один з примірників договору оренди від 17 вересня 2009 року № 37, що зареєстрований Таращанським районним відділом центру Державного земельного кадастру 29 вересня 2009 року, в якому був відсутній її підпис, а з його змісту стало зрозуміло, що строк дії договору становить десять років. У подальшому було з'ясовано, що договір був підписаний її чоловіком ОСОБА_6 в присутності працівників ТОВ «Таращанський край». Вважає, що відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, оскільки було відсутнє її волевиявлення на укладення договору оренди, він підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 28 листопада 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі від 17 вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Таращанський край». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 27 січня 2015 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом у жовтні 2014 року, тобто з пропуском встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності, оскільки про порушення своїх прав дізналася у вересні 2009 року. Доказів поважності причин пропуску строку позовної давності позивач не надала, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

Д.Д. Луспеник

С.П. Штелик