Рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

03 березня 2015 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого одноособово судді Донцова Д.Ю.,

при секретарі судового засідання Кінгольц М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, нажитого в спільному шлюбі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою, вказуючи, що продовж сумісного життя з'ясувалося, що між ним та відповідачкою різне розуміння поняття шлюбу, сім`ї, відсутність спільних інтересів. Позивач та відповідач разом не проживають, фактично не підтримують подружні стосунки, сумісне господарство не ведуть з січня 2014 року. Позивач впевнений, що подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить його інтересам.

ОСОБА_1, в поданому позові, також просить суд зробити розподіл майна, нажитого в спільному шлюбі з відповідачкою, визнавши за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3. Обґрунтовуючи дану вимоги позивач зазначив, що квартира АДРЕСА_3, яка знаходиться в ЖБК "Центральний 25", була придбана ним та відповідачкою під час перебування у зареєстровану шлюбі. Виплати паю в ЖСК були здійсненні подружжям з 1986 року по 1996 рік, однак власником квартири зареєстрована ОСОБА_2. Окрім іншого позивач просить стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати.

ОСОБА_2 у свою чергу звернулася з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, в якій вона просить здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом : виділення у власність ОСОБА_2 1/4 частини квартири АДРЕСА_1; виділення у власність ОСОБА_2 4/5 квартири АДРЕСА_3, а саме житлові кімнати площею 12,3 кв.м. та 17,1 кв.м.; видіення у власність ОСОБА_1 1/5 частини квартири АДРЕСА_3, а саме житлову кімнату площею 7,3 кв.м. Окрім іншого ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача за зустрічним позовом, понесені нею судові витрати.

В обґрунтування своєї зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 зазначив, що вказана квартира АДРЕСА_3, була придбана нею за її особисті кошти. ОСОБА_1 був тривалий час безробітним та перебував на утриманні дружини.

Також, ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_1 перебуваючи з нею в зареєстрованому шлюбі, а саме 13.12.1993 року, здобув право власності, шляхом приватизації, на 1/2 частину АДРЕСА_1. У зв'язку з чим ОСОБА_2, посилаючись на п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" вважає, що має права на частину зазначеної квартири.

ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх у повному обсязі, проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечували у повному обсязі.

ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про розірвання шлюбу визнали та не заперечували проти задоволення. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 та її представник заперечували, зустрічну позовну заяву підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, оголосивши та дослідивши матеріали справи, вивчивши надані докази, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 03 грудня 1983 року Іллічівським ЗАГС у м. Одесі було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що 03 грудня 1983 року в Книзі реєстрації актів про укладання шлюбу зроблено запис за №1033 (Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2) (а.с. 4).

В силу статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

У зв'язку з відсутністю вільної згоди сторін на продовження шлюбу, подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечить їх інтересам, а також принципу добровільності шлюбу, суд вважає необхідним задовольнити позовну вимогу ОСОБА_1 та розірвати шлюб укладений між ним та ОСОБА_4

ОСОБА_1, також просить суд зробити розподіл майна, нажитого в спільному шлюбі з ОСОБА_2, визнавши за ним право власності на1/2 частину квартири АДРЕСА_3, у зв'язку з чим необхідно зазначити про наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно о ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом

Згідно ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Частиною 1 та 2 статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно, крім іншого, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно Свідоцтва про право власності від 25 травня 2009 року, виданого на підставі довідки Житлово-будівельного кооперативу "Центральний-25" від 09.12.2008 року №35, власником квартири АДРЕСА_3, яка в цілому складається з приміщень загальною площею 61,1 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м., відображених у технічному паспорті від 18.12.2008 року ОСОБА_2, на праві приватної власності належить

У судовому засіданні було встановлено, що квартира АДРЕСА_3 була придбана шляхом виплати пайових внесків до ЖБК "Центральний-25" у період з 1986 року по 1996 рік.

ОСОБА_2 заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 наголошувала та тому, що кошти на оплату пайових внесків були виключно її особистими. ЇЇ чоловік, ОСОБА_1, не мав постійного доходу, а іноді зароблені кошти використовував виключно на власні потреби. Утримання родини, поліпшенням соціально-побутових умов та виплату пайових внесків здійснювала ОСОБА_2

У зустрічному позові ОСОБА_2, також посилаючись на зазначені обставини та на ч. 2 ст. 70 СК України, просила суд збільшити її частку, шляхом виділення їй у власність 4/5 квартири АДРЕСА_3, а саме житлові кімнати площею 12,3 кв.м. та 17,1 кв.м. та виділення у власність ОСОБА_1 1/5 частини квартири АДРЕСА_3, а саме житлову кімнату площею 7,3 кв.м.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд не може брати до уваги твердження відповідачки за первісним позовом, оскільки жодного підтвердження зазначених нею обставин суду надано не було.

У зв'язку з вищевикладене та враховуючи, що у період придбання та реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3, сторони перебували у подружніх стосунках (шлюб був зареєстрований 03 грудня 1983 року), проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, суд вважає вимогу ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності на 1/2 частину зазначеною квартири, такою, що підлягає задоволенню, а вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом щодо виділення їй у власність 4/5 квартири АДРЕСА_3, а саме житлові кімнати площею 12,3 кв.м. та 17,1 кв.м., а громадянину ОСОБА_1 1/5 частини зазначеної квартири такими, що є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо зустрічної позовної вимоги ОСОБА_2, про виділення їй у власність 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, суд вважає її безпідставною виходячи з наступного.

Пунктом 4 частини 1 статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

З Свідоцтва про право власності на житло від 13 грудня 1993 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_1 та іншими членами його родини (ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7) внаслідок її приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

У зв'язку з чим, частина квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1, є його особистою приватною власністю та розподілу не підлягає.

Також суд повинен зазначити, що згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судові витрати суд вважає за необхідне розподілити у відповідності до вимог вищезазначеної норми права, а саме присудити до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплаченим ним судовий збір у загальному розмірі 1194,60 грн. (квитанція №1087.11.1 від 18.06.2014 року та №1087.11.2 від 18.06.2014 року).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 370, 392 ЦК України, ст.ст. 57, 60 СК України, Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 88, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Розподілити майно, нажите в спільному шлюбі, визнавши за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН - НОМЕР_1) суму сплаченого судового збору у розмірі 3194,60 грн. (три тисячі сто дев'яносто чотири гривні 60 копійок).

В задоволенні зустрічної позовної ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, нажитого в спільному шлюбі - відмовити

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя