АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції: Лозинська М.І.
№ 22-ц/796/4457/2015 Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору споживчого кредиту недійсним,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк») про визнання договору споживчого кредиту недійсним.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту від 02 березня 2011 року у формі надання кредитної картки НОМЕР_1, укладений між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 Просить стягнути з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 на відшкодування заподіяної шкоди 23417,61 грн. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що при укладенні споживчого кредиту від 02 березня 2011 року позивачу не було надано інформацію про усі наявні форми кредитування з описом їх переваг, недоліків та описом відмінностей між ними. Цим відповідач порушив вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. п. 3.7., 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168. Оспорений договір було укладено з використанням нечесної підприємницької практики та під впливом обману, а тому він має бути визнаний недійсним відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 230 ЦК України.

В судове засідання сторони та їх представники не з'явився, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 березня 2011 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту №00105. Відповідно до умов договору ПАТ «КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_2 кредит у вигляді кредитної лінії лімітом 5000,00 грн., з визначенням базової процентної ставки за користування кредитом 2,5% в місяць, видачею кредитної картки «Кредитка Універсальна». Укладення договору відбулося шляхом підписання позивачем Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «КБ «ПриватБанк» (а. с. 53-55).

ОСОБА_2 порушив перед судом питання про визнання недійсним вказаного договору з тих підстав, що йому не було надано інформацію про умови договору, передбачені ст. 11 Закону України «Про захист право споживачів», п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.4., 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Також його не було ознайомлено з наявними формами кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковим режимом сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відмінності про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Також, відповідно до положень п. п. 2.1., 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Згідно з п. п. 3.7., 3.8. вказаних Правил якщо умовами кредитного договору передбачено або допускається використання кількох альтернативних варіантів надання банківських послуг, які є супутніми до кредитної операції (зокрема погашення заборгованості готівковими коштами до банку або шляхом безготівкового розрахунку), банк зобов'язаний надати клієнту вичерпну інформацію про вартість кожного з альтернативних варіантів надання послуг. У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину

Як було встановлено, під час укладання договору кредиту від 02 березня 2011 року ОСОБА_2 в письмовій формі був ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, а також умовами кредитування з використанням платіжної картки. На підтвердження цього ОСОБА_2 поставив свій підпис в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, додатковій інформації, обов'язковій до заповнення для отримання кредиту/кредитної картки, та довідці про умови кредитування з використанням платіжної картки (а. с. 53-55). При цьому анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку та додаткова інформація була особисто заповнена ОСОБА_2 Заповнюючи бланки вказаних документів, позивач самостійно вказав бажаний кредитний ліміт.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею, суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

ОСОБА_2 не звертався до ПАТ «КБ «ПриватБанк» із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, а також не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, ОСОБА_2 не надав суду будь-яких належних доказів на підтвердження введення його ПАТ «КБ «ПриватБанк» в оману, а також на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими.

При цьому, відповідно до змісту ст. ст. 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» саме по собі ненадання або неповне надання інформації не свідчить про введення особи в оману.

Суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Посилання апелянта на те, що вказаний договір було укладено з використанням нечесної підприємницької практики та під впливом обману, а тому, має бути визнаний недійсним відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 230 ЦК України, є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, відхилити, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді