Справа № 359/586/15 Головуючий у І інстанції Яковлєва Л.В.
Провадження № 22-ц/780/4301/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 54 27.08.2015
УХВАЛА

Іменем України

27 серпня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Лащенко В.Д., Ігнатченко Н.В.

при секретарі: Бобко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», третя особа: Професійна спілка Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вище зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 08.06.2012 року наказом №11-07/1-483/п його було прийнято на роботу до відповідача на посаду оператора технічних засобів контролю на безпеку відділу контролю на безпеку департаменту контролю на безпеку служби авіаційної безпеки на визначений строк роботи на час відсутності основного робітника ОСОБА_3 строком до 31.08.2012 року. 20.06.2014 року наказом №11-07/1-655/п позивача переведено на посаду оператора технічних засобів контролю на безпеку служби контролю пасажирів на безпеку департаменту контролю на безпеку служби авіаційної безпеки на визначений строк, а саме до виходу основного працівника ОСОБА_3 на роботу. 04.12.2014 року наказом №11-07/1-1387/п ОСОБА_2 переміщено на посаду оператора технічних засобів контролю на безпеку відділу контролю на безпеку пасажирів служби контролю на безпеку служби авіаційної безпеки. Наказом від 24.12.2014 року №11-07/1-1465/п позивача звільнено з займаної посади на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним з підстав ст. 24, 36, 39-1 КЗпП України, оскільки після закінчення строкового трудового договору від 08.06.2012 року, який закінчив свою дію 31.08.2012 року, з ним не укладались нові строкові договори, а відтак позивач є таким, що працює із невизначеним строком. Крім того, за час його роботи у відповідача, ОСОБА_2 неодноразово переводили на інші посади, які ОСОБА_3 не обіймала. У звязку з цим просив поновити його на посаді оператора технічних засобів контролю на безпеку, відділу контролю на безпеку пасажирів, служби контролю на безпеку, служби авіаційної безпеки підрозділів, підпорядкованих заступнику генерального директора з авіаційної безпеки з 24.12.2014р, стягнути з відповідача середній заробіток на час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн..

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2015 року в задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та допустити негайне виконання рішення в частині поновлення його на посаді та стягнення коштів за час вимушеного прогулу, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права. Вважає, що судом не досліджено наказів про призначення на інші посади. Вважає, що останнє призначення, відповідно до наказу від 04.12.2012 року, відбулося без написання позивачем заяви про згоду на строкову роботу до виходу ОСОБА_3 із відпустки.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що було подано заяву від ОСОБА_3 про вихід на роботу з 25.12.2014 року у звязку з припиненням відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та зважаючи на те, що позивач працював на посаді ОСОБА_3 за строковим трудовим договором, наказ про звільнення позивача на підставі п.2 ст.36 КЗпП України є правомірним.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 6 ч.1, 3 ст. 24 КЗпП України та п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р., трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 ст. 23) трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. визначено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП України.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Пунктом 4 ч.1 ст. 43-1 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку поновлен-ня на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Встановлено, що наказом (розпорядженням) відповідача від 08.06.2012 р. за № 11-07/1-489/п § 21 ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду оператора технічних засобів контролю на безпеку відділу контролю на безпеку № 2 департаменту контролю на безпеку служби авіаційної безпеки на визначений строк роботи на час відсутності основного працівника ОСОБА_3, в заяві про прийняття на роботу позивач зазначив дату до 31.08.2012 р. (а.с.33).

20.06.2014р. на підставі власноручної заяви позивача, Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» видано наказ (розпорядження) № 11-07/1-655/п § 301, яким ОСОБА_2 переведено на посаду оператора технічних засобів контролю на безпеку служби контролю пасажирів на безпеку департаменту контролю на безпеку служби авіаційної безпеки на визначений строк, а саме до виходу основного працівника ОСОБА_3 на роботу (а.с. 34).

На підставі наказу за № 11-07/1-1387/п від 04.12.2014 р. позивача з 01.12.2014. року переміщено на посаду оператора технічних засобів контролю на безпеку до відділу контролю пасажирів на безпеку служби контролю на безпеку служби авіаційної безпеки підрозділів, підпорядкованих заступнику генерального директора з авіаційної безпеки (а.с. 35-57).

Зі змісту наказу ДПМА «Бориспіль» за № 11-07/1-1387/п від 04.12.2014 р. встановлено, що працівника ОСОБА_3, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, також переміщено на посаду оператора технічних засобів контролю на безпеку до відділу контролю пасажирів на безпеку служби контролю на безпеку служби авіаційної безпеки підрозділів, під порядкова-них заступнику генерального директора з авіаційної безпеки.

16.12.2014 р. ОСОБА_3 подала до ДПМА «Бориспіль» заяву, яку погоджено 19.12.2014р. начальником ВКПБ та 23.12.2014 р. зареєстровано у відділі кадрів, про вихід на роботу з 25.12.2014 р. у звязку з припиненням відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.58).

24.12.2014 р. відповідач видав наказ № 11-07/1-1465/п, яким ОСОБА_2 звільнено з займаної посади з 24.12.2014 р. у звязку з закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 60).

З довідки № 301-01-306 від 16.01.2015 р. вбачається, що позивач з 01.11.2012 р. являвся членом Професійної спілки ДПМА «Бориспіль» (а.с. 12).

Встановлено, що ДПМА «Бориспіль» при звільненні ОСОБА_2 з роботи не зобовязане та не отримувало дозволу професійної спілки на звільнення позивача, оскільки позивач працював за строковим договором.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, оскільки ОСОБА_3 було подано заяву про вихід на роботу з 25.12.2014 року у звязку з припиненням відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та зважаючи на те, що позивач працював на посаді ОСОБА_3 за строковим трудовим договором, наказ про звільнення позивача на підставі п.2 ст.36 КЗпП України є правомірним та законним.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не досліджувались накази про переведення на інші посади ОСОБА_3, у звязку з чим не зрозуміло кого раніше перевели на посаду ОСОБА_3 чи позивача, а також що позивача було прийнято на роботу на невизначений строк, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки предметом позову позивача є трудові відносини позивач з відповідачем та його звільнення, а не трудові відносини ОСОБА_3, крім того в заявах позивача та розпорядження відповідача зазначено, що позивача прийнятий на роботу на визначений строк до виходу на роботу ОСОБА_3.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не було отримано згоду профспілки, у звязку з чим звільнення незаконне, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки згода профспілки необхідна при розірванні трудового договору за ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а у випадку позивача строковий трудовий договір закінчився, у звязку з чим згода профспілкового органу не потрібна.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції викладених в рішенні не спростовують.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: