АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-2961 Головуючий у 1-й інстанції - Фролова І.В.
Доповідач - Пікуль А.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 березня 2015 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Невідомої Т.О.

ПобірченкоТ.І.

при секретарі Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання правочину недійсним,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання правочину недійсним.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с.103-106).

В суд апеляційної інстанції сторони не з'явились, про місце та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать завірені штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв'язку зворотні повідомлення про вручення судових повісток: 6 лютого 2015 року - представнику позивача ОСОБА_3; 6 лютого 2015 року - уповноваженій особі ПАТ "АК промислово-інвестиційний банк"; 10 лютого 2015 року - позивачу (а.с.135-137).

Суд ухвалив розглядати справу у їх відсутність, оскільки відповідно до положень ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з наступного.

12 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" було укладено кредитний договір №V-05/08, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у сумі 60 000 доларів США для здійснення ремонтних робіт та облаштування будинку, за користування кредитом встановлюється ставка у розмірі 12,9% річних. Кінцевий термін повернення кредиту та процентів - не пізніше 11 лютого 2013 року.

Факт отримання грошових коштів від Банку не заперечується позивачем.

При укладанні оспорюваного договору між сторонами досягнуто згоди з усіх його істотних умов. Зазначені позивачем підстави для визнання неправомірними дій банку з надання кредиту в іноземній валюті не знайшли свого підтвердження.

За встановлених обставин, районний суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що районним судом невірно застосовані до спірних правовідносин положення ст. ст. 192, 227, 524, 533 ЦК України, а також його посилання на те, що судом не застосовані до спірних правовідносин наведені позивачем положення Закону України «Про захист прав споживачів», що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" ( далі: Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

Посилання позивача на положення пп. "г" п.4 ст.5 Декрету КМУ, відповідно до якого індивідуальної ліцензії потребує використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України, є необґрунтованим, оскільки указана норма матеріального права не підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли стосовно зобов'язань, які випливають з кредитного договору та регулюються пп. "в" п.4 ст.5 Декрету КМУ.

Щодо вимог пп. "в" п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на час укладення оспорюваного правочину законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.

У даному конкретному випадку з наявних у матеріалах справи письмових доказів убачається, що ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" мав відповідну банківську ліцензію та дозвіл на право здійснення валютних операцій із додатком, який містить перелік операцій (а.с.22-25).

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції залишене поза увагою та не висвітлене в оскаржуваному рішенні клопотання позивача про залучення співвідповідача по справі, оскільки, як убачається з журналу судового засіданні від 28 листопада 2014 року (а.с.96-97) указане клопотання вирішене судом в судовому засіданні шляхом постановлення ухвали на місці (не виходячи до нарадчої кімнати).

Посилання апеляційної скарги на те, що при укладанні спірного правочину не дотримано положень ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" також є безпідставними.

З наявних у справі письмових доказів убачається, що в укладеному між сторонами кредитному договорі та наступних договорах про внесення змін до кредитного договору у письмовій формі чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, графік погашення заборгованості, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця (ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк") і позичальника (ОСОБА_4), відповідальність сторін. Вищенаведені умови оспорюваних договорів не можна вважати несправедливими до позичальника, як споживача у договорі про надання кредиту.

Посилання апеляційної скарги на те, що районним судом фактично не розглянуті вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, також не можуть бути прийняті у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення. Так зазначені позивачем у позовній заяві вимоги про визнання протиправними дій та бездіяльності позивача по своїй суті є обставинами, що з позиції позивача зумовлюють визнання кредитного договору недійсним. Районним судом досліджені усі обставини укладення оспорюваного договору та встановлена відсутність підстав для визнання його недійсним.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга відповідача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підставдля скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Т.О. Невідома

Т.І. Побірченко