У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Міського комунального підприємства комунального господарства «Тиса» про захист особистих немайнових прав, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 05 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 20 червня 2013 року Міське комунальне підприємство комунального господарства «Тиса» (далі - МКПК «Тиса») звернулося до Ужгородської вагонної пасажирської дільниці (ЛВЧ-5) з листом № 377, копія якого була також надана Чопському міському голові та дільничному інспектору Балагурчику В.В., у якому відповідачем розголошено відомості про особисте життя позивача, які є негативними та недостовірним. Вважав, що така інформація підлягає спростуванню шляхом відкликання вказаного листа, тому просив позов задовольнити.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 05 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 20 червня 2013 року директор МКПК «Тиса» Олеан Ю.А. звернувся до начальника Ужгородської вагонної пасажирської дільниці (ЛВЧ-5) Орилецького В.Д. з листом № 377, копія якого була також направлена Чопському міському голові та дільничному інспектору Балагурчику В.В.

У листі зазначено, зокрема, наступне:

«Інформуємо Вас, що Ваш працівник ОСОБА_4, що проживає в АДРЕСА_1 поводить себе неадекватно. Так, 18 червня 2013 року він з'явився на об'єкті, де проводилися ремонтні роботи на водопроводі, знімав на відеокамеру, в тому числі і мене, як керівника підприємства, не пояснив причини такої поведінки, задавав компрометуючі питання.

20 червня 2013 року о 8 годині з'явився на підприємстві МКПК «Тиса» в кабінеті, де проводилось планування роботи, знімав присутніх на відеокамеру, своїми питаннями спробував спровокувати на розмову на підвищених тонах, на відповідну реакцію присутніх.

На запитання, для чого він веде відеозйомку, відповів, що хоче зафіксувати «можливі протиправні дії проти нього»…

…Прошу Вас провести відповідну роботу.»

Направлення такого листа ОСОБА_4 вважав протиправними, оскільки відповідачем розголошено відомості про особисте життя позивача, а поширену у цьому листі інформації відносно нього вважав негативною та недостовірною, такою, що принижує честь і гідність.

Відповідно до ст. 301 ЦК України фізична особа має право на особисте життя. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб. Фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що викладена у листі від 20 червня 2013 року № 377 інформація не викриває таємниці обставин особистого життя позивача та не може вважатися такою, яка б могла порушити повагу до гідності та честі позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночним судженням, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно зі ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідної дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Суди обґрунтовано відмовили у позові, оскільки зазначена у листі відповідача інформація є оціночним судженням і відповідно до вимог ст. 277 ЦК України не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 05 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Горелкіна Н.А., Євграфова Є.П.