УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.

при секретарі Заліській Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "БТА Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2012 року ПАТ «БТА Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що 18.07.2007 між ВАТ «БТА Банк», найменування якого було змінено на ПАТ «БТА Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 102/08 на суму 122 400 доларів США зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитом.

Зазначив, що кредитор виконав зобов'язання з надання коштів у повному обсязі, що підтверджується заявою про видачу готівки № 775 від 18.07.2007. Однак, з 19.11.2009 ОСОБА_1 належним чином не виконувала свої зобов'язання зі сплати відсотків за користування коштами. Як наслідок, утворилася заборгованість, загальний розмір якої з урахуванням строкової та простроченої заборгованості зі сплати відсотків, пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків, а також 3 % річних станом на 26.10.2012 складав 1 327 744 грн.

Справа № 2604/26323/12
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2898/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Також позивач повідомив, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.01.2010 по справі № 2-611/10 за позовом ВАТ «БТА Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором присуджено до стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором за період до 03.11.2009.

Однак, представник ПАТ «БТА Банк» вказував, що дана обставина не позбавляє кредитора права вимагати від боржника сплати відсотків за період з 04.11.2009 до 26.10.2012, оскільки з ухваленням вищезазначеного рішення зобов'язання ОСОБА_1 не припинилося. Крім того, стверджував про наявність підстав для стягнення з відповідача пені за увесь час прострочення виконання зобов'язання та 3 % річних, а всього просив стягнути 1 327 744 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2013 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «БТА Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 545 693 грн. 62 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19.04.2013 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Свої доводи апелянт обґрунтувала тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, неповно з'ясовано обставини справи.

Вказувала, що оскаржуваним судовим рішенням присуджено до стягнення заборгованість за кредитним договором, однак зазначену заборгованість вже було стягнуто рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.01.2010 по справі № 2-611/10, у той час як предметом судового розгляду в рамках даного провадження була сплата пені та 3 % річних за час прострочення виконання зобов'язання.

Також ОСОБА_1 зауважила, що до вимоги про стягнення пені належить застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Колегія суддів, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 18.07.2007 між ВАТ «БТА Банк», найменування якого було змінено на ПАТ «БТА Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 102/08 на суму 122 400 доларів США зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитом та терміном повернення до 18.07.2027 (а.с.3-10).

Кредитор виконав зобов'язання з надання коштів у повному обсязі, що підтверджується заявою про видачу готівки № 775 від 18.07.2007 (а.с. 17).

Однак, боржник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим утворилася заборгованість.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.01.2010 з ОСОБА_1 на користь ВАТ «БТА Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 1077633 грн. 42 коп. та вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 26).

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що предметом судового розгляду були вимоги про стягнення з ОСОБА_1 строкової та простроченої заборгованості за кредитом, строкової та простроченої заборгованості зі сплати процентів, нарахованої станом на 03.11.2009.

За рахунок продажу земельної ділянки, належної ОСОБА_1 та розташованої на території с. Колонщина Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, заборгованість за кредитним договором була погашена частково.

Дана обставина врахована при складенні позивачем довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за період з 04.11.2009 до 26.10.2012, згідно якої клієнтом було сплачено кредитну заборгованість в сумі 21 454, 48 доларів США та відсотки в сумі 13 463,87 доларів США за період з 18.07.2007 до 03.11.2009. Станом на 04.11.2009 залишок тіла кредиту становив 120 522,61 грн. (а.с. 18-22).

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Будь-яких підстав для припинення зобов'язань боржника перед банком суду не повідомлено. Наявність судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості та відсотків за період з 18.07.2007 до 03.11.2009 не припиняє дію договору про надання кредиту № 102/08 від 18.07.2007 та не звільняє сторін від виконання зобов'язань за вказаним договором.

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Пунктом 3.1. зазначеного вище договору передбачено, що за користування кредитом позичальник зобов'язується сплачувати проценти у розмірі 13,5 % річних. Враховуючи, що станом на день звернення до суду із позовом ОСОБА_1 не погасила кредитну заборгованість в повному обсязі, нарахування відсотків за користування залишком кредитних коштів відповідає положенням укладеного договору та вимогам чинного законодавства.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми процентів за користування кредитними коштами за період з 04.11.2009 до 26.10.2012.

Доводи апелянта щодо спливу строків позовної давності є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно глави 19 ЦК України до вимог про стягнення процентів застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до п. 3.3. договору про надання кредиту № 102/08 від 18.07.2007, укладеного між позивачем та відповідачем, сплата процентів проводиться позичальником щомісячно у строки, які визначені графіком погашення. Проценти за користування кредитом у разі їх несплати вважаються простроченими з дня, наступного за днем, визначеним в абзаці другому п. 5.1. цього договору.

Таким чином, позовна давність до вимоги про сплату відсотків за період з 04.11.2009 станом на момент звернення до суду із позовом, а саме 09.11.2012 (а.с. 30) не сплинула.

Вимога про стягненні пені на прострочені відсотки за кредитом була заявлена в межах строку спеціальної позовної давності тривалістю в 1 рік за період з 26.10.2011 до 26.10.2012 (а.с. 20), а тому доводи з приводу пропуску позивачем вказаного строку не знайшли свого підтвердження.

Посилання апелянта на неправильність зазначення однією цифрою всіх сум, які підлягають стягненню, не обґрунтовані будь-яким чином, а тому до уваги не приймаються.

Враховуючи викладене, при встановленні обставин справи та ухваленні рішення судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права та правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути підставою для його скасування, а тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Г.В. Крижанівська

Судді: Л.Д. Українець

В.А. Шебуєва