Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/672/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Циганаш І. А.
Доповідач Головань А. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

11.03.2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

Головуючого Голованя А.М.

Суддів Дьомич Л.М., Письменного О.А.

При секретарі Аліксійчук І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2015року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Кіровоградська міська державна нотаріальна контора №1, про визнання договору довічного утримання частково недійсним, визнання права власності і

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що їй та її чоловіку ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого 02 листопада 1964 року, належав на праві спільної сумісної власності житловий будинок АДРЕСА_1.

24 квітня 2007 року між її чоловіком ОСОБА_6 з однієї сторони та дочками ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з іншої сторони був укладений нотаріально посвідчений договір довічного утримання.

Під час укладення договору від неї було відібрано заяву про згоду на укладення чоловіком договору довічного утримання на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями.

Проте, в силу свого віку, вона не зовсім правильно зрозуміла наслідки такої заяви, оскільки вважала, що їй належить частина будинку і вона, як власник і дружина сторони за договором, має право користуватись усім будинком без перешкод та обмежень.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер. Після смерті чоловіка у вказаному будинку разом з нею проживає її дочка ОСОБА_5 - сторона по договору довічного утримання.

До червня місяця 2014 року вона мала можливість користуватись всім будинком без перешкод, однак з червня місяця цього року ситуація змінилась. ЇЇ дочка ОСОБА_3 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 обмежили її у користуванні частиною будинку шляхом замикання на ключ кімнати 1-2 та блокуванням дверей між кімнатами 1-3 та 1-5. В результаті вона повністю позбавлена можливості користуватись кімнатами 1-3 та 1-2 житлового будинку, в якому проживає.

Крім цього, вважає, що при укладенні договору довічного утримання було допущено порушення законодавства, зокрема цивільного кодексу. Так в ст. 747 ЦК України визначено особливості укладення договору довічного утримання (догляду) щодо майна, що є у спільній сумісній власності. Зокрема у відповідності до частини 2 цієї статті якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном. Однак цього не відбулося, від неї було відібрано лише заяву, що вона не заперечує проти укладення чоловіком договору довічного утримання, проте, що це стосується всього будинку, а також може мати для неї певні наслідки їй не було роз'яснено.

Таким чином, при наданні згоди на укладення договору довічного утримання, вона помилялась у суті самого правочину, і помилково вважала, що нарівні з чоловіком матиме право на утримання та право постійного проживання і користування житловим будинком.

Звертає увагу суду і на те, що договором не було обумовлено порядок користування вказаним житловим будинком, також не було вказано, що вона в ньому зареєстрована з грудня 1968 року і постійно проживає по теперішній час. Тобто, під час укладення договору її інтереси фактично були проігноровані.

Враховуючи все наведене, а також те, що вона надавала згоду чоловіку на укладення договору довічного утримання на його частину будинку, а не на відчуження всього будинку, а наслідки їй не було роз'яснено, вона припустилася помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Просить визнати частково недійсним договір довічного утримання щодо 1/2 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, як частку у спільній сумісній власності подружжя.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду через порушення норм матеріального та процесуального права з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_7 та відповідача ОСОБА_5, які підтримали доводи скарги, заперечення відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представника ОСОБА_8, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду, в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Вирішуючи спір суд першої інстанції зазначив, що волевиявлення ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (батьків) при укладенні ОСОБА_6 договору довічного утримання від 24.04.2007 року було спрямовано на відчуження належного їм житлового будинку у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (дочкам) і позивач не позбавлена піклування, тому укладання зазначеного договору її прав не порушує. Крім того, ОСОБА_2 пропустила строк у межах якого можна звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, що є підставою для відмови у позові.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з ч. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявленостороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто, положення ЦК України про позовну давність застосовуються лише у випадку обґрунтованості позову. У разі, якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

Проте суд у порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України відмовив у задоволенні позову як в зв'язку з недоведеністю позовних вимог, так і в зв'язку зі спливом позовної давності.

При цьому, суд в достатньому обсязі не визначився та не вмотивував свого висновку щодо часу початку перебігу позовної давності.

Також, суд не визначився із характером спірних правовідносин, що призвело до неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 20 червня 1951 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 знаходились у зареєстрованому шлюбі.

02 липня 1964 року ОСОБА_6 уклав з колгоспом «Заповіт Леніна» нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 36,21 кв.м.

Право власності за ОСОБА_6 на житловий будинок було зареєстровано 09 листопада 1964 року у комунальному підприємстві «Кіровоградському міжміське бюро технічної інвентаризації»(а.с.8,9).

24 квітня 2007 року між ОСОБА_6 (батьком) та ОСОБА_3, ОСОБА_5 (дочками) укладено договір довічного утримання (догляду), за яким останні набули у влас-ність вказаний вище житловий будинок та зобов'язалася довічно утримувати ОСОБА_6

Співласник будинку ОСОБА_2 (матір) надала свою згоду на укладення ОСОБА_6 вказаного договору довічного утримання. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно із ч. 1 ст. 747 ЦК України майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду). У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов'язання набувача відповідно зменшується.

У ч. 1 ст. 747 ЦК України передбачено, що подружжя, яким майно належить на праві спільної сумісної власності, може укласти договір довічного утримання. Відчужувачами у такому випадку виступають подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 747 ЦК України, якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

Згідно з ч. 2 ст. 747 ЦК України встановлено порядок укладення договору довічного утримання за наявності одного відчужувача із співвласників спільної сумісної власності.

Спеціальною нормою до ч. 2 ст. 747 ЦК України є ч. 1 ст. 67 СК України, згідно із якою дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Судом також встановлено, що передане за договором довічного утримання нерухоме майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_2, частки ОСОБА_2 у ньому не виділено, порядок користування цим майном не визначався.

Вирішуючи спір суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та не врахував, що надана ОСОБА_2 нотаріально засвідчена згода на укладення ОСОБА_6 договору довічного утримання не має правового значення, оскільки спірні правовідносини регулюються ч. 2 ст. 747 ЦК України та ч. 1 ст. 67 СК України, а не ст. 65 СК України.

Недотримання вимог зазначених вище статей ЦК України та СК України при укладенні договору довічного утримання порушує права іншого співвласника.

Також, як убачається із змісту заяви, у якій позивач дала згоду на укладення договору довічного утримання, нотаріусом не було роз'яснено їй положення передбачені ст. 67 СК України, ст..ст. 744,747 ЦК України, які є спеціальними, а тільки тільки права передбачені статтями 57,60,65 СК України, (а.с. 78)

Суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки позивач не була стороною договору довічного утримання, їй, як особі похилого віку 1925 року народження, не були роз'яснено правові наслідки надання нею згоди на укладання такого правочину, до червня 2014 року - часу, до якого відповідачі не чинили перешкод,- позивач на свій розсуд користувалася будинком у зв'язку з чим вважала, що укладений правочин її права на належну їй частку у праві спільної власності на майно не порушує, тому немає підстав вважати, що ОСОБА_2 пропустила строк строк позовної давності.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

У силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Отже, є всі підстави для визнання спірного договору довічного утримання недійсним.

Але, враховуючи визначений ст. 11 ЦПК України принцип дииспозитивності та виходячи із обсягу заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про наявність правових підстав для визнання зазначеного правочину недійсним тільки щодо ? частки житлового будинку та визнання за позивачем права власності на ? частку цього будинку.

За таких обставин, рішення суду, згідно п.2.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про визнання договору довічного утримання недійсним щодо 1/2 частини житлового будинку та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину цього будинку.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 312, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду Кіровоградської області, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір довічного утримання щодо 1/2 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1, укладений 24 квітня 2007 року між (відчужувачем) ОСОБА_6 з однієї сторони та ( набувачами) ОСОБА_3, ОСОБА_5 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цього житлового будинку.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскарженим в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: