УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення кредитної заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 03 березня 2015 року, касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 21 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, у якому просило стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_6 (як боржника за кредитним договором від 02 вересня 2008 року), ОСОБА_7 (як поручителя боржника за договором поруки від 02 вересня 2008 року), кредитну заборгованість ОСОБА_6 в розмірі 20 461,84 доларів США шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 разом із земельною ділянкою, на якій знаходиться вказане майно та належать відповідачеві ОСОБА_8 на праві приватної власності, який передав 02 вересня 2008 року позивачеві в іпотеку вказане нерухоме майно з метою забезпечення кредитних зобов'язань ОСОБА_6

Також позивач просив суд ухвалити рішення про реалізацію предмета іпотеки, на який звертається стягнення, шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», встановити початкову ціну на реалізацію предмета іпотеки у сумі, на підставі оцінки майна, визначеній суб'єктом оціночної діяльності проведеною відповідно до законодавства.

Позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» мотивувало тим, що позичальником кредитні зобов'язання належним чином не виконуються, станом на 15 липня 2014 року існує кредитна заборгованість, яку відповідачі в добровільному порядку погашати відмовляються, і тому позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом для захисту своїх прав.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 02 вересня 2008 року в розмірі 20 172,7 доларів США, що еквівалентно 235 944 грн 09 коп., з яких:

· 18 690,53 доларів США, що еквівалентно 218 609 грн 07 коп. - заборгованість за простроченим кредитом;

· 1 472,17 доларів США, що еквівалентно 17 218 грн 87 коп. - заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом;

· 10 доларів США, що еквівалентно 116 грн 96 коп. - неустойка.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 89,4 кв. м., житловою площею 41,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку для будівництва обслуговування вказаного житлового будинку площею 0,15 га. за адресою АДРЕСА_1.

Визначено, що продаж предмету іпотеки здійснити спеціалізованим організаціям з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановлено початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна здійсненої суб'єктом оціночної діяльності, проведеною відповідно до законодавства.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ПАТ «УкрСиббанк», судовий збір в розмірі 2 359 грн 45 коп.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 03 березня 2015 року апеляційну скаргу позичальника ОСОБА_6 відхилено, рішення Гусятинського районного суду від 05 грудня 2014 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 21 квітня 2015 року апеляційну скаргу іпотекодавця ОСОБА_8 задоволено частково, рішення Гусятинського районного суду від 05 грудня 2014 року змінено.

Доповнено резолютивну частині рішення абзацом наступного змісту: «Виконання даного рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки зупинити на час дії Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі основний боржник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 03 березня 2015 року і змінити рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2014 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову в позові.

У своїй касаційній скарзі іпотекодавець ОСОБА_8 просить скасувати рішення апеляційного суду Тернопільської області від 21 квітня 2015 року та змінити рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2014 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Касаційні скарги обґрунтовані порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема заявники посилаються на те, що предметом спору є іпотечне майно, яке підлягає під дію мораторію, передбаченого Законом України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», і на думку заявників з цих підстав суди мали ухвалити у справі рішення про відмову в позові.

Касаційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судами встановлено, що 02 вересня 2008 року між позивачем та ОСОБА_6 було укладено договір про надання споживчого кредиту з Правилами, відповідно до умов якого остання отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 27 тис. доларів США строком з 02 вересня 2008 року по 31 серпня 2018 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15 % річних за користування кредитними коштами.

Позичальник згідно вищезазначеного договору зобов'язалась повернути кредит банку щомісячними платежами згідно погодженого сторонами графіку погашення кредиту.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 02 вересня року між ОСОБА_8 та позивачем укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Гусятинського районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі, згідно якого ОСОБА_8 надає в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 89,4 кв. м., житловою площею 41,2 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,15 га. загальною заставною вартістю 221 тис. грн, які належать йому на праві приватної власності.

Для забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальника цього ж числа було укладено між банком та ОСОБА_7 договір поруки.

Додатковими угодами від 27 серпня 2009 року та від 05 березня 2010 року до договору про надання споживчого кредиту від 02 вересня 2008 року сторони змінили схему погашення платежів та розмір ануїтетного платежу. Додатковими угодами від 27 серпня 2009 року та від 05 березня 2010 року до договору поруки від 02 вересня 2008 року ОСОБА_7 надав свою згоду забезпечувати змінене кредитне зобов'язання.

Банк виконав свої зобов'язання згідно умов договору та видав позичальникові кредит в сумі 27 тис. доларів США., остання свої зобов'язання перед банком не виконувала, внаслідок чого станом на 15 липня 2014 року заборгованість ОСОБА_6 по кредиту складає 20 461,84 доларів США, що еквівалентно 239 326 грн 80 коп.

Нарахована заборгованість складається з: 18 690,53 доларів США, що еквівалентно 218 609 грн 07 коп. - заборгованості за простроченим кредитом; 1 472,17 доларів США, що еквівалентно 17 218 грн 87 коп. - заборгованості по простроченим відсотках за користування кредитом; 86,68 доларів США, що еквівалентно 1 013 грн 85 коп. - пені за несвоєчасно погашену заборгованість по процентах за користування кредитом (розраховано за період з 27 липня 2013 року по 15 липня 2014 року); 212,46 доларів США, що еквівалентно 2 485 грн 01 коп. - пені за несвоєчасно погашену заборгованість за кредитом (розраховано за період з 15 липня 2013 року по 15 липня 2014 року), що стверджується наданими банком довідками про стан заборгованості, розрахунками пені, заборгованості по відсотках по кредитному договору (а. с. 40-51).

Ухвалюючи у справі судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався нормами ст. ст. 526, 1054, 530, 629, 612, 1050, 610, 611, 543, 546, 553, 554, 572, 575, 589 ЦК України, ст. ст. 12, 33, 35 Закону України «Про іпотеку», умовами укладених між сторонами спору договорів, та виходив з того, що банком доведено та обґрунтовано позовні вимоги в цілому.

Разом з тим, районний суд вважав за необхідне застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити суму нарахованої банком неустойки, що підлягає стягненню в даному випадку, до 10 доларів США, що еквівалентно 116 грн 96 коп.

Питання щодо розподілу судових витрат вирішено судом у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Постановляючи оскаржувану ОСОБА_6 в касаційному порядку ухвалу від 03 березня 2015 року про залишення без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд визнав безпідставними доводи останньої щодо помилкового незастосування районним судом Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як підстави для відмови в позові в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а також щодо помилкового одночасного стягнення судом боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Висновки апеляційного суду ґрунтуються на тому, що в даному випадку особа позичальник є відмінною від особи іпотекодавця, а тому позивачем вірно обрано спосіб захисту його права, і судом першої інстанції ухвалено у справі рішення у відповідності до вимог Закону.

В апеляційному порядку рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2014 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки (в іншій частині не оскаржувалося) було оскаржено і ОСОБА_8, який звертав увагу апеляційного суду на безпідставне незастосування районним судом Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як підстави для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Апеляційний суд визнав доводи ОСОБА_8 обґрунтованими, встановив, що резолютивну частину рішення суду першої інстанції необхідно доповнити вказівкою про зупинення виконання рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Залишаючи без змін в іншій частині рішення районного суду, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ч. 3 ст. 303 ЦПК України).

Згідно з п. 1 Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові № 6-46цс15 від 15 квітня 2015 року.

Таким чином, правильно встановивши обставини справи і доповнивши резолютивну частину рішення застереженням, що рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», апеляційний суд дотримався вимог ст. 303 ЦПК України.

Враховуючи наведене та те, що касаційні скарги не містять посилання на законність/незаконність ухвалених у справі судових рішень в частині обґрунтованості позову банку щодо розміру заборгованості та необхідності її стягнення з відповідачів у спосіб, передбачений позивачем, доводи касаційних скарг щодо незаконності ухвалених у справі судових рішень визнати обґрунтованими не можна.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 03 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 21 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська