У х в а л а

іменем україни

22 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Мартинюка В.І.,

Касьяна О.П., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення збитків, відшкодування моральної шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про відновлення меж земельної ділянки, встановлення паркану, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 6 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення збитків.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначав, що він є власником будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною вище адресою.

У грудні 2009 року відповідач самовільно, за участю найманих робітників, здійснив демонтаж вимощення біля його будинку та встановив паркан, що перешкоджає йому належним чином обслуговувати будинок.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою, здійснити демонтаж паркану, відновити межі земельної ділянки, стягнути на його користь з відповідача 4 405 грн 65 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди, а також витрати на правову допомогу в розмірі 2 500 грн.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про відновлення меж земельної ділянки, встановлення паркану, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку на підставі недостовірної та недійсної документації, унаслідок чого були порушені його права власника земельної ділянки та завдано моральних страждань.

Уточнивши позовні вимоги під час розгляду справи, ОСОБА_4 просив суд усунути порушення його права власності на земельну ділянку з боку ОСОБА_3, ОСОБА_5 шляхом відновлення меж суміжних земельних ділянок, облаштування меж земельних ділянок парканом за власний рахунок, а також визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_3, стягнути із ОСОБА_3 та ОСОБА_5 8 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 6 березня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 6 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2014 року скасувати й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2127/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позовів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із безпідставності та недоведеності вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки сторонами не надано доказів встановлення меж спірних земельних ділянок.

Судами встановлено, що рішенням Одеської міської ради від 17 грудня 2003 року ОСОБА_4 виділено земельну ділянку площею 0,0374 по

АДРЕСА_1, на підставі цього рішення відповідач 20 травня 2004 року отримав державний акт серії ОД № 072980 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 17 серпня 2008 року ОСОБА_3 придбав земельну ділянку площею 0,0282 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку з господарськими спорудами, що розташована у АДРЕСА_2, на підставі якого 1 жовтня 2008 року отримав державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на вказану земельну ділянку.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи

№ 165/2011 від 7 травня 2012 року встановлено, що при складанні технічного звіту про виконаний комплекс робіт по горизонтальному (кадастровому) зніманню земельних ділянок зазначено про накладку земельних ділянок на схематичному плані, однак не вказано у кого із сторін вона виникла й за рахунок якої земельної ділянки.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 4054 від

22 січня 2014 року встановлено, що фактичний порядок користування земельними ділянками сторін у справі не відповідає державним актам на право власності на земельні ділянки та координатам меж цих земельних ділянок, внесеним до кадастрової бази даних. Порушення користування земельними ділянками між суміжними землекористувачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 полягає у відсутності межових знаків між земельними ділянками. У зв'язку з відсутністю фізичної межі вказаних земельних ділянок, накладення ділянок визначено камерально, площа накладення складає 10,9 кв. м.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_714/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1> громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 5 ст. 116 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_714/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1>, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 118 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_725/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1> передбачений порядок безоплатної приватизації земельної ділянки громадянами.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для індивідуального дачного будівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Уповноважена установа розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою.

Частиною 2 ст. 158 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1011/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1> визначено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

За змістом ч. 3 ст. 158 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1011/ed_2013_08_11/pravo1/T012768.html?pravo=1> органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Отже, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що вони є необґрунтованими, оскільки сторони не зверталися до землевпорядних органів із заявами про відновлення чи визначення меж земельних ділянок в натурі. Судами вірно встановлено, що кожна із сторін має державний акт на право власності на земельну ділянку, але є накладка земельних ділянок на схематичному плані. Із висновку судової будівельно-технічної експертизи від 22 січня 2014 року вбачається, що порушення користування земельними ділянками полягає у відсутності межових знаків та кордонів між спірними земельними ділянками, тому встановити порушення межі між земельними ділянками сторін не є можливим.

Такі висновки судів є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи на увагу не заслуговують і висновків суду не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення відповідають вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 6 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: О.В. Кадєтова

О.П. Касьян

В.І. Мартинюк

М.І. Наумчук