Справа № 348/861/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1965/2015
Головуючий у 1 інстанції Круль І.В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Ідея Банк» про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Богородчанського районного суду від 21 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ПАТ «Ідея Банк» про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 1998 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем. Наказом № 55 а-з від 30 березня 2015 року її звільнено з роботи згідно п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників. Оскільки вона має тривалий безперервний стаж роботи на цьому підприємстві вважала, що з цих підстав має переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників. Враховуючи, що позивачем при видачі наказу цього враховано не було, просила задовольнити позов.

Рішенням Богородчанського районного суду від 21 липня 2015 року позов задоволено. Визнано незаконним наказ голови правління ПАТ «Ідея Банк» від 30 березня 2015 року №55 а-з «Про звільнення», поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого спеціаліста з обслуговування клієнтів Надвірнянського відділення №4 ПАТ «Ідея Банк» з 30 березня 2015 року. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

На вказане рішення ПАТ «Ідея Банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про незаконне звільнення позивача, оскільки у встановленому законом порядку адміністрацією банку не було отримано згоду профспілкового комітету. При цьому суд не врахував, що 27 лютого 2015 року адміністрація банку направила до профкому товариства подання з проханням надати згоду на звільнення працівників - членів профспілки, в тому числі і ОСОБА_2 Відповідно листом від 11 березня 2015 року профком повідомив адміністрацію про розгляд цього подання та надав згоду на звільнення позивача з роботи. Відтак, звільнення ОСОБА_2 проведено зі згоди профспілкової організації, членом якої вона є.

Що стосується процедури розгляду питання, а також позиції, з якої виходив профспілковий орган, даючи згоду на вивільнення працівника, то такі перебувають поза компетенцією адміністрації банку та не можуть нею контролюватися.

Разом з тим, вважаючи, що згода профкому на звільнення позивача з роботи відсутня, суд не прийняв до уваги роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року щодо зупинення провадження у справі та звернення до профспілкового органу про надання згоди на звільнення працівника.

На думку апелянта, є також необґрунтованим і висновок суду про переважне право ОСОБА_2 на залишення на роботі. При визначенні питання про надання переваги у залишенні на роботі роботодавець взяв до уваги кваліфікацію та продуктивність праці позивача та ОСОБА_4, який виконує аналогічну роботу. Визначення продуктивності праці цих осіб проведено роботодавцем з врахуванням результатів тестування працівників відділення за період з травня по серпень 2014 року, згідно яких ОСОБА_4 продемонстрував на 22 % кращі результати, ніж позивач. Однак, суд помилково вважав, що позивач не могла брати участь у тестуванні, оскільки не мала на той час ключів доступу до відповідної програми.

Крім того, відповідно до службових записок позивач систематично не виконувала розпорядження та вимоги керівництва банку. Відповідно наказом №227-а від 04 грудня 2013 року їй оголошено догану у зв'язку із порушенням графіку роботи відділення.

Наведеним обставинам, а також поясненням свідка ОСОБА_3 щодо низького професійного рівня та продуктивності праці позивача судом не дано належної правової оцінки.

З цих підстав апелянт просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта - ОСОБА_5 доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_6 доводів апеляційної скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що згода профспілкового комітету на звільнення позивача з роботи є неналежно отриманою, отже, не має юридичного значення; що результати тестування працівників відділення за червень-серпень 2014 року на підтвердження кваліфікації та продуктивності праці ОСОБА_2 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки така тестування фактично не проходила, а звільнення є результатом конфлікту з регіональним директором ОСОБА_3

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з листопада 1998 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем, де працювала на різних посадах. Зокрема, з 24 грудня 2012 року - на посаді старшого спеціаліста з обслуговування клієнтів Надвірнянського відділення (а.с.10-12). Наказом № 55 а-з від 30 березня 2015 року її звільнено з роботи згідно п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників (а.с.7).

Згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних в п. 19 постанови № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» при вирішенні справ, пов'язаних із звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, і які саме, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулює вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається із матеріалів справи у зв'язку із зменшенням обсягу продажу в ПАТ «Ідея Банк» проводились заходи щодо оптимізації штату мережі продажу. Зокрема, 30 грудня 2014 року правлінням товариства прийнято рішення №30/12-3 про скорочення посад та чисельності працівників мережі продажу: старшого спеціаліста з обслуговування клієнтів - 3 штатні одиниці, спеціаліста з обслуговування клієнтів - 10 штатних одиниць, молодшого спеціаліста з обслуговування клієнтів - 1 штатну одиницю (а.с.55).

На підстві даного рішення та службової записки директора Департаменту розрібного продажу ОСОБА_7 головою Правління 20 січня 2015 року видано наказ №10а 1 «Про скорочення штату працівників», згідно якого вирішено провести скорочення посад штатного розпису ПАТ «Ідея Банк» та визначено перелік працівників, яких слід повідомити про наступне вивільнення (а.с.56, 57).

Таким чином, судом встановлено, що у відповідача дійсно відбулось скорочення посад та чисельності працівників.

Право підприємства самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників та штатний розпис гарантовано ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України, тому суд не може вдаватися до обговорювання необхідності таких змін.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49 2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Встановлено, що повідомлення про наступне звільнення в зв'язку із скороченням штатної чисельності ПАТ «Ідея Банк» вручено позивачу 30.01.2015 року (а.с.58). При цьому в ньому зазначено про можливість направлення їй протягом двохмісячного строку попередження за наявності вакантних посад пропозиції про переведення на іншу роботу в банку.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 18 березня 2015 року №03.1/28645 ОСОБА_2 запропоновано ряд вакантних посад, однак остання від переведення відмовилася (а.с.8).

Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» за змістом статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно виборний орган цієї первинної профспілкової організації розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Відповідні положення містяться також і в ст. 39 Закону України «Про профспілки, їх права та гарантії діяльності».

Відтак, враховуючи норми частини 9 статті 43 КЗпП України якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

З'ясовано, що 27 лютого 2015 року адміністрація ПАТ «Ідея Банк» звернулась до профспілкового органу із поданням про надання згоди на звільнення працівників, в тому числі ОСОБА_2 (а.с.60). 11 березня 2015 року на засіданні профспілкового комітету Первиної профспілкової організації ПАТ «Ідея Банк» розглянуто подання та надано згоду на звільнення позивача з роботи у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, пояснення сторін та свідка ОСОБА_8 надання згоди профспілкового органу ПАТ «Ідея Банк» від 11 березня 2015 року на звільнення ОСОБА_2 відбулося із порушенням статті 43 КЗпП України і така згода не має юридичного значення.

Відповідно, ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 вересня 2015 року профспілковому комітету первинної профспілкової організації ПАТ «Ідея Банк» надано термін для вирішення питання щодо дачі згоди (чи відмову у дачі згоди) на звільнення ОСОБА_2 з роботи у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Встановлено, що 22 вересня 2015 року первинною профспілковою організацією ПАТ «Ідея Банк» проведено засідання по розгляду даного питання, за результатами якого надано згоду на звільнення позивача з роботи у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. Зі змісту протоколу засідання вбачається, що ОСОБА_2 була присутня на засіданні профкому (а.с.183).

У відповідності до положень ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, в тому числі: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації тощо. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Отже, при вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

З'ясовано, що на момент звільнення позивача на посаді старшого спеціаліста з обслуговування клієнтів відділення працювало 5 осіб: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Разом з тим, встановлено, що ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 фактично виконують обов'язки касирів. Даної обставини позивач не заперечувала та не заявляла щодо переважного права на залишення на роботі перед цими працівниками. Відтак, питання щодо наявності переважного права на залишення на роботі підлягає розгляду між ОСОБА_2 та ОСОБА_12

Колегія суддів приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується одинакова кваліфікація та продуктивність праці ОСОБА_2 та ОСОБА_12

Зокрема, як видно з дипломів спеціаліста відповідних ВУЗів останні здобули вищу повну освіту за кваліфікацією відповідно економіста та спеціаліста з фінансів.

Що стосується продуктивності праці, то будь-яких належних та допустимих доказів вищої продуктивності праці ОСОБА_4 відповідачем суду не представлено.

При цьому, колегія суддів критично оцінює результати тестування працівників Надвірнянського відділення за період травень-серпень 2014 року, оскільки як встановлено з матеріалів справи позивач, в тому числі, отримала бонуси за проведену роботу.

Не можуть також слугувати підтвердженням вищої продуктивності праці ОСОБА_4 залучення його до роботи у вихідні та святкові дні у 2014 році. Як з'ясовано у засіданні апеляційного суду така робота здійснювалася в позаробочий час і ОСОБА_2 не пропонувалась.

Аналогічно колегія суддів не приймає до уваги і доводи апелянта щодо наявності у позивача дисциплінарного стягнення. Враховуючи, що догану було оголошено ОСОБА_2 відповідно до наказу №227а-1 від 04 грудня 2013 року та положення ст. 151 КЗпП України позивач вважається такою, що не мала дисциплінарного стягнення.

Відтак, зважаючи на умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці працівників ПАТ «Ідея Банк» у відповідності до ч.2 ст. 42 КЗпП України скористалося своїм правом щодо надання переваги у залишенні на роботі ОСОБА_4 З матеріалів справи видно, шо на утриманні останнього перебуває двоє неповнолітніх дітей (а.с. 133-134).

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку про звільнення позивача з дотриманням норм трудового законодавства.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення ст.ст. 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

А тому постановлене ним всупереч норм матеріального та процесуального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити.

Рішення Богородчанського районного суду від 21 липня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Ідея Банк» про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук