Справа № 161/7422/13-ц Провадження № 22-ц/773/1255/15 Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т.М.
Категорія: 27 Доповідач: Антонюк К. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого-судді - Антонюк К.І.,

суддів - Веремчук Л.М., Лівандовської-Корури Т.В.,

при секретарі - Черняк О.В.,

з участю: представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство по збору боргів» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

29 квітня 2013 року ТзОВ «Агенство по збору боргів» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що заявою № 82105290 від 29.12.2009 року ОСОБА_2 запропонував ВАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «Банк Руский Стандарт», укласти кредитний договір на умовах, викладених в заяві та умовах надання та обслуговування кредитів банку, які разом складають договір. Відповідачу була надана сума кредиту, яку банк зарахував на його рахунок, відкритий згідно з умовами договору в установі банку.

Відповідно до умов договору відповідач був зобов'язаний забезпечити повернення наданого кредиту шляхом здійснення щомісячних періодичних платежів у суми й у строки, передбачені графіком платежів.

Договором № 49 від 24.11.2011 року банком відступлено право вимоги TзOB «Агентство по збору боргів», згідно з яким до позивача перейшли усі права за укладеним між банком та відповідачем договором. Оскільки відповідач не виконав умови договору належним чином, у нього виникла заборгованість перед TзOB «Агентство по збору боргів» в сумі 91714,23 грн., тому позивач просив стягнути з ОСОБА_2 зазначену суму боргу та судові витрати по справі.

В поданій до суду заяві від 26.07.2013 року позивач змінив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача 68 734,03 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2013 року позов в даній справі задоволено частково.

Стягнуто з з ОСОБА_2 в користь ТзОВ «Агентство по збору боргів» 52 230,53 грн., що складається з заборгованості за кредитом - 43 669,07 грн., заборгованості по відсотках - 7 956,46 грн., комісії за закриття рахунку - 5 грн., плати за пропуск платежів - 600 грн., та 522,30 грн. судових витрат по справі.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись з даним рішенням суду подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просив рішення суду скасувати з ухваленням нового про відмову у позові.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав в ній наведених.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, скасувавши рішення суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, що заявою № 82105290 від 29.12.2009 року ОСОБА_2 запропонував ВАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «Банк Руский Стандарт», укласти кредитний договір на умовах, викладених в заяві та умовах надання та обслуговування кредитів банку, які разом складають договір.

Відповідачу був наданий кредит в сумі 46436 гривень 05 копійок, з процентною ставкою по кредиту в розмірі 45 % річних, яку банк зарахував на його рахунок, відкритий згідно з умовами договору в установі банку.

Відповідно до умов договору відповідач був зобов'язаний забезпечити повернення наданого кредиту шляхом здійснення щомісячних періодичних платежів у суми й у строки, передбачені графіком платежів.

Судом першої інстанції встановлено, що ПАТ «Банк Руский Стандарт»виконав взяті на себе згідно договору зобов'язання та надав кредитні кошти відповідачу у розмірі визначеному в договорі, а відповідач свої зобов'язання за договором не виконував, у зв'язку з чим станом на 23 липня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 68 734,03 грн., яка складається з заборгованості по кредиту в розмірі 43 669,07 грн., заборгованості по відсотках в сумі 7 956,46 грн., комісії - 5 грн., плати за пропуск платежів - 600 грн. та пені в сумі 16 503,50 грн.

Враховуючи, що відповідачем добровільно частково сплачена заборгованість за кредитним договором в сумі 22 980,20 грн., яка була зарахована позивачем на погашення пені, суд першої інстанції застосувавши положення ч.3 ст.551 ЦК України відмовив в позові в частині стягнення пені, задовольнивши позов в іншій частині в стягненні заборгованості за кредитом, відсотках, комісії, плати за пропуск платежів в користь ТзОВ «Агенство по збору боргів», до якого відповідно до договору відступлення права вимоги від 24.11.2011 року перейшли права за договором від 29.12.2009 року.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.626, ст.629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і є обов'язковим для виконання.

Ч.1 ст.652 ЦК України надає право сторонам договору у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при його укладенні змінити за їх згодою умови договору.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюється відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч.1 ст.653 ЦК України).

Відповідно до договору №82105290 від 29.12.2009 року відповідач зобов'язаний був здійснювати щомісячний платіж в розмірі 2 372 грн. по поверненню отриманого кредиту в розмірі 46 436,05 грн. з відсотковою ставкою 45% до 15.01.2013 року - закінчення строку дії договору.

Однак, до закінчення дії строку договору сторони змінили умови договору від 29.12.2009 року та уклали 14.09.2012 року договір реструктуризації заборгованості.

Відповідно до договору від 14.09.2012 року, укладеного між ТзОВ «Агенство по збору боргів» та ОСОБА_2, сторони дійшли згоди, що сума заборгованості за договором №82105290 складає 76 000 грн.

Пунктом 2.1. договору сторони передбачили, що боржник зобов'язаний сплачувати заборгованість згідно графіку погашення, а саме 18.09. та 18.10.2012 року сплатити відповідно 15 000 грн. та 25 000 грн., а з листопада 2012 року по 20.09.2013 року щомісячно по 9 000 грн.

У випадку невиконання або неналежного виконання боржником умов пункту 2.1. договору більше ніж 2 місяці надано право кредитору в односторонньому порядку розірвати цей договір та звернутись до суду про стягнення заборгованості (п.2.6. договору).

Згідно п.п. 3.1., 4.1. сторони встановили строк дії договору до моменту його остаточного виконання та передбачили відповідальність за порушення зобов'язань, а саме зазначивши, що сторони несуть відповідальність відповідно до закону та умов цього договору.

Отже, договором від 14.09.2012 року були змінені істотні умови кредитного договору від 29.12.2009 року, в тому числі і відповідальність сторін за його невиконання.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання договору від 14.09.2012 року за період з 21.09.2012 року по 29.04.2013 року (дата звернення позивача до суду) ОСОБА_2 сплачено 54 000 грн., а за період з 29.04.2013 року по 10.07.2013 року 22 980,20 грн., всього 76 980 грн.

Тобто, на момент ухвалення судового рішення від 03.10.2013 року заборгованість, визначена в договорі від 14.09.2012 року, повністю відповідачем була погашена.

Зазначені обставини підтверджуються квитанціями про сплату коштів (а.с. 63-67), та розрахунками ТзОВ «Агенство по збору боргів» (а.с. 15, 41).

З розрахунків, наданих суду позивачем, вбачається, що банк станом на 22.04.2013 року та на 23.07.2013 року здійснив нарахування пені за кредитним договором від 29.12.2009 року в розмірі 93 483,70 грн. за період з 10.11.2010 року по 22.04.2013 року з суми заборгованості за кредитом в розмірі 52 225,53 грн., з розрахунку за кожний день прострочення загальної суми по 0,2% пені. Сплачену заборгованість за договором від 14.09.2012 року в розмірі 76 980 грн. врахував як сплату відповідачем пені (а.с. 15,41).

Суд першої інстанції не перевіривши відповідність наданих розрахунків умовам договору та вимогам закону, задовольнив вимоги банку.

Статтею 534 ЦК України, якою передбачена черговість погашення вимог за грошовим зобов'язанням, надано право кредитору зараховувати платежі в порядку черговості під час проведення платежу.

Однак у справі відсутні будь-які докази, які б свідчили нарахування розміру пені на момент здійснення платежів відповідачем та зарахування цих платежів на погашення пені.

Розрахунки позивача станом на 22.04.2013 року, 23.07.2013 року не відповідають вимогам ст.534 ЦК України, а тому не можуть бути взяті до уваги.

Крім того, договором від 14.09.2012 року не передбачена сплата неустойки за порушення зобов'язань за цим договором.

Також на момент звернення до суду зазначений договір не був розірваний, в справі відсутні докази того, що позивач в письмовій формі повідомив відповідача про розірвання договору в односторонньому порядку.

Згідно з положеннями ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, який змінюється або розривається.

У зв'язку з тим, що на момент звернення позивача з заявою про зміну позовних вимог (а.с. 41) та ухвалення судового рішення заборгованість за договором від 14.09.2012 року в розмірі 76 000 грн. повністю була погашена, розрахунок неустойки здійснено з порушенням умов договору та вимог закону, тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача.

Суд першої інстанції не з'ясував обгрунтованості наданих банком розрахунків, відповідності їх вимогам закону та умовам договору, прийшов до неправильного висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача.

Висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2013 року в даній справі скасувати з ухваленням нового рішення.

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство по збору боргів» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: