АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Поливач Л.Д.

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03.11.2014 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою, -

В С Т А Н О В И Л А:

18.03.2014 позивач Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просили стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 2990022,74 грн. та витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачами договірних зобов'язань за кредитним договором та договорами поруки від 01.02.2007.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась з зустрічним позов про визнання поруки припиненою з підстав пропуску строку пред'явлення вимоги, який прийнятий до спільного розгляду ухвалою суду від 04.06.2014.

Також з вимогами про визнання поруки припиненою з підстав пропуску строку пред'явлення вимоги звернувся і відповідач ОСОБА_3. Ухвалою суду від 04.06.2014 вказаний позов, як зустрічний прийнятий до спільного розгляду.

Справа 753/5337/14
№ апеляційного провадження: 22-ц-796/830/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Сирбул О.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.11.2014 позовні вимоги ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 2990022 (два мільйони дев'ятсот дев'яносто тисяч двадцять дві) гривні 74 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 1855137 (один мільйон вісімсот п'ятдесят п'ять тисяч сто тридцять сім) гривень 67 копійок, заборгованості по відсоткам в сумі 1134885,07 (один мільйон сто тридцять чотири тисячі вісімсот вісімдесят п'ять) гривень 07 копійок.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» судовий збір в розмірі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_3 визнання поруки припиненою - задоволений.

Визнаний договір поруки № 800000031-ПІ від 01.02.2007, укладений між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 - припиненим.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою - задоволений.

Визнаний договір поруки № 800000031-П2 від 01.02.2007, укладений між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 - припиненим.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема вказується на неналежну оцінку зібраним доказам, що призвело до помилкового висновку щодо припинення договорів порук, оскільки умовами договорів порук передбачено, що договір діє до повного виконання зобов'язань боржника за основним договором, який кредитним договором визначений датою 01.02.2032.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належними чином, що підтверджується особистою розпискою представника, причини неявки суду не повідомив, тому, в порядку ст. 305 ч. 2 ЦПК України його нявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також відповідач ОСОБА_1 заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 01.02.2007 був укладений кредитний договір № 800000031щодо надання кредитних коштів в загальній сумі 187500,00 доларів США, з кінцевим строком повернення та сплати всіх платежів до 01.02.2032, на умовахзабезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів та з оплатою 9 % річних (а.с.5-7).

Позивач свої зобов'язання за Договором виконав, надавши ОСОБА_1 кредит у сумі 187500,00 доларів США, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача, та копією заяви на видачу готівки № 4934 від 01.02.2007 (а.с. 8).

У порушення умов Договору, ОСОБА_1 свої зобов'язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 28.02.2014 має прострочену заборгованість за кредитом - 185768,27 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 1134885,07 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.26-27). А тому судом першої задоволені позовні вимоги про стягнення заборгованості пред'явлені до ОСОБА_1.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 позивачем не оскаржується, а тому в силу ст. 303 ЦПК України перегляду апеляційним судом не підлягає, так як виходить за межі доводів апеляційної скарги і очевидних порушень норм чинного законодавства при їх вирішенні колегія суддів не вбачає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог пред'явлених до поручителя, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для припинення поруки, а саме сплив шестимісячного строку після настання строку виконання основного зобов'язання, вважаючи, що порука припинилась з 19.12.2009, визнав договори поруки припиненими.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі колегія суддів не вважає за можливе.

Судом встановлено, що в якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 01.02.2007 між ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 800000031-П1, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язалась солідарно на добровільних засадах відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором, а саме: повернути кредит рівними частинами, сплатити проценти за його користування та штрафні санкції в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови Кредитного договору в повному обсязі (а.с.18). Договір поруки № 800000031-П2 від 01.02.2007, який містить аналогічні умови, був укладений між ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3, (а.с.22).

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

При укладанні договорівпоруки, що є предметом даного спору, сторони включили до нього умову про дію договору поруки до повного виконання основного зобов'язання.

Верховний Суд України неодноразово висловлювався з цього питання (постанови від: 21.05.2012 у справах: № 6-48цс11, № 6-68цс11; 23.05.2012 у справі № 6-33цс12; 18.07.2012 у справі № 6-78цс12).

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі сплином якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК).

Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

Отже, зазначення замість строку, обчисленого датою, терміну припинення договору поруки (події, з якою пов'язується таке припинення) не дає підстав не застосовувати ч. 4 ст. 559 ЦК. За наведених обставин доводи апеляційної скарги щодо визначення строку дії поруки датою 01.02.2032, яка вказана в кредитному договорі, є безпідставними.

Кредитним договором була встановлена дата остаточного повернення кредиту - 01.02.2032.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що 16.02.2009 уповноваженою собою позивача на адресу ОСОБА_1 було надіслано вимогу про повернення кредиту, в якій позивач вимагав повернути всю суму кредиту у строк протягом 5 днів з дати отримання вимоги та вказував на неможливість подальшої співпраці (а.с.142). Таким чином, позивачем було використано право дострокової вимоги повернення кредиту та змінений строк виконання основного зобов'язання, в порядку передбаченому п. 6.4 кредитного договору.

На наявність вимоги дострокового погашення боргу міститься посилання і в листі Банку від 05.05.2011 адресованого ОСОБА_1, в якому також вказується, що кредит прострочено на 849 днів (а.с.137), тобто відповідає даті 16.02.2009.

Отже, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що строк повного виконання зобов'язань за Кредитним договором настав достроково 21.02.2009.

В матеріалах справи відсутні докази, що позивач звертався до поручителів з відповідною вимогою протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому, за наявності вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання від 16.02.2009, вимога від 03.03.2014 правового значення не має. Позов пред'явлений до суду згідно штампу поштового відділення 18.03.2014 (а.с.34).

Крім того, у Постанові від 17.09.2014 у справі № 6-53цс14 Верховний Суду України зробив наступні висновки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

В силу ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Як вже встановлено вище вимога кредитора направлена поручителям не була, при цьому і останній черговий платіж був здійснений боржником 01.06.2013, тобто шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя був пропущений позивачем. А отже порука за договором №800000031-П1 від 01.02.2007, а також за договором №800000031-П2 від 01.02.2007 є припиненою і підстав для стягнення з поручителів на корить позивача суми заборгованості як з солідарного боржника за зобов'язання за кредитним договором № 490085323 від 01.09.2008 не вбачається, як вірно встанови суд першої інстанції.

Проте, суд дійшов помилкового висновку про припинення договору поруки.

Як вказує Верховний Суд України у Постанові від 21.05.2012 у справі № 6-69цс11, право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2ст. 16 ЦК України.

Способом судового захисту є не вимога про припинення договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов'язане припинення поруки.

Уживаний законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК термін «порука» використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

До речі саме вимога про припинення поруки була заявлена відповідачами у їх зустрічних позовах на що суд не звернув уваги, не врахував наведені вище правові позиції, в зв'язку з чим допустив порушення норм матеріального права.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до пункту 2 частини першої статті 307 ЦПК України, має право змінити або скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

На підставі викладеного вище колегія суддів приходить до висновку , що оскільки рішення суду першої інстанції переважно ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, проте помилково припинено договір поруки, а не поруку, що не призвело до неправильно вирішення справи, проте є невірним з правової точки зору, тому вказане рішення може бути змінено.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03.11.2014 - змінити в частині вирішення питання про припинення поруки, в зв'язку з чим абзац шостий та абзац дев'ятий резолютивної частини викласти в наступній редакції:

Визнати припиненою поруку за договором, укладеним між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» та ОСОБА_2, № 800000031-ПІ від 01.02.2007.

Визнати припиненою поруку за договором, укладеним між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» та ОСОБА_3, № 800000031-П2 від 01.02.2007.

В решеті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: