ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа 174/93/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ілюшик І.А.

при секретарі Заіка А.В.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вільногірську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання нотаріального правочину недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

04.02.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Канюги О.В. в якому просив визнати нотаріальний правочин недійсним, здійсненим державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Канюгою О.В.: заповіт на випадок смерті ОСОБА_6 на цілий будинок АДРЕСА_1 від 15.02.2002 року.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько, ОСОБА_6 15.02.2002 року Державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори був посвідчений заповіт на випадок смерті серії НОМЕР_1, складений ОСОБА_6 (на той момент інвалід І групи через хворобу очей). У даному заповіті ОСОБА_6 заповідав будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_5 Позивач посилається на те, що жодних заяв ОСОБА_6 щодо складання та посвідчення вказаного заповіту не надавалось. За незрячого заповідача заповіт підписав ОСОБА_7, який не мав на це доручення ОСОБА_6, заповіт підписаний без участі свідків. Крім того, на момент отримання Свідоцтва про право особистої власності та написання заповіту ОСОБА_6 перебував у шлюбі з ОСОБА_8, тобто будинок є спільною сумісною власністю, однак ОСОБА_8 нотаріально засвідчену згоду не надавала.

Позивач та його представник в судове засідання з'явилися, позов та його обґрунтування підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Представник позивача суду пояснила, що ОСОБА_7 письмового або усного доручення від ОСОБА_6 на підписання заповіту не мав, ОСОБА_8 нотаріально засвідчену згоду на розпорядження спільною сумісною власністю не надавала.

Державний нотаріус Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Канюга О.В. та представник відповідача ОСОБА_5 в судове засідання з'явилися, позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що питання про визнання заповіту ОСОБА_6 недійсним вже було предметом судового розгляду і є рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідач та представник відповідача, кожен окремо, заявили про застосування позовної давності до ухвалення рішення у цій справі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, матеріали цивільної справи № 2-32/11 п/с 2/407/29/2012, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 існує спір щодо спадкового будинку АДРЕСА_1

Їх батько ОСОБА_6 за життя склав заповіт, відповідно до якого належний йому жилий будинок АДРЕСА_1, він заповідав ОСОБА_5 В тексті заповіту зазначено, що за незрячого гр. ОСОБА_6 по його проханню після прочитання тексту заповіту підписався гр. ОСОБА_7 (а.с. 9)

Вказаний заповіт посвідчено 15.02.2002 року державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Канюгою О.В. і зареєстровано в реєстрі за номером 479 (а. с. 9).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року у віці 79 років у м. Вільногірську Дніпропетровської області. Після його смерті відкрилася спадщина на будинок АДРЕСА_1

Згідно копії свідоцтва про одруження НОМЕР_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_8. уклали шлюб 14.02.1980 року (а.с. 7).

Згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 27.05.1983 року, будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в

м. Вільногірськ по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 на праві особистої власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Вільногірської міської Ради народних депутатів № 63 від 03.04.1975 року в зв'язку з приєднанням сільської місцевості в міську смугу (а.с. 8).

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09.10.2012 року у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_9 до ОСОБА_5, третя особа державний нотаріус Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Канюга О.В. про поділ спадкового майна, визнання права на обов'язкову частку у спадщині, визнання недійсним заповіту відмовлено. Тобто на час розгляду справи вказаний заповіт є дійсним. В рішенні вказано, що у тексті заповіту ОСОБА_6 від 15.02.2002 року у відповідності до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій зазначено, що особу заповідача встановлено, його дієздатність перевірено, текст заповіту йому прочитано, за незрячого заповідача ОСОБА_6 на його прохання розписався ОСОБА_7 Ці обставини у судовому засіданні підтвердили третя особа Канюга О.В. та свідок ОСОБА_7 (а.с. 31-34).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2013 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін, судом зазначено, що в судовому засіданні не було встановлено та доведено, що спадкоємець ОСОБА_6 склав заповіт, який позивачі просять визнати недійсним, під впливом фізичного або психічного насильства. Нотаріус Канюга О.В. та свідок ОСОБА_7 підтвердили додержання під час складання та посвідчення заповіту вимог чинного законодавства (а.с. 35, 36).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2013 року вказані судові рішення залишені без змін (а.с. 37-40).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду показав, що він перебував у державній нотаріальній конторі у власних справах, у черзі перед ним сидів чоловік похилого віку. В подальшому свідок дізнався, що це був ОСОБА_6 Після того, як цей чоловік разом з особою, яка його супроводжувала увійшов до нотаріуса, то нотаріус вийшла та запросила свідка до себе у кабінет, пояснивши, що йому потрібно розписатися за незрячу особу.

ОСОБА_6 особисто його про це не просив. Заповіт свідку не зачитували, він тільки поставив свій підпис.

Згідно ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Слід зазначити, що після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

В зв'язку з цим, суд враховує при ухваленні рішення наведені вище судові рішення по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_9 до ОСОБА_5, третя особа державний нотаріус Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Канюга О.В. про поділ спадкового майна, визнання права на обов'язкову частку у спадщині, визнання недійсним заповіту, зокрема, щодо того, що ОСОБА_7 дійсно підписав заповіт за незрячого ОСОБА_6, це визнали також сторони в судовому засіданні та підтвердив допитаний судом свідок ОСОБА_7 Ця обставина не викликає сумніву і встановлена судом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. У ст. 119 ЦПК України передбачено форма і зміст позовної заяви особи, яка зокрема, має містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. За вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд має вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги. При цьому змінювати зазначені у позовній заяві обставини суд не має права.

В позовній заяві позивач стверджує, що заповіт було підписано без свідків, що на його думку є однією з підстав для визнання заповіту недійсним.

Згідно положень ст. 543 ЦК України в редакції 1963 року з подальшими змінами та доповненнями, яка діяла на час посвідчення заповіту, якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено.

Аналогічні положення містить п. 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14.06.1994 року.

Отже, заповідач ОСОБА_6 на момент посвідчення заповіту, як це вказує позивач, був інвалідом І групи через хворобу очей, заповіт за незрячого заповідача підписала інша особа і причина цього зазначена в заповіті, а присутність свідків при цьому не вимагалась положеннями діючого на той час законодавства.

Твердження позивача про те, що ОСОБА_10 мав подати заяву щодо складання та посвідчення заповіту є надуманим та не має правового значення для розгляду справи.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_7 доручення заповідача не мав, тобто, що ОСОБА_6 не просив ОСОБА_7 підписати заповіт замість нього, ґрунтується тільки на відповідних показах свідка, які він дав в судовому засіданні, іншими достатніми, належними та допустимим доказами не підтверджується.

Виходячи з положень ст. 22 КпШС, право власності на спірний будинок зареєстровано за ОСОБА_6 в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_8, а тому є їх спільною сумісною власністю, при цьому частки в ньому між ними рівні.

Отже, заповіт посвідчено відповідно до вимог чинного на той час законодавства і такий висновок суду ґрунтується також на рішенні Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09.10.2012 року, ухвалах апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2013 року, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2013 року.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Посилання позивача на те, що заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які належать йому на момент складання заповіту, а спірний будинок був спільною сумісною власністю подружжя не впливають на висновок суду про те, що заповіт посвідчено відповідно до вимог чинного на той час законодавства, оскільки сам заповіт набрав сили тільки зі смертю заповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і спадкова маса мала визначатися на день його смерті. Заповідачем складено особистий заповіт щодо його прав та обов'язків на випадок його смерті. Навідміну від інших правочинів, які посвідчуються одним із подружжя і потребують згоди другого з подружжя, для посвідчення особистого заповіту згоди другого з подружжя не потребується. Більше того, для посвідчення заповіту не потребується виділ частки, належної заповідачу, із спільного майна подружжя, а згідно п. 83 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14.06.1994 року, яка діяла на час складання заповіту, при посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

Щодо складу осіб, які беруть участь у справі, то суд вважає за необхідне зазначити, що представник позивача в судовому засіданні обґрунтовувала недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса, який є відповідачем у справі.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (Постанова ВСУ № 7) зазначено: «У справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі».

З наведеного можна зробити висновок, що нотаріус не може бути відповідачем у даній справі, рішення у таких справах фактично жодним чином не впливають на нотаріусів, а тому судом відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України залучено спадкоємця за заповітом ОСОБА_5 в якості співвідповідача.

Законодавство не встановлює спеціальних строків давності за позовами про визнання заповіту недійсним, тому до них слід застосовувати загальний трирічний строк позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без

поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Канюги О.В., ОСОБА_5 про визнання нотаріального правочину недійсним в зв'язку з недоведеністю та безпідставністю.

В зв'язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області

ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання нотаріального правочину недійсним - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Вільногірського міського суду І.А.Ілюшик