УХВАЛА

іменем україни

10 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Олександрівський районний сектор УДМС в Кіровоградській області, Служба у справах дітей Олександрівської райдержадміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 24 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, який уточнило в процесі розгляду справи, та остаточно просило:

- в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2007 року в розмірі 159 274 грн 26 коп. звернути стягнення на будинок загальною площею 68,7 кв. м, житловою площею 42,6 кв. м, розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, які зареєстровані та/або проживають у вказаному житловому будинку, зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 17 липня 2007 року між банком та відповідачкою було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 75 750 грн зі сплатою процентів за користування ним у розмірі 16,08 % річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 липня 2007 року між банком та відповідачем було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: належний їй будинок АДРЕСА_1.

Вказав, що відповідачка свої зобов'язання за кредитним договором не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 30 травня 2012 року в розмірі 159 274 грн 26 коп., у зв'язку із чим просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Звернуто стягнення на будинок загальною площею 68,7 кв. м, житловою площею 42,6 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1, вартістю 75 750 грн, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будинку будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, за ціною, визначеною в експертному звіті суб'єкта оціночної діяльності, в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором від 17 липня 2007 року № KGLWG101580014 в сумі 305 423 грн 41 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 61 015 грн 54 коп., за відсотками - 99 940 грн 87 коп., комісії - 2 191 грн 68 коп., пені - 127 493 грн 25 коп., штрафи: фіксована частина - 250 грн, відсоток від суми заборгованості - 14 532 грн 07 коп.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 із житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1.

У частині позову про зняття з реєстраційного обліку відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 24 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2014 року змінено в частині визначення розміру заборгованості і в цій частині ухвалено нове рішення, яким визначено розмір заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2007 року № KGLWG101580014 в сумі 159 274 грн 26 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 59 702 грн 23 коп., за відсотками -53 696 грн 84 коп., комісія - 2 384 грн 74 коп., пеня - 35 670 грн 87 коп., штрафи: фіксована частина -250 грн, відсоток від суми заборгованості -7 572 грн 58 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення її зі спірного будинку, а також інших осіб, зареєстрованих у ньому.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду в частині визначеного розміру заборгованості, а в іншій частині залишаючи рішення без змін, врахував уточнену позовну заяву від 05 грудня 2014 року, в якій позивачем розмір заборгованості визначено у межах 159 274 грн 26 коп. (а. с. 131-132, т. 4), та, посилаючись на ст. 11 ЦПК України, дійшов висновку, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про визначення кредитної заборгованості у розмірі 305 423 грн 41 коп., вийшов за межі позовних вимог.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 липня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитні договори № № KGLWG101580014 і KGLWG201580014, за умовами яких остання отримала кредит у розмірі 75 750 грн зі сплатою процентів за користування ним у розмірі 16,08 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 липня 2007 року між банком та відповідачкою було укладено договір іпотеки, за умовами якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1, що є спільною сумісною власністю іпотекодавця та її чоловіка, ОСОБА_4, який згідно із чинним законодавством надав письмову згоду на укладення цього договору.

Звертаючись до суду з указаним позовом в 2012 році та остаточно уточнюючи позовну заяву в грудні 2014 році, банк посилався на те, що у результаті порушення умов кредитного договору за ОСОБА_3 утворилася заборгованість у розмірі 159 274 грн 26 коп., яка складається з: 59 702 грн 23 коп. - заборгованість за кредитом, 53 696 грн 84 коп. - заборгованість за відсотками, 2 381 грн 74 коп. - заборгованість з комісії, 35 670 грн 87 коп. - пеня, 250 грн - штраф (фіксована частина) та 7 572 грн 58 коп. - штраф (відсоток від суми заборгованості), що дає підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 31 ЦПК України неодноразово уточнював позовні вимог, зокрема, і шляхом надання розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 18 листопада 2014 року, який при визначенні розміру заборгованості був помилково взятий до уваги судом першої інстанції, без урахування остаточних уточнень банку від 05 грудня 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Апеляційний суд помилково вважав, що розрахунок заборгованості кредитора і зазначення його розміру є межами позову, та не врахував, що предметом позову є стягнення боргу за кредитним договором, а розмір заборгованості перевіряє та визначає суд.

Разом з цим, колегія суддів касаційного суду не погоджується з висновком апеляційного суду в частині визначення розміру кредитної заборгованості, оскільки з наданого позивачем розрахунку станом на 30 травня 2012 року в межах 159 274 грн 26 коп. не вбачається чи здійснений він з урахуванням перерахунку коштів, спрямованих на погашення неправомірно підвищеної відсоткової ставки за вказаними кредитними договорами із зарахуванням таких коштів на погашення кредиту (на виконання рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 квітня 2010 року).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

ПАТ КБ «ПриватБанк» листом від 08 січня 2013 року № 20.1.0.0.0/7-12108/1308 повідомило відповідачку про розірвання кредитних договорів з 18 квітня 2011 року у зв'язку з порушенням нею умов кредитного договору (а. с. 78-79, т. 3).

Обґрунтовуючи заперечення проти задоволення позову, відповідачка наголошувала на відсутності основної заборгованості у зв'язку з її погашенням на момент розірвання в 2011 році позивачем в односторонньому порядку кредитного договору, на підтвердження чого надала у справу копії квитанцій (фіскальних чеків) за 2007-2011 роки (а. с. 96-183, т. 3).

З огляду на вищевикладене колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212-214, 303, 316 ЦПК України обмежились лише формальним посиланням на обґрунтованість наданого банком розрахунку заборгованості, не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: не перевірили правильність наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості; не встановили чи здійснено банком перерахунок коштів, спрямованих на погашення неправомірно підвищеної відсоткової ставки на виконання рішення суду від 13 квітня 2010 року; не перевірили суму сплаченого кредиту за наданими відповідачкою квитанціями за 2007-2011 роки, а також підстав та правомірності нарахування штрафних санкцій після розірвання кредитних договорів з квітня 2011 року, у зв'язку із чим судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 24 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана