АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/6936/15. Суддя-доповідач: - Кокоша В.В.
Категорія: договірні.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді: - Кокоші В.В.,

суддів: - Бобровського В.В., Пономаренко Ю.А.,

при секретарі: - Лашаковій Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» - Невечерова Дмитра Володимировича на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 1 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» - про визнання договорів недійсними,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_7 звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), в якому просив визнати недійсним кредитний договір №6/4/2007/840-К/478 від 13 липня 2007 року, укладений між ним та відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра».

Визнати недійсним договір іпотеки №6/4/2007/980-1/479 від 13 липня 2007 року, укладений між ним та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Зінченко Р.П. за р. № 2810.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що у 2007 році він звернувся до ВАТ КБ «Надра» для отримання якісних фінансових послуг для власних побутових потреб, а саме придбання житла.

В порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 1997 року №168, відповідач до підписання кредитного договору не повідомив його про основні умови кредитування, відмінності схем кредитування, ризики, які покладаються на споживача додатково у зв'язку із застосуванням іноземної валюти. Натомість неофіційно схилив його до оформлення кредитного договору в іноземній валюті, запевняючи, що це буде більш вигідним для нього, оскільки відсоткова ставка за користування кредитними коштами є нижчою, ніж у національній валюті України.

Крім того, відповідач скрив від нього вимоги законодавства України про необхідність відкриття резидентом України поточного банківського рахунку у валюті для отримання валютного кредиту та законну можливість отримати готівкову валютою виключно з власного поточного рахунку клієнта банку.

Після укладання кредитного договору №6/4/2007/840-К/478 від 13 липня 2007 року він отримав грошові кошти не через власний поточний рахунок клієнта, а гроші були видані йому у національній валюті гривні, про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 13 липня 2007 року, за яким розрахунок проводився грошима у тій самій сумі та валюті, яка була отримана ним від банку.

Представник ПАТ «КБ «Надра» позов не визнав, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 1 квітня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір №6/4/2007/840-К/478 від 13 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_7 та відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра».

Визнано недійсним договір іпотеки №6/4/2007/980-1/479 від 13 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_7 та відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра».

В апеляційній скарзі представник ПАТ «КБ «Надра» - Невечеров Д.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з підстав, передбачених п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що в кредитному договорі від 13 липня 2007 року №6/4/2007/840-К/478 немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які п. п. 3.2 4. Розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту визнані обов'язковими. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. У наданому розрахунку не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та не зрозуміло для споживача.

Крім того, в порушення п. 2 ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надав позивачу в письмовій формі, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він дійшов його з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певних дій, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів ( ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 13 липня 2007 року ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_7 уклали кредитний договір №6/4/2007/840-К/478, зі змінами внесеними додатковою угодою №1 від 30 квітня 2010 року, за умовами якого банк надав позивачу кредит на купівлю нерухомості у сумі 45 000 доларів США на строк до 10 липня 2037 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,99% річних.

Пунктами 1.1, 2.4 додаткової угоди №1 від 30 квітня 2010 року до кредитного договору №6/4/2007/840-К/478 від 13 липня 2007 року сторони передбачили, що погашення кредиту відбувається шляхом внесення позичальником необхідного платежу щомісячно до 29 числа поточного місяця на умовах, визначених цим договором. Щомісячна сума мінімального необхідного плату визначається за графіком, який є додатком до кредитного договору (а. с. 8-13).

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 13 липня 2007 року ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_7 уклали договір іпотеки №6/4/2007/980-1/479, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Зінченко Р.П. за р. № 2810, за умовами якого ОСОБА_7 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а. с.14-17).

Позичальник ОСОБА_7 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував у зв'язку з чим у вересні 2013 року ПАТ «КБ «Надра» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_10 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а. с. 20-23).

Відповідно до ч. ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у п. 2 ч. 1, ч. ч. 2, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.

Із змісту анкети - заяви на отримання кредиту від 22 червня 2007 року вбачається, що до укладення кредитного договору ОСОБА_7 був ознайомлений банком з основними умовами надання кредиту (а. с. 39-41).

Наведене свідчить, що перед укладанням кредитного договору ВАТ КБ «Надра» повідомляло позивача про кредитні умови.

Крім того, зі змісту кредитного договору №6/4/2007/840-К/478, зі змінами внесеними додатковою угодою №1 від 30 квітня 2010 року, укладеного між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_7 13 липня 2007 року вбачається, що банк надав позивачу кредит на купівлю нерухомості у сумі 45 000 доларів США на строк до 10 липня 2037 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,99 % річних, а ОСОБА_7 зобов'язався повернути банку кредитні кошти та сплатити інші платежі у строки та розмірах визначених графіком, який є додатком до кредитного договору (а. с. 116-122).

Наведене свідчить, що кредитний договір №6/4/2007/840-К/478 та додатки до нього, містять всі істотні умови договору, в тому числі й відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту.

Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ВАТ КБ «Надра» при укладенні кредитного договору з ОСОБА_7 здійснював нечесну підприємницьку практику та використовуючи необізнаність позивача у питаннях фінансових послуг ввів його в оману щодо істотних умов кредитування.

Не надані такі докази представником ОСОБА_7 - ОСОБА_11, і в судовому засіданні апеляційної інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що при укладенні кредитного договору ВАТ КБ «Надра» порушило вимоги ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», якою заборонено нечесну підприємницьку практику та безпідставно визнав недійсними кредитний договір №6/4/2007/840-К/478 від 13 липня 2007 року та договір іпотеки №6/4/2007/980-1/479 від 13 липня 2007 року, укладені між ОСОБА_7 та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_7 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання недійсними кредитного договору №6/4/2007/840-К/478 від 13 липня 2007 року та договору іпотеки №6/4/2007/980-1/479 від 13 липня 2007 року, укладених між ОСОБА_7 та ВАТ КБ «Надра» за недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» - Невечерова Дмитра Володимировича - задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 1 квітня 2015 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання н им законної сили.

Головуючий:

Судді: