У х в а л а

7 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Ужгородської міської ради Закарпатської області, комунального підприємства «Міськсвітло» про визнання права землекористування, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсними рішень та державного акта, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено частково: визнано за ОСОБА_4, ОСОБА_5 право користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1, площею 1 336 кв.м; скасовано рішення Ужгородської міської ради від 28 лютого 2006 року в частині передачі у постійне користування КП «Міськсвітло» земельної ділянки площею 0,3130 га у межах згідно з планом на вул. Руській, 38 у м. Ужгороді, для обслуговування адміністративних будівель та виробничих споруд; визнано недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 30 березня 2006 року, виданий КП «Міськсвітло» на зазначену земельну ділянку, скасовано державну реєстрацію вказаного державного акта; усунуто перешкоди ОСОБА_4, ОСОБА_5 у користуванні земельною ділянкою площею 1 336 кв.м на АДРЕСА_2 шляхом зобов'язання КП «Міськсвітло» перенести споруди, металевий навіс та вбиральню за межі вказаної земельною ділянки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 30 січня 2015 року заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2013 року в частині задоволення позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилено, рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 30 січня 2015 року залишено без змін.

6 серпня 2015 року ОСОБА_6, яка діє за дорученням ОСОБА_4, ОСОБА_5, звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 116, 118, 141, 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд ухвали суду касаційної інстанції, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявники посилаються на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 24 червня 2015 року, в яких, на їх думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаного судового рішення, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявники посилаються на постанову Верховного Суду України від 23 жовтня 2013 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 6 травня 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про те, що прийнятим суб'єктом владних повноважень рішенням щодо розпорядження спірною земельною ділянкою не порушені законні права та охоронювані інтереси позивачів.

Разом з тим в наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ містяться такі висновки:

- в ухвалі від 4 березня 2015 року суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий апеляційний розгляд з підстав порушення судом норм процесуального права, зазначив про необхідність визначитись з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, що їх регулює, перевірити обставини у справі та підстави, з яких було відмовлено у позові;

- в ухвалі від 24 червня 2015 року касаційний суд, залишаючи без змін судові рішення, погодився з їх висновками про те, що оспорюваний державний акт був виданий з порушенням положень Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, що, в свою чергу, тягне за собою визнання його незаконним та скасування.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Крім того, відсутні підстави й для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року у зв'язку з його невідповідністю викладеному у постанові Верховного Суду України від 23 жовтня 2013 року висновку, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить зазначеному висновку.

Постанова Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року не може слугувати прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки в поданій заяві відсутнє посилання на указану постанову.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Ужгородської міської ради Закарпатської області, комунального підприємства «Міськсвітло» про визнання права землекористування, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсними рішень та державного акта, зобов'язання вчинити певні дії за заявою ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко