АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

18 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Качана В.Я., Панченка М.М.,

при секретарі: Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року,

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що між ним і ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач позичив у нього 18 155 доларів США, які зобов'язався повернути через один місяць, про що 05.01.2012 р. надав відповідну розписку.

Оскільки відповідач борг не повернув, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 18 155 доларів США та три проценти річних від простроченої суми за 2 роки 10 місяців в розмірі 1543 доларів США, а всього на загальну суму 19 698 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на дату подання позову становило 303 654,52 грн.

02.04.2015 р. ОСОБА_1 подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив стягнути суму боргу з урахуванням трьох процентів річних в розмірі 19 698 доларів США.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу 18 155 доларів США, 3% річних 1543 доларів США, а всього стягнуто 19 698 доларів США. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Солом`янського районного суду від 02 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи мотивує тим, що ухвалюючи рішення про стягнення боргу, суд першої інстанції зробив висновок про невиконання відповідачем свого зобов'язання саме на підставі наявного у позивача оригіналу договору позики, якого у дійсності немає та відсутня його копія.

Оскільки в справі №6-63 цс13 Верховний Суд України досліджував саме договір позики, а не розписку на підтвердження отримання грошей у борг, у цій частині проведення судом паралелі зі справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є неналежним.

Крім цього, враховуючи приписи законодавства про валютне регулювання, суд першої інстанції повинен був зафіксувати суму боргу у гривні, визначену в еквіваленті 18155 доларів США по офіційному курсу НБУ на дату подання позову, визначити три проценти річних також у гривні, а не ухвалювати рішення про стягнення боргу в іноземній валюті.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що 05.01.2012 р. між сторонами було укладено у письмовій формі договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 18155 доларів США строком на 1 місяць. Про отримання грошових коштів відповідач власноручно написав розписку. Укравши у письмовій формі договір позики, сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору. Наявний у справі договір позики свідчить про те, що гроші були передані відповідачу у борг, а відповідально до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України розписка лише може надаватись на підтвердження укладення договору позики і його умов. Наявність у позивача оригіналу договору позики свідчить про те, що відповідачем зобов'язання з повернення позичених коштів не виконано.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, − незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Виходячи зі змісту вказаної статті, розписка не є письмовою формою договору позики і не замінює його.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією розписки від 05 січня 2012 року, оригінал якої було досліджено судом в судовому засіданні, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти у розмірі 18 155 доларів США на 1 місяць з можливістю пролонгації до 3-х місяців (а. с. 5).

Дійшовши обґрунтованого висновку про те, що вказана розписка є доказом, що підтверджує факт укладення договору позики і його умов, суд першої інстанції помилково зазначив, що між сторонами було укладено договір позики в письмовій формі.

Разом з тим, невідповідність висновків суду в цій частині не є обставиною, що свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи те, що зміст розписки є підтвердженням факту укладення між сторонами договору позики, досягнення між ними згоди стосовно всіх істотних умов цього договору, належних та допустимих доказів повернення грошових коштів відповідачем суду не надано, рішення суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення суми боргу є правильним.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування ст.625 ЦК України та стягнення 3% річних за невиконання грошового зобов'язання, оскільки такий висновок ґрунтується на вимогах закону (ст.ст. 625, 1050 ЦК України).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики в іноземній валюті, колегія суддів дійшла висновку, що суд не врахував вимог ст. ст. 192, 533 ЦК України про те, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, а використання іноземної валюти на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, та ухвалив рішення в цій частині з порушенням норм матеріального права.

Як роз'яснено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, така іноземна грошова валюта переводиться в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Розписка не містить в собі умови, з якої можливо б було стверджувати, що сторони визначили курс валют у випадку невиконання боржником своїх зобов'язань.

За таких підстав доводи апеляційної скарги в тій частині, що сума боргу повинна була бути зафіксована судом на дату подання позову є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення в цій частині підлягає відповідній зміні, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі 18155 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 02 квітня 2015 року ( 23,48 гривень за 1 долар США) становить 426 279,40 грн., 3% річних у розмірі 1543 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 02 квітня 2015 року становить 36 229,64 грн.

Оскільки в іншій частині рішення є правильним по суті і справедливим, колегія суддів дійшла висновку про можливість залишення його без змін.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м.Києва від 02 квітня 2015 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 18155 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 02 квітня 2015 року ( 23,48 доларів США за 1 грн.) становить 426 279,40 грн., 3% річних у розмірі 1543 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 02 квітня 2015 року становить 36 229,64 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/7163/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Кушнір С.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.