Справа № 308/1476/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2015 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

головуючої судді Сарай А.І.

при секретарі Шкіря І.І.

представника позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

представника відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання за договорами позик,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання за договорами позик. Посилається на те, що 20.07.2013 р. між відповідачкою ОСОБА_2. та позивачем ОСОБА_4 було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого відповідачкою була надана позивачу розписка, у відповідності до якої відповідачка отримала від позивача грошові кошти в розмірі 3800 євро та зобовязувалась повернути суму позики через 6 місяців, тобто до 31.01.2014 р. 18.08.2013 р. між відповідачкою та позивачем було укладено наступний договір позики, на підтвердження укладення якого відповідачкою була надана позивачу розписка, у відповідності до якої відповідачка отримала від позивача грошові кошти в розмірі 1900 євро та зобовязувалась повернути суму позики до 27.02.2014 р. На сьогоднішній день зобовязання щодо повернення грошових коштів відповідачкою не виконані. Незважаючи на те, що строк повернення суми позики згідно вищезазначених боргових розписок сплив ще у лютому 2014 року, відповідачка уникає будь-яких контактів з позивачем. Користуючись тією обставиною, що позивач проживає у м. Львові та не має можливості розшукувати відповідача у м. Ужгороді, вона взагалі перестала відповідати на телефонні дзвінки позивача з вимогами повернути кошти, отримані у позику. 30.10.2014 р. було розпочате досудове розслідування за заявою позивача ОСОБА_4, зареєстрованою у ЄРДР № 0002526, про вчинення відповідачкою ОСОБА_2. кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Кримінальне провадження було закрите постановою слідчого СВ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області від 13.01.2015 р., на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України.При цьому, як вбачається з вищезазначеної постанови від 13.01.2015 р., в ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_2. змінила прізвище на ОСОБА_2 та отримала новий паспорт громадянина України. Крім того, під час дачі показів ОСОБА_2 визнала, що вона дійсно отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 5700 євро в позику з терміном повернення на початку 2014 року, про що зазначено у відповідних боргових розписках від 20.07.2013 р. та від 18.08.2013 р. Відповідно до офіційного курсу валют Національного банку України станом на 09.02.2015 р. національний курс іноземної валюти, а саме євро до гривні становить 28.57 грн. за 1 євро. Заборгованість відповідачки перед позивачем за договором позики від 20.07.2013 р. станом на 09.02.2015 р. складає 3800 євро, що в гривневому еквіваленті становить 108566 грн. Заборгованість за договором позики від 18.08.2013 р. станом на 09.02.2015 р. складає 1900 євро, що в гривневому еквіваленті становить 54283 грн. За прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики від 20.07.2013 р. нараховано інфляційні втрати в розмірі 30919.6 грн. та три проценти річних в розмірі 3337.29 грн. від простроченої суми за період з 01.02.2014 р. по 09.02.2015 р. За прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики від 18.08.2013 р. нараховано інфляційні втрати в розмірі 15047.25 грн. та три проценти річних в розмірі 1543.72 грн. від простроченої суми за період з 01.03.2014 р. по 09.02.2015 р.

Просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4: 142822.89 грн. за договором позики від 20.07.2013 р., в тому числі 108566 грн. сума боргу, 30919.6 грн. сума інфляційних втрат та 3337.29 грн. сума трьох процентів річних; 70873.97 грн. за договором позики від 18.08.2013 р., в тому числі 54283 грн. сума боргу, 15047.25 грн. сума інфляційних втрат та 1543.72 грн. сума трьох процентів річних; суму сплаченого судового збору в розмірі 2137 грн.

Позивач в судове засідання не зявився. Надіслав до суду заяву в якій просить розглядати справу без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала посилаючись на викладені у позовній заяві обставини і просить позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила. Будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка відповідачка пояснила, що з ОСОБА_4 познайомилася на початку літа 2013 року. На той момент вона перебувала у процесі розлучення з її колишнім чоловіком і у нею було досить складне фінансове становище. Одного разу вона перемовилася з ОСОБА_4 про те, що їй потрібні кошти для особистих цілей, на що відповідач запропонував їй свою допомогу. Вона написала розписки. Перша розписка була написана нею у липні на суму 3800 євро, а друга у серпні на суму 1900 євро. Гроші вона зобовязалася повернути відповідачеві через півроку. В лютому 2014 року ОСОБА_4 попросив у неї кошти, які вона перепозичила для повернення йому, відповідач приїхав до м. Ужгорода і в присутності її матері вона віддала йому ці кошти. Через півроку відповідач почав їй телефонувати. Розписки відповідач їй не передав, мотивуючи тим, що залишив їх у м. Львові та через півроку знову почав телефонувати. В серпні 2014 року ОСОБА_4 приїздив до неї зі своїм товаришем, про що погрожували їй, у звязку з чим вона змушена була поміняти номер телефону. У жовтні 2014 року відповідач написав на неї заяву у міліцію і постановою слідчого кримінальне провадження було закрито, після чого звернувся до суду. Після зустрічі у жовтні вона з відповідачем контакт не підтримувала. Вона не переховувалася від позивача, своє прізвище змінила під час розлучення. Коли вона повертала відповідачеві гроші, він не повернув їй розписки, пояснивши, що вони у м. Львові та пообіцяв їй, що знищить розписки або передасть їх їй. На розписках стоїть її підпис і вона особисто брала кошти від відповідача.

Представник відповідачки в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила та просить у задоволенні позову відмовити. Пояснила, що позиція позивача ОСОБА_4 є незрозумілою, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження та самою позовною заявою, оскільки він посилається на розписки як на належний та допустимий доказ. Однак, розписки у даній справі не можуть слугувати як належні і допустимі докази, оскільки позивач застосовує їх у правоохоронних органах з однією ціллю, а в позовній заяві з іншою. Що стосується того, що позивач не повернув розписки при поверненні грошових коштів, то відповідачка не знала, що вона мала забрати від нього розписки.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 20.07.2013 р. між позивачем ОСОБА_4 та відповідачкою ОСОБА_2. (змінила прізвище на ОСОБА_2) був укладений договір позики, про що відповідачка написала розписку, в якій зобовязалася до 31.01.2014 р. повернути ОСОБА_4 гроші в сумі 3800 євро.

Крім того, 18.08.2013 р. між позивачем ОСОБА_4 та відповідачкою ОСОБА_2. (змінила прізвище на ОСОБА_2) був укладений ще один договір позики, про що відповідачка написала розписку, в якій зобовязалася до 27.02.2014 р. повернути ОСОБА_4 гроші в сумі 1900 євро.

Відповідачка ОСОБА_2 свої зобовязання за наведеними договорами позики не виконала і не повернула ОСОБА_4 надані в борг гроші.

На підтвердження невиконання відповідачкою взятих на себе зобовязань по поверненню сум позик представник позивача надала суду оригінали розписок відповідачки (а.с. 12, 13).

Разом з цим, з розписки від 20.07.2013 р. вбачається, що відповідачка зобовязалася повернути гроші в сумі 3800 євро, однак не вказано кому. При цьому, в судовому засіданні відповідачка підтвердила суду той факт, що вказана сума за розпискою була отримана нею саме від позивача, яку вона зобовязалася повернути йому.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Виконання боржником свого обов'язку підтверджує наявність у нього боргового документа (ч. 3 ст. 545 ЦК України).

У разі відмови кредитора повернути борговий документ боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора (ч. 4 ст. 545 ЦК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобовязання.

За таких обставин, враховуючи факт наявності у позивача оригіналів розписок, суд вважає, що позов в частині стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача 3800 євро боргу за договором позики від 20.07.2013 р., що еквівалентно108566 грн. (1 євро станом на 09.02.2015 р. = 28.57 грн.), та 1900 євро боргу за договором позики від 18.08.2013 р., що еквівалентно 54283 грн. грн. (1 євро станом на 09.02.2015 р. = 28.57 грн.), є підставним і в судовому засіданні доведений.

Позивач також просить стягнути борг з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строки та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановлено, що ОСОБА_2 зобовязалася повернути ОСОБА_4 борг за договором позики від 20.07.2013 р. до 31.01.2014 р. та за договором позики від 18.08.2013 р. до 27.02.2014 р., проте умови договорів не виконала, отримані у позику грошові кошти не повернула.

Представником позивача наведено розрахунок, відповідно до якого 3 % річних за договором позики від 20.07.2013 р. за 374 днів (з 01.02.2014 р. по 09.02.2015 р.) прострочення виконання грошового зобовязання становлять 3337.29 грн. та за договором позики від 18.08.2013 р. за 346 днів (з 01.03.2014 р. по 09.02.2015 р.) 1543.72 грн. (а.с. 9, 10).

Суд, перевіривши вказаний розрахунок, вважає його таким, який проведений правильно, в звязку з чим погоджується з ним. При цьому суд враховує, що правильність розрахунку сум 3 % річних за вказані періоди відповідачкою та її представником не спростована.

Разом з тим, вимоги в частині стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції не ґрунтуються на нормах матеріального права та не підлягають задоволення з огляду на наступне.

Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня.

Згідно зі ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як передбачено положеннями Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договорів, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні.

Відтак, оскільки сторонами визначено суми позик в іноземній валюті, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивача слід стягнути 111903.29 грн. заборгованості за договором позики від 20.07.2013 р., з яких 108566 грн. основна сума боргу, 3337.29 грн. 3 % річних, а також 55826.72 грн. заборгованості за договором позики від 18.08.2013 р., з яких 54283 грн. основна сума боргу, 1543.72 грн. 3 % річних.

Доводи відповідачки та її представника не заслуговують на увагу, оскільки суперечать обставинам справи та спростовуються її матеріалами.

З постанови слідчого СВ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області про закриття кримінального провадження від 13.01.2015 р., на яку посилається у своїх запереченнях представник відповідачки, вбачається, що у жовтні 2014 року від ОСОБА_4 на адресу СВ Ужгородського МВ УМВС надійшла заява про те, що ОСОБА_2. шахрайським шляхом у жовтні 2013 року заволоділа від нього грошовими коштами в сумі 5700 євро, які вона отримала для виготовлення паспорту громадянина Угорщини. Під час проведення досудового розслідування було встановлено, між сторонами виникли цивільно-правові відносини, які регулюються нормами цивільно-правового законодавства, що відноситься до компетенції суду, а тому кримінальне провадження внесене до ЄРДР на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України було закрито у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України (а.с. 13-16).

Вказана постанова не має правового значення для розвязання даного спору, оскільки як ствердила відповідачка, гроші за розписками вона отримала від відповідача для особистих цілей, що було повязано з її складним фінансовим становищем.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачка та її представник не довели ті обставини, на які вони посилається як на підставу своїх заперечень.

Представником відповідачки заявлялося клопотання про зупинення провадження у справі, мотивуючи тим, що 02.06.2015 р. ОСОБА_2 звернулася до начальника Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області із заявою про притягнення ОСОБА_4 за ознаками ст. 189 КК України до кримінальної відповідальності та 05.06.2015 р. до начальника Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області та прокурора м. Ужгорода із заявою про злочин, в якій просила розпочати відносно ОСОБА_4 досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 та ч. 2 ст. 383 КК України. Заяви мотивовані тим, що ОСОБА_4 обманним шляхом, через правоохоронні органи, а в послідуючому через суд домагається повторно виманити від відповідачки суму грошей 5700 євро, які фактично вона вже йому повернула.Оскільки представником відповідачки до матеріалів справи не було додано жодні докази, які б підтверджували наявність у провадженні суду іншої справи, в якій можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у даній справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, тобто в провадженні суду відповідної кримінальної справи немає, питання про порушення такої кримінальної справи лише вирішується, судом було відмовлено у зупиненні провадження у даній справі. В той же час суд зазначає, що у разі доведення в порядку кримінального судочинства відповідних обставин, на які посилається відповідачка, рішення суду в кримінальній справі може бути підставою для перегляду рішенні у даній цивільній справі у звязку із нововиявленими обставинами.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідачки також слід стягнути на користь позивача судові витрати у сумі 1677.3 грн. (111903.29 грн. заборгованості за договором позики від 20.07.2013 р. + 55826.72 грн. заборгованості за договором позики від 18.08.2013 р. = 167730.01 грн.) сплаченого судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 526, 545, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України суд,

Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2): 111903 (сто одинадцять тисяч девятсот три) гривні 29 копійок заборгованості за договором позики від 20.07.2013 р., з яких 108566 (сто вісім тисяч пятсот шістдесят шість) гривень основна сума боргу, 3337 (три тисячі триста тридцять сім) гривень 29 копійок 3 % річних; 55826 (пятдесят пять тисяч вісімсот двадцять шість) гривень 72 копійки заборгованості за договором позики від 18.08.2013 р., з яких 54283 (пятдесят чотири тисячі двісті вісімдесят три) гривні основна сума боргу, 1543 (одна тисяча пятсот сорок три) гривні 72 копійки 3 % річних.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2) 1677 (одну тисячу шістсот сімдесят сім) гривень 30 копійки сплаченого судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча Сарай А.І.