Справа №591/446/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Мальована-Когер В. В.
Номер провадження 22-ц/788/505/15 Суддя-доповідач - Дубровна В. В.
УХВАЛА

05 березня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Криворотенка В. І. , Гагіна М. В.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на ухвалу Зарічного районного суду м.Суми від 04 лютого 2015 року про відмову у відкритті провадження

у справі за позовом представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Сумської міської ради, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

про визнання рішення незаконним у частині надання дозволу на будівництво добудови до житлового будинку та скасування його у цій частині,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Зарічного районного суду м.Суми від 04 лютого 2015 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_3, оскільки справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відкрити провадження у справі, а також вирішення стягнення на користь апелянта судових витрат.

При цьому вказує, що з тексту позову та доданих до нього матеріалів вбачається, що спірні правовідносини є земельними та пов'язані з суміжним землекористуванням, оскільки позивач порушує питання про законність будівництва третіми особами на земельній ділянці, яка їм не належить, тому заявлений позивачем є цивільним, що виключає його вирішення в порядку адміністративного судочинства. З посиланням на п.7 Постанови ВССУ зазначає, що захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними ст.ст. 16, 21, 393 ЦК України, ст. 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, а відтак спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі ст. 15 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства, тому спір, який виник між позивачем та відповідачем відноситься до юрисдикції Зарічного районного суду м. Суми, оскільки є: приватноправовим, рішення, яке оскаржується, носить індивідуальний характер щодо розпорядження власністю та не пов'язане з здійсненням владних повноважень (функцій).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши ухвалу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для її розгляду зі стадії відкриття.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції керувався положеннями ч.2 ст.122 ЦПК України та виходив з того, що спір між сторонами виник не з цивільних правовідносин, хоча і стосується земельної ділянки.

Але з такими висновком суду погодитись не можливо з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначав про те, що на підставі рішення ІV скликання 31 сесії Сумської міської ради від 26 жовтня 2005 року він набув право власності на земельну ділянку площею0,0706 га за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 07 лютого 2006 року. 19 грудня 2006 року Виконавчий комітет Сумської міської ради прийняв рішення №708 «Про будівництво житлових будинків, господарських будівель і споруд мешканцями на садибних ділянках у м. Суми», яким дозволив третій особі ОСОБА_5 здійснити будівництво добудови до житлового будинку розміром 5,50м х 10,50м за адресою: АДРЕСА_2.

Проектом забудови земельної ділянки по АДРЕСА_2 передбачене будівництво в тому числі й на його земельній ділянці, чим порушується його право власності на належну йому земельну ділянку. Вважає, що оскаржуваним рішенням порушується його право власності, а тому, просив визнати його незаконним та скасувати.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, що встановлено ст. 4 ЦПК України.

В силу ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справи щодо інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно положень ст.1 ЦПК України та ст.2 КАС України не є публічно-правовим і розглядається в порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" із змінами і доповненнями від 19 березня 2010 року встановлено, що ті земельні та пов`язані із земельними відносинами майнові спори, сторонами в яких є юридичні особи, а також громадяни, що здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус суб`єкта підприємницької діяльності, розглядаються господарськими судами, а всі інші - в порядку цивільного судочинства, крім спорів, зокрема, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень при реалізації ними управлінських функцій у сфері земельних правовідносин, вирішення яких згідно з пунктами 1, 3 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства віднесено до компетенції адміністративних судів.

Зі змісту п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» вбачається, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших, є по-перше, наявність у них спору про право цивільне, по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією із сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Згідно пункту 26 цієї Постанови, право власності на майно, на речове право на чуже майно, захист цих прав регулюються цивільним законодавством, і власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому такі спори з урахуванням вимог статті 15 ЦПК України підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, якщо однією із сторін є фізична особа, незалежно від участі у них органу державної влади та/або органу місцевого самоврядування (суб'єкта владних повноважень).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з «…» питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів «…». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку колегії суддів такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні статті 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом».

Колегія суддів вважає, що даний спір виник щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має не публічний, а приватно-правовий характер, а тому вирішення таких спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

У відповідності до п.4 ч.2 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати ухвалу і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307 ч.2 п.4, 311 ч.1 п.1,2,3,4, 312 ч.1 п.3, 313, 314 ч.1п.2, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Зарічного районного суду м.Суми від 04 лютого 2015 року в даній справі скасувати.

Справу направити до Зарічного районного суду м.Суми для продовження її розгляду зі стадії відкриття.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню не підлягає, оскільки не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -