АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/28/15 Головуючий 1 інстанції Шмадченко С.І.
Справа № 640/3959/13-ц Доповідач Кружиліна О.А.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Кружиліної О.А.,

суддів колегії Кіся П.В.,Макарова Г.О.,

за участю секретаря Сементовської О.М.,Шалімової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 01лютого 2013 року

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

23 листопада 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу.

На обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 15 квітня 2010 року; 16 квітня 2010 року; 06 травня 2010 року та 18 травня 2010 року між ним та відповідачем були укладені договори позики, за умовами якого він передав ОСОБА_3: 15 квітня 2010 року грошові кошти у сумі 20 000 доларів США; 16 квітня 2010 року грошові кошти у сумі 20 000 доларів США; 06 травня 2010 року грошові кошти у сумі 240 000 гривень та 18 травня 2010 року грошові кошти у сумі 118 000 гривень, які в свою чергу зобов`язався вищевказані гроші повернути у передбачені розписками строки.

На підтвердження укладення зазначених договорів позики та отримання грошових коштів ОСОБА_3 були написані на його ім`я розписки від 15 квітня 2010 року; 16 квітня 2010 року; 06 травня 2010 року та 18 травня 2010 року .

Після неодноразових звернень до ОСОБА_3 з вимогою про повернення взятих відповідно до договорів позики грошових коштів, останній повертати гроші відмовився.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4, після уточнення 18 грудня 2012 року позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_3 за договорами позики від 15 квітня 2010 року; 16 квітня 2010 року; 06 травня 2010 року та 18 травня 2010 року суму основного боргу в сумі 677 600 гривень, інфляційні витрати станом на 22 листопада 2012 року в сумі 67 546,03 гривень та 3% річних станом на 22 листопада 2012 року в сумі 47 230,64 гривень.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01лютого 2013 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у сумі 792 376, 67 гривень та судовий збір у сумі 3 219 гривень.

07 березня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2013 року, в якій просив суд скасувати суд заочне рішення та призначити справу до нового розгляду у загальному порядку.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2013 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без розгляду.

Не погодившись з заочним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі. У апеляційній скарзі також містилося клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Зокрема, апелянт зазначив, що ніяких грошей від ОСОБА_4 він не отримував і ніяких розписок він не писав.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на незаконність рішення суду, його необґрунтованість, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на порушення і неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які зявилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 квітня 2010 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в еквіваленті 20 000 доларів США строком на три місяця та зобовязався повернути на його вимогу; 16 квітня 2010 року між сторонами укладено другий договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в еквіваленті 20 000 доларів США строком на три місяці та зобовязався повернути на його вимогу; 06 травня 2010 року між сторонами укладено третій договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 240 000 гривень з зобовязанням повернути по першій вимозі через три місяця; 18 травня 2010 року між сторонами укладено четвертий договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 118000 гривень з зобовязанням повернути через три місяці по першій вимозі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з положень статей 625 , 1046, 1047 ЦК України, та тих обставин, що ОСОБА_3, як позичальник, не виконав прийнятого на себе зобовязання за договорами позики від 15 квітня 2010 року; 16 квітня 2010 року; 06 травня 2010 року та 18 травня 2010 року та не повернув позикодавцю ОСОБА_4 отриманих грошових коштів за зазначеними договорами позики. Оскільки позичальник не виконав свого зобовязання, він зобовязаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час, а також три проценти річних від простроченої суми.

З висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача суми позики за договором від 16 квітня 2010 року у сумі 158 000 грн.; за договором від 06 травня 2010 року у сумі 240 000 гривень та за договором від 18 травня 2010 року у сумі 118 000 гривень, апеляційний суд погоджується, вважає його правильним, обґрунтованим, та таким, що ґрунтується на достатньо повно встановлених обставинах справи, доказах, які містяться в матеріалах справи та відповідає вимогам статті 213 ЦПК України.

З висновку комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів № 12508/2776 від 30 березня 2015 року вбачається, що підписи від імені ОСОБА_3 в розписках від 16.04.2010; від 06.05.2010; від 18.05.2010 від імені ОСОБА_3, під рукописним текстом, ліворуч від рукописного запису «ОСОБА_3» - виконані ОСОБА_3 Питання відносно виконання ОСОБА_3 рукописного тексту в розписках від 16.04.2010; від 06.05.2010;від 18.05.2010 та рукописного запису «ОСОБА_6» в розписці від 15.04.2010 від імені ОСОБА_3, розташованого внизу документа,- не вирішувалося з причин, указаних в дослідницькій частині висновку (том 2 а.с. 58).

Відповідно до частини 3 статті 10 та статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених, статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_4 суми боргу за договорами позики від 16.04.2010 року; від 06.05.2010 року; від 18.05.2010 року, апеляційний суд вважає, що саме відповідач повинен довести факт того, що він не писав та не підписував розписки про отримання в борг грошових коштів.

Крім того, відповідач не надав суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів того, що гроші ним 16.04.2010 року; 06.05.2010 року; 18.05.2010 року не отримувались; свої твердження щодо можливості у ОСОБА_4 заволодіти чистими листками з його підписами, ОСОБА_3 не довів; доказів того, що дії ОСОБА_4 підпадають під дію Кримінального кодексу України відповідачем також не доведено.

Отже, доводи апелянта щодо не отримання грошових коштів та не підписання договорів позики, які були укладені 16.04.2010 року, 06.05.2010 року та 18.05.2010 року між ним та ОСОБА_4 спростовуються оригіналами розписок, які містяться в матеріалах справи та висновками комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи.

Та обставина, що при проведенні експертизи не проводилося дослідження щодо виконання ОСОБА_3 рукописного тексту в розписках від 16.04.2010; від 06.05.2010; від 18.05.2010 правового значення не має, оскільки підписи під вказаними розписками, згідно висновку експертизи, виконані ОСОБА_3

Разом з цим, з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову ОСОБА_4 в частині стягнення суми боргу за договором позики від 15.04.2010 року та стягнення інфляційних нарахувань на суму боргу та трьох процентів річних за період, зазначений у позові по договорам позики від 16 квітня 2010 року; 06 травня 2010 року та 18 травня 2010 року, апеляційний суд не погоджується, тому що суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з висновком комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів № 12508/2776 від 30 березня 2015 року вбачається, що зображення рукописного тексту розписки від 15.04.2010 року виконано електрофотографічним способом за допомогою цифрового копіювально-розмножувального пристрою (копіювального апарату або багатофункціонального друкуючого пристрою у режимі копіювання) , тобто не у рукописний спосіб (том 2 зворот а.с. 57).

Згідно зі статтею 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Як зазначено у частині 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики.

На вимогу апеляційного суду надати оригінал розписки від 15 квітня 2010 року, позивач не надав, тому апеляційний суд вважає, що ОСОБА_4 не надано належного доказу укладання 15 квітня 2010 року договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

З огляду на зазначене, апеляційний суд відмовляє ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_3 суми боргу за договором позики від 15 квітня 2010 року і ухвалює в цій частині нове рішення .

Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних нарахувань на суму боргу та трьох процентів річних за договорами позики від 16 квітня 2010 року; 06 травня 2010 року та 18 травня 2010 року , апеляційний суд також відмовляє ОСОБА_4 у задоволені цих позовних вимог і ухвалює в цій частині нове рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З тексту договорів позики (розписок) від 16 квітня 2010 року; 06 травня 2010 року та 18 травня 2010 року вбачається, що договором розмір процентів не встановлений, а строк повернення позики повязується з моментом предявлення вимоги позикодавця.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Матеріали справи свідчать, що 23 листопада 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договорами позики від 16 квітня 2010 року; 06 травня 2010 року та 18 травня 2010 року( том 1 а.с. 1).

Доказів предявлення ОСОБА_4 вимог до ОСОБА_3 про повернення суми боргу за зазначеними договорами позики, які мали місце до подачі позову до суду, матеріали справи не містять.

Беручи до уваги положення частини 1 статті 1049 ЦК України та керуючись змістом статті 625 ЦК України, враховуючи докази про предявлення позикодавцем вимоги про повернення позики, які містяться в матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що підстави для стягнення з ОСОБА_3 інфляційних нарахувань на суму боргу та трьох процентів річних за договорами позики від 16 квітня 2010 року; 06 травня 2010 року та 18 травня 2010 року за період, зазначений у позові відсутні, оскільки таке право у ОСОБА_4 на час звернення з позовом до суду, ще не виникло.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч.1 ст. 309,313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, ст. 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ч.3 ст. 10, ст.ст. 60,64 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 01лютого 2013 року змінити, скасувавши його в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу за договором позики від 15 квітня 2010 року та інфляційних нарахувань за період з 01 липня 2010 року по 31 жовтня 2012 року у сумі 16 107, 26 грн. (шістнадцять тисяч сто сім гривень 26 копійок) та трьох процентів річних за період з 15 липня 2010 року по 22 листопада 2012 року у сумі 11 321,72 грн. (одинадцять тисяч триста двадцять одну гривню 72 копійки) за цим договором;

інфляційних нарахувань на суму боргу за період з 15 липня 2010 року по 31 жовтня 2012 року у сумі 16 107,26 грн. (шістнадцять тисяч сто сім гривень 26 копійок) та трьох процентів річних за період з 16 липня 2010 року по 22 листопада 2012 року у сумі 11 308, 59 грн. (одинадцять тисяч триста вісім гривень 59 копійок) за договором позики від 16 квітня 2010 року;

інфляційних нарахувань на суму боргу за період з 01 серпня 2010 року по 31 жовтня у сумі 24 720,56 грн. (двадцять чотири тисячі сімсот двадцять гривень 56 копійок) та трьох процентів річних за період з 06 серпня 2010 року по 22 листопада 2012 року у сумі 16 569,86 грн. (шістнадцять тисяч пятсот шістдесят девять гривень 86 копійок) за договором позики від 06 травня 2010 року;

інфляційних нарахувань на суму боргу за період з 01 вересня 2010 року по 31 жовтня 2012 року у сумі 10 610,95 грн. (десять тисяч шістсот десять гривень 95 копійок) та трьох процентів річних за період з 18 серпня 2010 року по 22 листопада 2012 року у сумі 8 030,47 грн. (вісім тисяч тридцять гривень 47 копійок) за договором позики від 18 травня 2010 року і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог в частині цих вимог.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суми боргу за договорами позики від 16 квітня 2010 року, 06 травня 2010 року, 18 травня 2010 року у сумі 517 800 грн. (пятсот сімнадцять тисяч вісімсот гривень 00 копійок) та судових витрат у сумі 3 219 грн. (три тисячі двісті девятнадцять гривень 00 копійок) залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на рішення апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий-суддя-

Судді колегії-