АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі Прохоровій В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 20 листопада 2014 року,

встановила:

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 20 листопада 2014 року вказаний позов задоволено частково.

Стягнуто з державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 20 000 грн., моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» в дохід держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ДП «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_1 проти апеляційної сарги заперечила.

Представник ДП «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» в судове засідання не з'явився, про його час і місце повідомлений належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на користь позивача підлягає стягненню 20 000 грн. невиплачених при звільненні грошових сум та моральна шкода в розмірі 1000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено, що з 21.07.1967 по 31.10.13 року позивачпрацювала на різних посадах у державному підприємстві «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві».

Наказом №54-К від 31.10.13 року її було звільнено за власним бажанням з посади наукового співробітника.

Відповідач у день звільнення не виплатив всі належні позивачу суми, а саме: за період з квітня по жовтень 2013 року та компенсацію за 57 днів невикористаної щорічної відпустки.

У зв'язку зі скрутним фінансовим становищем відповідача та з метою врегулювання взаємних правовідносин сторін в частині виплати заборгованості із заробітної плати, сторони домовились реструктуризувати вказану заборгованість, про що уклали договір б/н від 18.03.2014 року.

Проте, відповідач виплатив позивачу лише в квітні 2014 року - 1738 грн. 74 коп. та в липні 2014 року - 176 грн. 09 коп., а всього 3 414 грн. 83 коп.

Відповідно до довідки державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві» ОСОБА_1 працювала з 05.02.2004 року по 30.10.2013 року на посаді наукового співробітника, заробітна плата якої становила: за вересень 2013 року - 4 412 грн. 12 коп. за жовтень 2013 року - 10 069 грн. 56 коп., з яких оклад - 3 394 грн. надбавка за стаж - 1 018 гривень 20 коп., разова премія 500 гривень, компенсація відпустки - 5 157 грн. 36 коп.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначила, що відповідач не виконав умов договору про реструктуризацію від 18.03.2014 року, а відтак повинен, з урахуванням уточнень до позовних вимог, сплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.11.2013 року по 02.10.2014 року у сумі 76 358 грн. 37 коп. та виплатити компенсацію за не використану відпустку у сумі 1 290 грн. 06 коп. Крім того, просила стягнути моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Згідно зіст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У пункті 20постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про судову практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про судову практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Урахувавши вимоги ч. 2 ст. 117 КЗпП України та вищенаведені роз'яснення, суд першої інстанції правильно і обґрунтовано зробив висновок щодо розміру виплат, які підлягають на користь позивача, визначивши їх в сумі 20 000 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснює, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд дійшов правильного висновку, що моральні страждання позивача виникли внаслідок порушення відповідачем його трудових прав, пов'язаних з невиплатою належних йому грошових сум.

Доводи апелянта зазначених висновків суду не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального або неправильно застосовані норми процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 20 листопада 2014 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 20 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Болотов Є.В.

Судді: Білич І.М.

Поліщук Н.В.