КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Провадження № 2/552/544/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.09.2015 року Київський районний суд м.Полтави в складі:

Головуючого судді Турченко Т.В.

При секретарі - Рибальченко О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в особі Полтавського регіонального управління ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

21 серпня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в особі Полтавського регіонального управління ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свій позов тим, що 14.10.2010 року між нею та Полтавським ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №SAMDN2247, відповідно до якого нею було отримано кредитну картку «Універсальна» з сумою ліміту 7 000 грн. з базовою процентною ставкою на залишок заборгованості 2,5%. З 15.10.2010 року по 01.12.2010 року нею регулярно знімались та погашались відповідні суми з урахуванням кредитного періоду в 55 днів. В зв»язку з чим банком за його ж власною пропозицією було збільшено ліміт кредитної картки до 9 000 грн. Станом на 13.12.2010 року нею було внесено 6 900 грн. при знятих 8 000 грн. та залишку грошових коштів на картці в розмірі 784 грн. (додатково були сплачені 5 грн. 82 коп. за зняття та обов»язковий платіж в розмірі 582 грн. 40 коп.). Протягом 2010-2012 років вона час від часу користувалась даною кредитною картою, періодично погашаючи заборгованість, що утворилась. Починаючи з 27.08.2012 року, відповідно чеків банкомату при наявності позитивного балансу в розмірі 1 506 грн. 47 коп. згідно номера чека 8, операції по картці було заблоковано, і зняття коштів з даної кредитної картки не було можливим. Тобто, починаючи з цього часу, вона лише здійснювала погашення залишку боргу по карті без отримання кредитних коштів. Отже, фактично картка не надавала їй можливості користуватися будь-якими коштами. Тому стала незрозумілою ситуація коли після внесення всіх платежів банк продовжує нараховувати їй 5% за користування кредитними коштами. З липня 2012 року по липень 2014 року нею не було отримано жодної копійки кредитних коштів від банку. Протягом 2012 року та 2014 року нею лише використовувались операції погашення сум «за користування грошима» в розмірі значно більшому ніж приходили рахунки (смс-повідомлення) на її телефон від банку. Протягом 2013 року нею без зняття коштів було сплачено банку 2 700 грн. Станом на 02.11.2013 року згідно смс-повідомлень з номера 1006, що надійшло на її особистий мобільний телефон 067 532 04 98, інформація про заборгованість за даним кредитом складала 8 грн. 53 коп. Цим же повідомленням її повідомляли, що за минулий місяць знято банком 26 грн. 22 коп., за вересень 2013 року було знято 27 грн. 34 коп., за серпень 2013 року знято 32 грн. 21 коп. за послуги банку. При цьому за даними самого банку баланс був позитивний.

Позивач також в позові вказувала, що за цей час протягом всього 2011 та 2013 років до неї дзвонили так звані «фахівці» установи з вимогою про сплату залишку боргу. Однак жодного разу сума, що ними оголошувалась не співпадала з тією, що надсилались в смс-повідомленні на її телефон самим банком. Дзвінки продовжувались незалежно від свят, часу дня, вихідних чи робочих днів. Потім на її адресу почали надходити листи без вихідного номеру та дати щодо наявності судового рішення про стягнення з неї заборгованості по кредитному договору, яка також постійно змінювалась. В усіх листах їй повідомлялось, що на її майно, грошові кошти на рахунках в банківських установах, заробітну плату накладений арешт, а також обмежено її право виїзду за кордон України. Крім того, в останні дні грудня 2013 року її сусідка повідомила проте, що якісь молодики обклеїли її двері наклейками з зазначенням її прізвища на наклейці червоного кольору, що вона злісна боржниця. Такі ж наклейки були розміщені на 1 поверсі її під»їзду. Сумнівів, що це робота «фахівців» установи Приватбанку у неї не було. Позиція банку та робота його фахівців не тільки обурила її своєю нахабністю та некомпетентністю, а й нанесла невиправну шкоду їй, як моральну так і фізичну, пов»язану з погіршенням стану здоров»я. Шкоду їй як керівнику, як законослухняній громадянці держави, а також її чесному імені. Не кажучи вже про моральний та психологічний стан її дітей після наклеювання та розповсюдження недостовірної інформації на дверях під»їзду та квартири. Крім того, весь персональний склад її працівників, члени її сім»ї та сусіди отримали про неї недостовірну інформацію щодо наявності заборгованості, судового рішення, щодо невиконання нею кредитних зобов»язань, що значно впливає на її престиж та ділову репутацію. Постійні телефонні дзвінки, обклеювання під»їзду та дверей кватири, принижують її честь і гідність, як порядної людини, яка за більше 24 роки роботи не мала невиконаних угод та зобов»язань і має цілком тверду та високу ділову репутацію, а тому не заслуговує і на таке цькування безіменних працівників фінансової установи за непідтвердженими борговими зобов»язаннями, які сама установа Приватбанк не хоче підтвердити та отримати законним шляхом залишок боргу або відповідне законне судове рішення на свою користь. Такими діями відповідач безкарно порушує чинне законодавство України, а також особисті права людини та громадянина, що гарантовані Конвенцією про захист основоположних прав та свобод людини. Моральну шкоду вона оцінює в 5 000 грн. також виходячи з необхідності лікування та тривалості порушення її прав та приниження гідності, що триває з 2012 року і до цього часу. Просила суд визнати інформацію, що була розповсюджена відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» в листівках на під»їзді та дверях квартири АДРЕСА_1, а також у листах, що адресовані ОСОБА_1 щодо наявності судового рішення щодо стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, накладання арешту на все майно, грошові кошти та заробітну плату, заборони виїзду за кордон, а також щодо притягнення її до кримінальної відповідальності недостовірною. Заборонити відповідачу вживати будь-яких дій, в тому числі шляхом здійснення телефонних дзвінків, направлення листів, розповсюдження листівок, що містять недостовірну інформацію щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, накладення арешту на все майно, грошові кошти та заробітну плату, заборони виїзду за кордон, а також щодо можливості притягнення її до кримінальної відповідальності. Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5 000 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав в повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в особі Полтавського регіонального управління ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ОСОБА_4 з позовом не згоден. Просив суд в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю.

Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 23.07.2015 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено Колекторську компанію «Вердикт».

Представник Колекторської компанії «Вердикт» в судове засідання не з»явився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце слухання справи. Про що в матеріалах справи є рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки.

Суд вважає можливим слухати справу у відсутності представника Колекторської компанії «Вердикт».

Суд, заслухавши представника позивача ОСОБА_3, представника ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в особі Полтавського регіонального управління ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ОСОБА_4, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю.

Судом встановлено і дану обставину не заперечували сторони по справі, що 14 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» в особі Полтавського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №SAMDN2247, відповідно до якого позивачем було отримано кредитну картку «Універсальна» з сумою ліміту 7 000 грн. з базовою процентною ставкою на залишок заборгованості 2,5%.

В судовому засіданні встановлено і дана обставина не заперечувалась ОСОБА_1 у викладених нею в позовній заяві обставинах та в судовому засіданні представником позивача ОСОБА_3, що на час розгляду справи в суді у позивача мається заборгованість по кредитному договору №SAMDN2247 від 14.10.2010 року, що підтверджено представником ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в особі Полтавського регіонального управління ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ОСОБА_4 в наданій суду Виписці по особовому рахунку.

З позовними вимогами ОСОБА_1 суд не може погодитись з наступних підстав.

З пояснень представника позивача ОСОБА_3 вбачається, що відповідач ОСОБА_5 акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» в особі Полтавського регіонального управління ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» безпідставно, незаконно розповсюджує інформацію викладену в листівках на під»їзді та дверях квартири АДРЕСА_2, а також у листах, що адресовані ОСОБА_1 щодо наявності судового рішення щодо стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, накладання арешту на все майно, грошові кошти та заробітну плату, заборони виїзду за кордон, а також щодо притягнення її до кримінальної відповідальності.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 3 статті 60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представником позивача ОСОБА_3 не доведено в судовому засіданні, що розповсюдження недостовірної інформації відносно ОСОБА_1 здійснювалось саме працівниками ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в особі Полтавського регіонального управління ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк».

По-друге, не заслуговують на увагу доводи представника позивача ОСОБА_3, що банком незаконно передана інформація щодо заборгованості ОСОБА_1 третій особі - Колекторській компанії «Вердикт», оскільки відповідно до положень статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» банк є володільцем персональних даних клієнтів. Персональні дані клієнтів банку зберігаються в електронній базі персональних даних «Єдина клієнтська база». Відповідно до пункту 1 статті 11 даного Закону підставою обробки персональних даних клієнтів є згода суб»єкта персональних даних на обробку його персональних даних.

Крім того, згідно Умов та правил надання банківських послуг, що є невід»ємною частиною кредитного договору сторін, банк має право будь-яким способом доводити до відому третіх осіб інформацію про заборгованість позичальника по кредитному договору.

Абзацом 5 пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» встановлено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» встановлено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов»язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Враховуючи, що на час розгляду справи позивач ОСОБА_1 має дійсно заборгованість по вищевказаному кредитному договору, що не заперечувалось в судовому засіданні представником позивача ОСОБА_3 та доведено представником відповідача ОСОБА_4, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в сумі 5 000 грн., оскільки позивачем не було доведено факту поширення відповідачем недостовірної інформації, що порушує її немайнові права. Вина відповідача судом не встановлена, а тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити за безпідставністю.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.277, 1167 ЦК України, пунктами 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст.ст.4-14, 60, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в особі Полтавського регіонального управління ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду Полтавської області.

Головуючий Т.В.Турченко