АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8586/15 Справа № 205/3391/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Глущенко Н.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ 9 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Хлус Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю

«Компанія «Венте»

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Венте» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Компанія «Венте» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, який нею неодноразово уточнювався під час розгляду справи в суді / а. с. 1-3,16-18, 92-95 /.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що вона 01.12.2009 року була прийнята на роботу в ТОВ «Компанія «Венте» - на посаду продавця-касира з розміром заробітної плати 3500 грн. щомісячно, де вона і працювала в кіоску до 24.09.2014 року.

Потім, 24.09.2014 року вона була тимчасово відсторонена від виконання своїх обов'язків у зв'язку з ревізійною перевіркою, що була проведена за її відсутності, оскільки у неї був вихідний, а після ревізії на її робочому місці стала працювати інша працівниця, яка направила їй СМС-повідомлення з вимогою забрати свої особисті речі.

Після перевірки, відповідачем її було повідомлено про начебто виявлену матеріальну недостачу на загальну суму 30000 грн., та про те, що на неї накладено штраф у розмірі 8000 грн.

Позивачка не погодилася з недостачею та накладенням штрафу і почала вимагати у відповідача надання відповідних доказів її провини у начебто виявленій недостачі на вище визначену суму, при цьому одночасно звернулася і до органів прокуратури, оскільки вважала позицію відповідача такою, що не могла відповідати вимогами законодавства, яке регулює трудові відносини.

Результатом звернення до органів прокуратури, з підстав порушеним трудового права з боку відповідача ТОВ «Компанія «Венте», - СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження та внесено відомості до Єдиного реєстру досудовнх розслідувань за №0004СМ6.

На момент подання позову та розгляду справи в суді, досудове розслідування за фактом порушення ч.1 ст.175 Кримінального кодексу України - триває.

Незважаючи на розпочате досудове кримінальне розслідування, відповідачем не було допущено позивачку до виконання своїх обов'язків, при цьому 28.04.2015 року працівником відділу кадрів її було повідомлено про звільнення із займаної посаду за прогул, при цьому відповідач не наддав їй ні наказ про її звільнення, ні трудову книжку з відповідним записом.

З наказом про звільнення від 28.11.2014 року № 198/2-ВК позивачка ознайомилась 21.07.2015 року під час розгляду справи в суді, коли відповідач надав його копію суду разом з іншими документами.

Позивачка вважає, що вона звільнена з роботи з порушенням норм трудового законодавства, оскільки прогулів вона не робила, а підставою для її звільнення був акт (без номеру і дати, складений зам. директора по безпеці ОСОБА_3 та менеджерами ОСОБА_4 і ОСОБА_5С.) про її відсутність не на робочому місці, а за місцем її проживання, тобто причина звільнення не повязана з її відсутністю на робочому місці. Інспектор відділу кадрів ОСОБА_6 підтвердила суду, що вона-позивачка була звільнена на підставі цього акту.

За таких обставин, позивачка просила суд скасувати наказ про її звільнення, поновити на роботі, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 31500 грн. починаючи з 24.09.2014 року та стягнути 3000 грн. у відшкодування моральної шкоди, яка була спричинена їй незаконним звільненням / а. с. 1-3,16-18, 92-95 /.

Відповідач позов не визнав.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Суд скасував наказ ТОВ «Компанія «Венте» від 28.11.2014 року №198/2-ВК про звільнення ОСОБА_2 з посади продавця-касира.

Суд поновив ОСОБА_2 на посаді продавця-касира ТОВ «Компанія «Венте» з 28.11.2014 року.

Також, суд стягнув на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за період з 29.11.2014р. по 20.08.2015р. у розмірі 15586,20 грн. та 1000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді продавця-касира ТОВ «Компанія «Венте» / а. с. 113-116 /.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.09.2015 року (яке сторонами не оскаржене), стягнено з ТОВ «Компанія «Венте» в дохід держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.» / а. с. 130-131 /.

Відповідач ТОВ «Компанія «Венте»» не погодилося з рішенням суду від 20.08.2015 року та звернулося з апеляційною скаргою, в якій фактично просить скасувати рішення суду, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2, та ухвалити нове про відмову позивачці в її позовних вимог, посилаючись на те, що рішення є не законним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права / а. с. 119-120 /.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду, в частині скасування наказу про звільнення ОСОБА_2 по п.4 ст. 40 КЗпП України та в частині розміру стягненої середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, змінити, в силу ст. 309 ЦПК України, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу ТОВ «Компанія «Венте» від 15.04.2014р. №40-ВК ОСОБА_2В була прийнята на посаду продавця-касира з 15.04.2014р. з посадовим окладом згідно штатного розкладу, після чого працювала у малій архітектурній формі (кіоску) на зупинці на перехресті пр. Кірова та пр. Пушкіна м. Дніпропетровськ /а. с. 34/. Відповідно до штатних розкладів заробітна плата продавця-касира складала 1270 грн. на місяць / а. с. 57,58 /.

Наказом ТОВ «Компанія «Венте» від 28.11.2014р. №198/2-ВК ОСОБА_2 звільнена з посади продавця-касира з 28.11.2014р. за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України) /а. с. 45/.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України - трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як вбачається з наказу ТОВ «Компанія «Венте» від 28.11.2014р. №198/2-ВК підставою для звільнення позивачки за прогул стали доповідна записка інспектора ВК товариства ОСОБА_7 та акт виїзду за місцем проживання / а. с. 43-45 /.

Інспектор відділу кадрів ТОВ «Компанія «Венте» ОСОБА_7, яка була допитана у судовому засіданні в якості свідка, пояснила, що відповідна доповідна записка була складена нею виключно на підставі акту виїзду за місцем проживання позивачки.

Водночас, згідно з відповідним актом (у якому відсутня дата його складання), комісією у складі заступника директора з безпеки ОСОБА_3, менеджерів з безпеки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, встановлено лише факт не проживання позивачки за місцем її реєстрації, проте у акті відсутня жодна вказівка на відсутність позивача на робочому місці без поважних причин / а. с. 44 / .

Продавець-касир ТОВ «Компанія «Венте» ОСОБА_8, яка була допитана судом в якості свідка, пояснила, що вона у складі комісії 22.09.2014р. проводила інвентаризацію у кіоску, де працювала позивачка, та у звязку з виявленою недостачею працює у цьому ж кіоску починаючи з дня інвентаризації, тобто з 22.09.2014р. Також, зазначила, що особисто не знайома ні з ОСОБА_2, ні з її напарницею ОСОБА_9, оскільки у цьому кіоску починаючи з 22.09.2014р. вона працює удвох з напарницею ОСОБА_10 Крім того, свідок повідомила, що 23.09.2014р. жінкам, які працювали у кіоску до них, було направлено СМС-повідомлення з проханням забрати їхні особисті речі з кіоску, що і було зроблено попередніми працівниками у цей же день.

Вказані обставини підтверджуються і поясненнями самої ОСОБА_2, яка зазначила, що 22.09.2014 р. у неї був вихідний день, а її наступна зміна планувалась на 23.09.2014р. Проте вранці 23.09.2014р. її викликали до керівництва, яке повідомило про виявлену недостачу, після чого їй надійшло СМС-повідомлення з пропозицією забрати особисті речі з кіоску, що вона і зробила цього ж дня.

З огляду на те, що доказів відсторонення ОСОБА_2 за результатами проведеної інвентаризації у порядку ст. 46 КЗпП України, як і доказів її переведення чи переміщення на іншу роботу, доручення їй виконання іншої роботи, - суду не надано, а також враховуючи, що починаючи з 22.09.2014р. на робочому місці позивачки фактично працювали інші особи, суд першої інстанції прийшов до висновку про фактичне недопущення адміністрацією ТОВ «Компанія «Венте» ОСОБА_2 до роботи за відсутності достатніх підстав для цього, що унеможливлює кваліфікування дій позивача як прогул.

Факт недопуску роботодавцем ОСОБА_2 та її напарниці ОСОБА_11 до роботи підтверджується також і їх зверненням у вересні-жовтні 2014 року до органів прокуратури з заявою щодо протиправних дій з боку посадових осіб ТОВ «Компанія «Венте», що підтверджується, зокрема, листом прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська від 20.02.2015р. №28-ск-15 на імя ОСОБА_9 для повідомлення іншим заявникам / а. с. 6 /.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. № 58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993р. за № 110) (далі Інструкція №58), - якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманих з них податку за 3 та 4 квартал 2014 року, а також довідки про середню заробітну плату позивача за серпень-листопад 2014 року, - відповідач продовжував нараховувати заробітну плату ОСОБА_2 аж до дати її звільнення, тобто до листопада 2014 року включно /а. с. 64-74/.

Разом з тим, всупереч правилам ст.ст. 47, 116 КЗпП України, п. 4.2 Інструкції №58 відповідач в день звільнення ОСОБА_2 не видав їй трудову книжку та не провів з нею повний розрахунок. Суду не надано доказів відмови позивачки отримати трудову книжку в день звільнення або доказів надіслання позивачці повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, доказів письмового повідомлення позивачки про нараховані суми, які належні їй при звільненні. Відповідач не надав суду і доказів того, що позивачка взагалі була повідомлена про її звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до правової позиції, викладеної в ухвалі Верховного Суду України від 15.12.2010р. у справі № 6-20213св0 з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Враховуючи, що відповідач, всупереч наведеному, не надав суду докази правомірності звільнення ОСОБА_2 за прогул на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, тоді як позивачкою доведено факт недопущення її до роботи відповідачем за відсутності достатніх підстав, - суд першої інстанції прийшов до висновку про незаконність звільнення позивачки з посади продавця-касира.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, - працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на незаконність звільнення позивачки, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_2 в частині вимог про скасування наказу про звільнення позивачки та поновлення її на роботі.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП - при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Водночас, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.09.2014р. по 28.11.2014р., оскільки судом встановлено, що роботодавець здійснював нарахування заробітної плати позивачці у цей період, а відтак належним способом захисту прав працівника у такому випадку буде вимога про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а не стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За змістом п. 5 розд. ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100), основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Згідно з наданою відповідачем довідкою № 46 від 20.08.2015р. про середній заробіток - середньоденна заробітна плата позивачки складає 86,59 грн., проти чого не заперечувала і позивач у судовому засіданні / а. с. 104 /.

Враховуючи, що період з 29.11.2014р. по 20.08.2015р. містить 180 робочих днів, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 15586,20 грн. (86,59 грн. х180 днів).

Згідно з ч. 1 ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При вище викладених обставинах справи, колегів суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що у відповідача не було законних та обґрунтованих підстав щодо звільнення ОСОБА_2 з роботи 28.11.2014 року за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України), оскільки доказів відсторонення ОСОБА_2 у порядку ст. 46 КЗпП України за результатами проведеної інвентаризації, доказів її переведення чи переміщення на іншу роботу, доручення їй виконання іншої роботи, - відповідачем суду не надано, а також враховуючи, що починаючи з 22.09.2014р. на робочому місці позивачки фактично працювали інші особи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про фактичне недопущення відповідачем ОСОБА_2 до роботи за відсутності достатніх підстав для цього, що унеможливлює вважати її відсутність на робочому місці, як прогул, а отже позивачка підлягає поновленню на роботі.

Крім того, відповідачем порушена процедура звільнення позивачки з роботи, оскільки остання не ознайомлена з наказом про її звільнення, не направлено їй наказ та лист поштою з повідомленням про отримання трудової книжки у звязку зі звільненням, не видана довідка про заробітну плпту та остаточний розрахунок і таке інше.

Також, суд першої інстанції скасував наказ № 198/2-ВК від 28.11.2014 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи за прогул по п. 4 ст. 40 КЗпП України. Однак, з таким рішенням суду погодитися не можна з наступних підстав.

Наказом № 198/2-ВК від 28.11.2014 року, що підписаний директором ТОВ «Компанія «Венте» ОСОБА_12 (який згідно його посадових обовязків наймає та звільняє працівників товариства, затверджує штатний розпис, самостійно видає накази розпорядження та інші акти управляння), - позивачка ОСОБА_2 звільнена з роботи за прогул без поважних причин (по п. 4 ст. 40 КЗпП України), отже наказ виданий відповідною посадовою особою (директором) і в межах його компетенції, тобто жодних підстав для скасування наказу немає, а оскільки позивачка звільнена з роботи з порушенням норм трудового законодавства, тобто незаконно, то цей наказ, може бути визнаний лише незаконним.

Таким чином, рішення суду першої інстанції, в частині скасування наказу № 198/2-ВК від 28.11.2014 року про звільнення ОСОБА_2 по п. 4 ст. 40 КЗпП України, не може залишатись в силі і підлягає зміні, тобто наказ № 198/2-ВК від 28.11.2014 року підлягає визнанню незаконним.

Щодо рішення суду від 01.10.2013 року, в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за вимушений прогул, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що, в силу ст. 235 КЗпП України, ці позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, але рішення суду і в цій частині підлягає зміні з наступних підстав.

Розрахунок середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 15586,20 грн., за період з 29.11.2014 року по 20.08.2015 року, проведений судом першої інстанції виходячи з середньоденної заробітної плати 86,59 грн. (розрахунок якої зроблений позивачем з чим погодилась і позивачка).

Між тим, ухвалюючи рішення в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що при розрахунку приймалися до уваги розміри нарахованої заробітної плата, тобто без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів.

Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку та інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення, але суд першої інстанції стягнувши з відповідача на користь позивачки середній заробіток за вимушений прогул в розмірі 15586,20 грн. не зазначив в резолютивній частині рішення, що розрахунок цієї суми проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду, в частині стягнення з відповідача на користь на користь позивачки середнього заробітку за вимушений прогул в розмірі 15586,20 грн., - підлягає зміні із зазначенням в резолютивній частині рішення, що розрахунок цієї суми проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України - власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати працівнику моральну шкоду, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Факт спричинення позивачці моральної шкоди в результаті її незаконного звільнення зайшов підтвердження при розгляді справи по суті, а тому суд першої інстанції, виходячи з дійсним обставин справи та наслідків, що наступили, прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки 1000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Венте» - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2015 року, в частині скасування наказу про звільнення ОСОБА_2 по п. 4 ст. 40 КЗпП України та в частині розміру стягненої середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, змінити.

Визнати незаконними наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Венте» № 198/2-ВК від 28.11.2015 року про звільнення ОСОБА_2 за прогул без поважних причин (п.4 ст. 40 КЗпП України).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Венте» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 29.11.2014 року по 20.08.2015 року включно, в сумі 15586,20 грн. (п'ятнадцять тисяч пятсот вісімдесят шість гривень 20 коп.), розрахунок якого проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: