Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/3388/13-ц Головуючий у 1-й інст. Замега О. В.
Категорія 58 Доповідач Кочетов Л. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді Кочетова Л.Г.,

суддів: Гансецької І.А., Косигіної Л.М.,

при секретарі: Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 вересня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом та в обгрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем перебувала в шлюбі з 10.08.1991 року до 27.05.2008 року. Під час шлюбу, 19.10.1998 року, ними був придбаний будинок по АДРЕСА_1 Житомирської області. Згоди щодо спільного користування спірним будинком сторони не дійшли, відповідач перешкоджає користуватися будинком їй та дітям. Просила виділити їй в натурі 1/2 частину спірного будинку.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 вересня 2015 року позов задоволено, поділено будинок АДРЕСА_1, Житомирської області, згідно 2 варіанту, запропонованому експертом, виділено сторонам певні приміщення будинку та сараю, зобов»язано провести певні переобладнання та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 1152.00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати, постановивши нове - про відмову в позові, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, упередженість суду. Зазначає, що рішення про поділ будинку, в частині його переобладнання, прийнято без дозволів уповноважених органів, позивачем пропущено строк позовної давності.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

З пояснень сторін встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 10.08.1991 року. Від шлюбу мають дітей: дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу, шлюб сторін розірваний 27.05.2008 року (а.с.6).

У період шлюбу, ОСОБА_2 по договору купівлі-продажу від 19.10.1998 року, придбаний будинок АДРЕСА_1

Згідно вимог ст. ст. 22, 24 Кодексу про шлюб та сім"ю Української РСР, який діяв на момент укладення вказаного правочину, майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частиною 2 даної статті передбачено, що подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятим веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Роздільним майном подружжя, є майно, яке належало кожному з подружжя до шлюбу, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку, успадкування.

Доказів того, що даний будинок є особистою власністю однієї із сторін, суду не надано, а тому висновок суду першої інстанції про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю, є обгрунтованим.

При цьому суд правильно не прийняв як доказ заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду від 30.06.2010 року, яким задоволено позов ОСОБА_2 про визнання права власності на спірний житловий будинок, оскільки в подальшому воно було скасовано і провадження у справі за вказаним позовом закрито.

Згідно до ст. 28 КпШС України та ст. 70 СК України, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно вимог ст. 71 СК передбачено, що майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

З пояснень сторін встановлено, що згоди про спільне користування або поділ будинку між ними не досягнуто, а тому висновок суду про наявність підстав для поділу майна, є правильним.

Суд обгрунтовано обрав 2 варіант поділу, передбачений висновком № 554/07.14 судової будівельно-технічної експертизи від 22.07.2014 року (а.с. 127-150), оскільки із запропонованих варіантів, у цьому передбачено найменше відступлення від рівності часток та мінімальне проведення переобладнань. Крім того, дозвіл на переобладнання будинку, наданий рішенням виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 13.02.2015 року № 58 лише щодо вказаного варіанту (а.с.214).

Із вказаного документа вбачається, що міськвиконком погодив дозвіл на переобладнання будинку за умови замовлення співвласниками будинку відповідної проектної документації на ренконструкцію, відповідно з розподілом, визначеним рішенням суду, а тому посилання апелянта на відсутність рішень компетентних органів, не грунтується на матеріалах справи.

Щодо строків позовної давності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для їх застосування.

Згідно з вимогами ст. 256 Цивільного Кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Шлюб сторін був розірваний 27 травня 2008 року.

З копії закордонного паспорту ОСОБА_1 вбачається, що остання перебувала за кордоном з 22.10.2009 року по 03.05.2013 року ( а.с. 183, 184).

Як вбачається з заочного рішення Бердичівського міськрайонного суду від 30.06.2010 року, вказана справа розглянута без участі позивача (а.с. 55-57). В подальшому заочне рішення скасовано за її заявою.

Будь-яких доказів того, що позивач знала про існування спору щодо будинку до часу ознайомлення її із вказаним рішенням, суду не надано.

Оскільки з даним позовом позивач звернулася в червні 2013 року, висновок суду про відсутність доказів пропущення позивачем строку позовної давності є вірним.

При цьому, колегія суддів вважає, що не може бути доказом обізнаності позивача про існування спору з приводу будинка, посилання останної в позовній заяві, що відповідач після розлучення заявив про відмову від попередньої домовленості про поділ майна, оскільки час цієї відмови не зазначений.

Твердження апелянта про упередженість суду першої інстанції є голослівними та будь-якими доказами не підтверджуються.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому на підставі ст. 308 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді