Ухвала

іменем України

23 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, треті особи - Полтавська обласна державна адміністрація, ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційними скаргами представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, Міністерства аграрної політики та продовольства України, заступника прокурора Полтавської області на рішення апеляційного суду Полтавської області 09 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23 жовтня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_3.» за № 179-п, визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Державний інститут проектування підприємств м'ясної та молочної промисловості «Полтавадіпром'ясомолпром» Міністерства аграрної політики та продовольства України від 30 жовтня 2014 року № 22, поновити його на роботі на посаді директора Державного підприємства «Державний інститут проектування підприємств м'ясної та молочної промисловості «Полтавадіпром'ясомолпром», стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати завдану незаконним звільненням моральну шкоду в сумі 2000 грн.

На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що з липня 2006 року працював директором Державного підприємства «Державний інститут проектування підприємств м'ясної та молочної промисловості «Полтавадіпром'ясомолпром», 19 травня 2009 року наказом Мінагрополітики та продовольства України його звільнено з посади за закінченням строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України та призначено виконуючим обов'язки директора підприємства.

23 жовтня 2014 року наказом Мінагрополітики та продовольства України його незаконно звільнено з посади виконуючого обов'язки директора під час його тимчасової непрацездатності та перебування на стаціонарному лікуванні, просив задовольнити позов.

Ухвалами Ленінського районного суду м. Полтави від 16 грудня 2014 року, 21 січня 2015 року позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Державного підприємства «Державний інститут проектування підприємств м'ясної та молочної промисловості «Полтавадіпром'ясомолпром» Міністерства аграрної політики та продовольства України від 30 жовтня 2014 року № 22 залишено без розгляду та до участі у справі залучено Полтавську обласну державну адміністрацію та ОСОБА_4 як третіх осіб.

13 лютого 2015 року рішенням Ленінського районного суду м. Полтави у задоволенні позову відмовлено.

09 квітня 2015 року рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23 жовтня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_3.» № 179-п та поновлено його на роботі на посаді директора ДП "Державний інститут проектування підприємств м'ясної та молочної промисловості «Полтавадіпром'ясомолпром».

Стягнуто з Міністерства аграрної політики та продовольства України на його користь 13 936 грн 58 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку не більше ніж за один місяць допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційних скаргах представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, Міністерство аграрної політики та продовольства України, заступник прокурора Полтавської області просять скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, залишити в силі, мотивуючи свої вимоги тим, що судом порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норм матеріального права.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з роботи відбулось із порушенням вимог чинного трудового законодавства у період його тимчасової непрацездатності, однак підстав для поновлення його на роботі та визнання наказу незаконним і стягнення середнього заробітку немає, оскільки позивач не займав на час звільнення посаду директора підприємства, на яку він просить його поновити, а працював на посаді виконуючого обов'язки директора, а посаду директора на час розгляду справи судом займає інша особа, доказів завдання йому моральної шкоди позивач не надав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що після звільнення позивача з посади директора підприємства за закінченням строку дії контракту він був призначений виконуючим обов'язки директора, та фактично два роки виконував обов'язки директора, що свідчить про погодження його кандидатури на цю посаду, а його вина у неукладенні з ним контракту відсутня.

Отже, його подальше незаконне звільнення з цієї посади у зв'язку із відсутністю посилань на відповідну норму закону та під час його тимчасової непрацездатності є підставою для визнання наказу незаконним та поновлення його на посаді директора підприємства і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте з таким рішенням апеляційного суду погодитись не можна на таких підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно із законом, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилають як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 на підставі контракту від 19 травня 2009 року № 4403, укладеного з Міністерством аграрної політики та продовольства України, працював на посаді директора Державного підприємства «Державний інститут проектування підприємств м'ясної та молочної промисловості «Полтавадіпром'ясомолпром» Міністерства аграрної політики та продовольства України.

05 липня 2012 року наказом міністра Міністерства аграрної політики та продовольства України його звільнено з 05 липня 2012 року з посади директора підприємства у зв'язку із закінченням строку дії контракту за п. 2 ст. 36 КЗпП України та цим же наказом призначено його виконуючим обов'язки директора підприємства.

23 жовтня 2014 року наказом міністра Міністерства аграрної політики та продовольства України № 179-п ОСОБА_3 під час його тимчасової непрацездатності звільнено з посади на підставі службової записки Департаменту науково-освітнього забезпечення АПВ та розвитку сільських територій від 21 жовтня 2014 року № 18-1-25/559, у зв'язку з тим, що у поточному році при складанні та поданні до Міністерства фінансів України фінансового плану підприємства на 2015 рік керівником підприємства ОСОБА_3 порушено графік його подання, встановлений наказом Мінагрополітики України від 22 травня 2014 року № 192.

24 жовтня 2014 року наказом міністра Міністерства аграрної політики та продовольства України № 180-п виконуючим обов'язки директора Державного підприємства призначено ОСОБА_4, який приступив до виконання обов'язків з 30 жовтня 2014 року.

30 жовтня 2014 року наказом виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Державний інститут проектування підприємств м'ясної та молочної промисловості «Полтавадіпром'ясомолпром» ОСОБА_4 за № 22 визначено, що враховуючи те, що ОСОБА_3 перебуває на лікарняному бюлетені, вважати днем його звільнення перший день виходу з лікарняного.

21 листопада 2014 року після тимчасової непрацездатності позивач вийшов на роботу та був ознайомлений з наказом про звільнення, проведено його звільнення з посади та повний розрахунок, однак трудову книжку видано не було, оскільки вона зберігається в Міністерстві аграрної політики та продовольства України, а не в ДП «Державний інститут проектування підприємств м'ясної та молочної промисловості «Полтавадіпром'ясомолпром».

Наказом міністра Міністерства аграрної політики та продовольства України від 24 листопада 2014 року № 207-п на посаду директора підприємства призначено ОСОБА_4, з яким в цей же день укладено контракт терміном до 23 листопада 2017 року.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку обставинам справи та правильно виходив з того, що позивач працював за контрактом на посаді директора підприємства, з якої був звільнений за закінченням строку його дії (ст. 21, п. 2 ст. 36 КЗпП України) та цим же наказом його було призначено виконуючим обов'язки директора цього підприємства.

Проте, ухвалюючи рішення про задоволення позову, визнання незаконним наказу про звільнення позивача з цієї посади та його поновлення на посаді директора підприємства, суд апеляційної інстанції не виконав вимоги ст. ст. 213, 214, 303 ЦПК України щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи та не встановив їх у повній мірі.

Не врахував, що відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

А відтак апеляційний суд не з'ясував та не надав оцінки тому, які відносини виникли між сторонами після призначення позивача на посаду виконуючого обов'язки директора підприємства та не встановив, які норми матеріального права регулюють ці відносини.

Установивши, що позивач фактично виконував трудові обов'язки директора підприємства більше двох місяців і ця посада передбачає укладення контрактної форми трудового договору, однак відповідний контракт з позивачем не був укладений, не перевірив, які норми права визначають та регулюють питання звільнення позивача з роботи у такому випадку.

Крім того, встановивши, що фактично з позивачем був укладений контракт, не врахував, що контракт є особливою формою строкового трудового договору, а відтак не з'ясував на який строк він був укладений та з яких підстав проведено звільнення позивача з роботи і чи правомірно воно проведено, не надав належної оцінки цим обставинам та зробив передчасний висновок про те, що трудовий договір з ним був фактично укладений на умовах контракту.

При цьому, пославшись на те, що позивач був затверджений на посаді директора підприємства, оскільки більше двох років виконував його трудові обов'язки, а його вина у неукладенні з ним контракту відсутня, ухвалив рішення про задоволення позову та поновлення позивача на цій посаді з порушенням норм процесуального права.

Невиконання судом інстанції норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і є підставою для скасування ухваленого у справі судового рішення та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційні скарги потрібно задовольнити частково, рішення апеляційного суду Полтавської області 09 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, Міністерства аграрної політики та продовольства України, заступника прокурора Полтавської області задовольнити частково, рішення апеляційного суду Полтавської області 09 квітня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян
Судді: В.І. Амелін В.П. Гончар Д.О. Остапчук В.О. Савченко