АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 641/6478/14-ц Головуючий суддя І інстанції Онупко М.Ю.
Провадження № 22-ц/790/6427/15 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2015 року судова колегія судової палати по цивільним справам апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Пилипчук Н.П.,

суддів: Піддубного Р.М., Гуцал Л.В.

за участю секретаря Шабас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 червня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 червня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задоволені частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0074/82/87539 від 30 травня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3, у розмірі 1 307 255 грн. 52 коп. з яких: залишок заборгованості станом на 15.05.2014 року становить 34 801,60 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 405 890,47 грн.; сума заборгованості за відсотками - 17 914,51 доларів США, що еквівалентно 208 936,63 грн.; сума пені - 57 505,01 доларів США, що еквівалентно 670 508,42 грн. та штрафу у розмірі 21 920.00 грн., перед Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 65,7 кв. м., на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»; надати Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» право на продаж предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 в м. Харків, житловою площею 65,7 кв. м., будь-якій особі покупцеві на умовах і в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, встановленою на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; надати право Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль" в особі Харківської областної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на виготовлення правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 65,7 кв. м., та отримання відповідних витягів, необхідних Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» для її реалізації в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Вирішено питання про стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Звертає увагу, що позивач не пред*явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину у встановлений ст. 1281 ЦК України строк. Вказує, що заявлення позивачем вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним, у зв'язку з недотриманням процедури досудового врегулювання цього питання, передбаченої ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та договором.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, 30.05.2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 014/0074/82/87539, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала грошові кошти в сумі 39 270,00 доларів США,строком до 30.05.2017 року (а.с. 14-16). Відповідно до п. 1.2.1 зазначенеого кредитного договору ОСОБА_3 прийняла на себе зобов'язання щодо: погашення заборгованості за кредитом відповідно до графіка погашення кредиту, який є додатком №1 до вказаного договору, а також щомісяця сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 13,75 %, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором про надання кредиту № 014/0074/82/87539 від 30.05.2007 року між ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено іпотечний договір №014/0074/82/87539/1 від 30.05.2007 року. Згідно вказаного договору іпотеки предметом іпотеки є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 житловою площею 65,7 кв.м, та належить іпотекодателям на праві власності, відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради від 11.09.1999 року, реєстраційний № 3-99-169123, та зареєстрованого в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за № П-3-19528 від 29.03.1999 року (а.с. 24-26).

Відповідно до наданих копій Свідоцтв про смерть Серія НОМЕР_1 від 25.04.2008 року та Серія НОМЕР_2 від 24.05.2013 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 померли ІНФОРМАЦІЯ_1 року та 22.05.2013 року відповідно (а.с. 51, 52).

У відповідності до наданої копії спадкової справи №956/2008 після ОСОБА_4, із заявою про прийняття спадщини звернулася його дружина - ОСОБА_1, якій 19.11.2008 року було видано Свідоцтво про право власності № НОМЕР_3 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3, що є предметом іпотеки (а.с. 179)

Окрім того, згідно до копії спадкової справи №601/2013 після смерті ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини звернулася її донька - ОСОБА_1 (а.с. 122).

Таким чином, ОСОБА_1, яка є відповідачем у справі, прийняла спадщину після померлих співвласників спірної квартири.

Відповідач наполягає, що позивач не пред*явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину у встановлений ст. 1281 ЦК України строк.

Проте, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 або інші особи повідомляли позивача про смерть ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що про смерть зазначених осіб позивачу стало відомо лише під час розгляду зазначеної справи в суді.

Згідно з п. 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 30 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»).

Проте, якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Статтею 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Відповідач зазначала, що заявлення позивачем вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним, у зв'язку з недотриманням процедури досудового врегулювання цього питання, передбаченої ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та договором.

Проте з такими доводами відповідача погодитись не можна.

Згідно із п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічні вимоги містять договори кредиту та іпотеки, укладені між сторонами.

Отже підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору № 014/0074/82/87539 від 30.05.2007 року у ОСОБА_3 станом на 03.05.2014 року утворилась заборгованість у розмірі 2 010 244,59 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом 34 801,60 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15.05.2014 року становить 405 890,47 грн., заборгованості за відсотками 17 914,51 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15.05.2014 року становить 208 936,63 грн., пеня за прострочку сплати за кредитом та відсотками 117 765,54 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15.05.2014 року становить 1 373 497,49 грн., штраф за прострочку сплати за кредитом та відсотками 21 920,00 грн.(а.с. 27-30).

Частиною 6 ст. 3 Закону «Про іпотеку», встановлено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК).

Як роз'яснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки через порушення боржником основного зобов'язання, банк в силу ст. ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку» має право задовольнити свої вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на іпотечне майно.

Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права.

При цьому, судом першої інстанції дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка, правильно в межах позовної давності визначена сума заборгованості та її складові.

Резолютивна частина рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України та положенням п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані ними докази, дав їм належну оцінку та ухвалив законне й обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги не є суттєвими та висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Харківської області набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -