Провадження № 22-ц/780/4485/15 Доповідач у 2 інстанції Касьяненко Л. І.
Категорія 1 06.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

06 жовтня 2015 рокуколегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Касьяненко Л.І.,

Суддів: Даценко Л.М., Таргоній Д.О.

При секретарі: Франюк Т.В.,

Розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_3 30 500 грн., як грошову компенсацію половини вартості металевого гаражу, набутого під час шлюбу; 12 060, 00 грн. як відшкодування коштів, сплачених ним за кредитним договором від 18.03.2013 року №014/1177/82/0101437 за період з жовтня 2013 року по листопад 2014 року, включно, а також зобов'язати відповідачку щомісяця, до березня 2019 року включно сплачувати на користь ПАТ "Райфайзен Банк Аваль" за вказаним кредитним договором грошові кошти в сумі 984, 53 грн., а всього - в сумі 26, 582, 58 грн.

Мотивував вимоги тим, що в період з 31.10.1998 року по 11.10.2013 року він проживав з відповідачкою ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними вчинялись безліч правочинів в інтересах сім'ї. 16 вересня 2009 року відповідачка ОСОБА_3, діючи з його відома та в інтересах сім'ї, отримала членство в гаражно-будівельному кооперативі «Стріла» у місті Бориспіль. За спільні кошти сім'ї було сплачено вступний внесок у розмірі 3 000 грн. За рахунок спільних коштів сім'ї було побудовано металевий гараж вартістю 14 000 грн.

Вважав, що вказаний металевий гараж є їхньою з відповідачкою спільною сумісною власністю як майно, набуте подружжям за час шлюбу, а тому просив поділити його шляхом стягнення з відповідачки 30 500 грн. як грошову компенсацію половини його вартості. При цьому вартість гаражу визначалась за аналогією згідно з даними інтернетсайту.

Також зазначав, що 18.03.2013 року він уклав в інтересах сім'ї кредитний договір № 014/1177/82/0101437 на суму 29 318, 37 грн. з метою придбання кухонних меблів і технічного обладнання. Частина кредитних коштів у розмірі 14 133, 37 грн. були витрачені на будівельні матеріали і оплату за договором побутового підряду, а решта - на придбання кухонних меблів і технічного обладнання. У поверненні кредиту відповідачка ОСОБА_3 участі не приймає. Вказував, що самостійно погашати його не в змозі, тому виникла заборгованість у розмірі 27 700, 03 грн. станом на вересень 2014 року.

Так як кредитні кошти були отримані в інтересах сім'ї, просив суд стягнути з відповідачки 12 060, 00 грн. як відшкодування коштів, сплачених ним за вказаним кредитним договором за період з жовтня 2013 року по листопад 2014 року, включно, а також зобов'язати відповідачку щомісяця, до березня 2019 року включно сплачувати на користь ПАТ "Райфайзен Банк Аваль" за кредитним договором № 014/1177/82/0101437 грошові кошти в сумі 984, 53 грн., а всього - в сумі 26, 582, 58 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом І інстанції встановлено, що 31.10.1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану Бориспільського міськвиконкому був зареєстрований шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 , який рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 11.10.2013 року було розірвано.

У вересні 2009 року відповідачка отримала членство в гаражно-будівельному кооперативі «Стріла», який розташований у місті Бориспіль.

21.02.2012 року між відповідачкою та СПД ОСОБА_6, був укладений договір побутового підряду на виготовлення меблів, предметом якого було виготовлення кухні (а.с.66-68), про що свідчить товарний чек від 21.02.2012року № 027 про сплату авансу за вказаним договором у сумі 8 000 грн. (а.с.69) та довідка, видана СПД ОСОБА_6 про те, що початково була узгоджена вартість вказаного договору у сумі 13 685 грн., але, враховуючи, що кухня була виготовлена пізніше узгодженого договором строку, решта коштів 40 % не сплачувалась.

Також з матеріалів справи вбачається, що 18.03.2013 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2, був укладений договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №014/1177/82/0101437 за яким останній отримав кредит на споживчі цілі в розмірі 15669,89 грн. та 12030,11грн. на погашення заборгованості.

При цьому укладаючи кредитний договір від 18.03.2013 року № 014/1177/82/0101437, позивач засвідчив та гарантував кредитору, що він ні з ким не проживає однією сім'єю і немає осіб, які б стверджували наявність такого факту та заявляли свої права на майно, яке набуте ними за час спільного проживання і належить їм на праві спільної сумісної власності (пп.6.1.7 п. 6.1 ст. 6 договору).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд І інстанції керувався положеннями ст.ст. 19, 19-1 ЗУ «Про кооперацію», ст. 65 СК України, та виходив з того, що позивачем не було надано суду належних доказів, в розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України, які б підтвердили ті обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду І інстанції на вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 19 Закону України «Про кооперацію» кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом. Володіння, користування та розпорядження майном кооперативу здійснюють органи управління кооперативу відповідно до їх компетенції, визначеної статутом кооперативу.

Як зазначено в ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію», член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" вартість спільного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано суду доказів того, що спірний гараж був викуплений відповідачкою у кооперативу. Тому суд І інстанції дійшов правильного висновку, що цей гараж є власністю гаражно-будівельного кооперативу «Стріла», який розташований у місті Бориспіль, і, відповідно, не відноситься до майна, яке підлягає поділу як об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, у розумінні та в порядку, встановленому нормами цивільного та сімейного законодавства.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач обґрунтовував вартість спірного гаражу, виходячи з вартості аналогічного металевого гаражу згідно з даними сайту www.dom.ria.com. Формування вартості у такий спосіб не може бути прийнятий як належний доказ.

Тому колегія вважає, що суд І інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні вимоги в частині стягнення грошової компенсації вартості частини металевого гаража.

З матеріалів справи також вбачається, що придбана кухня була оплачена відповідачкою одночасно з укладанням договору 21.02.2012 року, а кредит позивач отримав майже через 13 місяців.

Вказані обставини спростовують твердження позивача про укладення ним кредитного договору від 18.03.2013року № 014/1177/82/0101437 в інтересах сім'ї, зокрема - для придбання кухонних меблів та ремонту кухні.

Суд І інстанції правильно врахував також те, що позивачем не надано жодного доказу про те, що частина кредитних коштів у розмірі 14 133, 37 грн. була витрачена на придбання будівельних матеріалів і оплату за договором побутового підряду.

18.03.2013 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2, був укладений договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування, за яким останньому видається кредит на споживчі цілі в розмірі 15669,89 грн. та 12030,11грн. на погашення заборгованості. Укладаючи кредитний договір від 18.03.2013року, позивач засвідчив та гарантував кредитору, що він ні з ким не проживає однією сім'єю і немає осіб, які б стверджували наявність такого факту та заявляли свої права на майно, яке набуте ними за час спільного проживання і належить їм на праві спільної сумісної власності.

Оскільки як вважав позивач , кухня придбавалась за кредитні кошти, то предметом поділу може бути кухня , а не взяті позивачем кошти у кредит, у разі доведеності, що вони бралися в інтересах сім»ї, проте такі вимоги позивачем не заявлялися.

Щодо вимоги про зобов'язання сплачувати відповідачку щомісячно, до березня 2019 року включно на користь ПАТ "Райфайзен Банк Аваль" грошові кошти за кредитним договором в сумі 984, 53 грн., то суд обґрунтовано відмовив у її задоволенні, оскільки обраний позивачем спосіб судового захисту не передбачений законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч.ч. 1, 4 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог; доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи сторін, дійшла висновку, що суд І інстанції, ухвалюючи рішення, обґрунтовано виходив з того, що позивач всупереч вимогам статті 60 ЦПК України не довів обставин,на які посилався як на підставу своїх вимог.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду є законним та обґрунтованим, ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: