РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2015 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Губської Я.В.

при секретарях Снісаренко І.О., Приблуда І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації

ВСТАНОВИВ:

17.12.2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що 20.11.2014 року в Інтернет мережі була опублікована прес-конференція представника Харківської правозахисної групи ОСОБА_3, під час якої останній поширив недостовірну інформацію, фактично ствердивши, що перший заступник начальника Бердичівської ВК № 70 ОСОБА_2 та начальник оперативної частини Бердичівської ВК № 70 ОСОБА_1 розповсюджують на території виправної колонії газету «Новоросія», в якій надруковані заклики до зміни кордонів території України, чим звинуватив їх, державних службовців, в скоєнні злочину, передбаченого ст. 110 КК України.

Зазначають, що така інформація не відповідає дійсності та порушує їх особисті немайнові права ( честь та гідність), а також завдає шкоди діловій репутації. Відповідач звинувачуючи їх у вчиненні злочину, не врахував, що винне діяння може бути таким лише за рішенням суду, а інформація, яку поширив відповідач не міститься в будь-яких офіційних джерелах, а тому не має права на фактичне ствердження та поширення. Розповсюджена відповідачем ОСОБА_3 інформація викликає негативну соціальну оцінку відносно позивачів, що підтверджується друком статті в місцевій газеті «Бердичів діловий» від 27.11.2014 року, а також підриває їх репутацію як професіоналів своєї служби серед співробітників ДПтСУ, принижуючи при цьому їх як громадян і патріотів своєї Держави.

Посилаючись на вимоги ст. 62 Конституції України, ст. 6 п.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 23,277,280,297,299,1167 ЦК України просять зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, а саме: «фактичне ствердження, що перший заступник начальника Бердичівської ВК № 70 ОСОБА_2 та начальник оперативної частини Бердичівської ВК № 70 ОСОБА_1 розповсюджують на території виправної колонії газету «Новоросія», в якій надруковані заклики до зміни кордонів території України», шляхом публічної заяви та вибачення, опублікованих в засобах масової інформації.

В судовому засіданні ОСОБА_1, ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Зазначають, що розповсюджена відповідачем інформація відносно них не відповідає дійсності, є недостовірною, а тому просять її спростувати в той же спосіб, як вона була розповсюджена.

Представник відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, зазначивши про відсутність підстав для їх задоволення. Надав до суду письмові заперечення щодо позову.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові заперечення, матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 32 Конституції України гарантує кожному судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Так само є недоторканою ділова репутація особи у відповідності до ст. 299 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Право кожного на повагу до його честі та гідності визначено в ст. 28 Конституції України, ст. 270 ЦК України. Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно із ч. 1. ст. 273 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 277 ЦПК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Отже, спростуванню підлягає недостовірна інформація.

Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення цією особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо). Також зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стверджують, що відповідач ОСОБА_3 під час прес-конференції Харківської правозахисної групи, яка була розповсюджена 20.11.2014 року в мережі Інтернет поширив недостовірну інформацію відносно них, фактично ствердивши, що перший заступник начальника Бердичівської ВК № 70 ОСОБА_2 та начальник оперативної частини Бердичівської ВК № 70 ОСОБА_1 розповсюджують на території виправної колонії газету «Новоросія», в якій надруковані заклики до зміни кордонів території України, чим звинуватив їх, державних службовців, в скоєнні злочину, передбаченого ст. 110 КК України.

Судом під час розгляду справи встановлено та сторонами не заперечується, що в листопаді 2014 року Харківська правозахисна група перебувала з візитом в Бердичівській виправній колонії № 70, де працюють позивачі.

Судом також встановлено та підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, що на прес - конференції Харківської правозахисної групи, яка була викладена в мережі Інтернет 20.11.2014 року за результатами цього візиту до Бердичівської виправної колонії № 70, за підсумками роботи та виявлення в колонії газети «Новоросія» відповідачем ОСОБА_3 було наголошено - «заключенные утверждают, что это раздают оперативники: первый заместитель начальника учреждения ОСОБА_2 лично и начальник оперативной части ОСОБА_1 лично».

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 18 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача.

За клопотанням представника відповідача в судовому засіданні були досліджені надані ним відеозаписи, на яких містяться усні скарги засуджених Бердичівської виправної колонії № 70. Згідно цих записів засуджені під час їх опитування членами правозахисної групи повідомляють, що

газету «Новоросія» розповсюджують перший заступник начальника установи ОСОБА_2 та начальник оперативної частини ОСОБА_1

Таким чином, судом під час розгляду справи не встановлено, що відповідач ОСОБА_3 на прес - конференції Харківської правозахисної групи, яка була викладена в мережі Інтернет 20.11.2014 року повідомив недостовірну інформацію.

Суд погоджується з доводами відповідача ОСОБА_3 про те, що він надав суду докази, які підтверджують достовірність поширеної ним під час прес-конференції 20.11.2014 р. інформації про те, що засуджені БВК №70 стверджували, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 поширювали газету «Новороссия».

Судом встановлено, що відповідачем була озвучена інформація, яку йому надали засудженні під час візиту щодо розповсюдження позивачами в колонії № 70 газети «Новоросія», та яку він оприлюднив за наслідками перевірки на прес-конференції. При таких обставинах, не можна вважати дану інформацію недостовірною на той момент, а тому підстав у суду для задоволення вимог щодо спростування недостовірної інформації також немає.

Згідно даних, представлених відповідачем, кореспондент інформаційного бюлетеня Харківської правозахисної групи ОСОБА_5 18.11.2014 року звернулась з заявою про кримінальне правопорушення до Управління СБУ в Житомирській області стосовно даних, які були отримані під час візиту Харківської правозахисної групи до Бердичівської виправної колонії.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 16 Постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Таким чином, судом встановлено, що після візиту Харківської правозахисної групи до виправної колонії № 70 працівниками правозахисної групи було реалізовано їх конституційне право, передбачене ст. 40 Конституції України щодо звернення до правоохоронних органів, а не поширення недостовірної інформації. Суду під час розгляду справи не надано доказів, які б доводили, що звернення Харківської правозахисної групи були мотивовані цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивачів.

Також, є безпідставними посилання позивачів на те, що відповідач звинуватив їх у скоєнні злочину, передбаченого ст. 110 КК України, оскільки ці обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не зафіксовані дані факти на представленому до суду відеозапису.

Згідно дослідженого відеозапису прес-конференції, наданого позивачами ОСОБА_3 було наголошено : «…это все безобразие, которому нет названия..», висловивши своїми словами моральну оцінку такому явищу, як розповсюдження газети «Новороссия».

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 19 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», судам роз'яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Аналізуючи зміст тверджень відповідача щодо «…это все безобразие, которому нет названия..» , суд приходить до висновку, що вони не містять фактичних даних, а тому на підставі ст. 30 Закону України «Про інформацію» є оціночними судженням.

Відповідно до статті 277 ЦК оціночні судження не є предметом судового захисту, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України 7 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

В своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження.

Так, у рішенні у справі Lingens v. Austria, Європейський Суд зазначив, якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції.

Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані.

В рішеннях Європейського Суду у справі Oberschlick v. Austria, Prager and Oberschlick v. Austria висловлено позицію, що журналістська свобода передбачає також використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або, навіть, провокаційних.

При дотриманні умов § 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі Handyside v.United Kingdom).

Позивачі в цій частині позовних вимог мають право на захист свого приватного права за п.2 ст.10 Конвенції з прав людини, але межа цього захисту та репутації має бути такою, щоб забезпечити вільне обговорення їх дій, як осіб, які є державними службовцями - тобто публічними особами, і межа їх допустимої критики є ширшої, ніж щодо приватної особи.

Суд зазначає, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч.1 ст. 277 ЦК України та ч.3 ст.30 Закону України «Про інформацію» правом на відповідь у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Судом також враховано, що за даними, які були виявлені під час візиту Харківської правозахисної групи кореспондент інформаційного бюлетеня ОСОБА_5 18.11.2014 року звернулась з заявою про кримінальне правопорушення до Управління СБУ в Житомирській області (а.с. 43-46) та згідно відповіді, наданої на адресу суду 06.03.2015 року досудове розслідування по даному факту триває. Однак, в цій ж відповіді було повідомлено, що за результатами проведених у даному кримінальному провадженні слідчих (розшукових) дій, викладені у заяві ОСОБА_5 обставини щодо причетності співробітників БВК №70 до розповсюдження на її території газети «Новороссия» не знайшли свого підтвердження, а слідством встановлена причетність до цього іншої особи, яка не є працівником зазначеної колонії.

Стосовно доводів позивачів щодо розміщення в місцевій газеті «Бердичів діловий» статті про прес-конференцію 20.11.2014 року з посиланням на висловлювання відповідача, суд зазначає, що доказів на підтвердження того, що твердження ОСОБА_3 були розміщені в цій газеті в його згоди або журналістам цієї газети відповідач надавав інтерв*ю суду не надано. Не були пред'явлені в даному провадженні також і вимоги позивачами до редакції газети «Бердичів діловий», або до автора даної статті стосовно публікації від 27.11.2014 року.

На підставі викладеного, суд не находить підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки вони є необґрунтованими, безпідставними, та такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,169,212-215,218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов'язання спростувати недостовірну інформацію, а саме: «фактичне ствердження, що перший заступник начальника Бердичівської ВК № 70 ОСОБА_2 та начальник оперативної частини Бердичівської ВК № 70 ОСОБА_1 розповсюджують на території виправної колонії газету «Новоросія», в якій надруковані заклики до зміни кордонів території України», шляхом публічної заяви та вибачення, опублікованих в засобах масової інформації - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя -