Справа № 354/567/14-ц
Провадження № 22-ц/779/630/2015
Головуючий у 1 інстанції Гандзюк Д. М.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Проскурніцького П.І., Ясеновенко Л.В.

секретаря Драганчук У.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійснення права власності та виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

13.08.2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_6, в якому просили зобов'язати відповідача не чинити їм перешкод у здійсненні ними права власності на квартиру АДРЕСА_1, шляхом звільнення нею та членами її сім'ї незаконно зайнятого даного житлового приміщення та виселення відповідача і членів її сім'ї з вказаного приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зіслалися на те, що вони є співвласниками спірної квартири. В 2004 році відповідач зі згоди позивача ОСОБА_5 тимчасово зайняла належну їм на праві власності квартиру, де проживає по даний час. Підставою свого проживання відповідач вважає те, що вона придбала дану квартиру у ОСОБА_5 в 2004 році за 900 доларів США, які передала родичці позивачів - ОСОБА_7 Вони не заперечують той факт, що в 2004 році між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 існувала усна домовленість щодо тимчасової оренди квартири із можливою подальшою купівлею при згоді двох співвласників та узгодження ціни продажу. В рахунок цього відповідач передала аванс в розмірі 900 доларів США матері ОСОБА_5 за оренду квартири. Однак в подальшому жодного договору купівлі-продажу укладено не було, постільки була відсутня згода двох співвласників та не обумовлена ціна продажу квартири. В даний час відповідач використовує житло без жодних передбачених законом підстав і тим самим унеможливлює використання ними квартири для власних потреб. Вони неодноразово усно та письмово зверталися до відповідача з вимогою про добровільне позасудове звільнення їхньої квартири, однак всі їх звернення вона ігнорує, влаштовує скандали і добровільно виселитися не бажає. З наведених підстав просили позов задовольнити.

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2015 року задоволено частково позов ОСОБА_3 та ОСОБА_5. Вирішено зобов'язати ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1 міської ради Івано-Франківської області шляхом звільнення квартири та виселити ОСОБА_6 з вказаної квартири. Вирішено питання судових витрат. В решті вимог позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що під час розгляду справи нею заявлялося клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України у зв'язку з тим, що аналогічний позов у аналогічній справі вже був розглянутий Яремчанським міським судом 28.05.2012 року, де позивачам було відмовлено в задоволенні позову. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.07.2012 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Однак, в порушення вищезазначених норм процесуального права, суд першої інстанції постановив ухвалу, якою відмовив в задоволенні клопотання про закриття провадження в справі.

Апелянт також вказує, що судом не взято до уваги її усні пояснення та докази, на яких вони ґрунтуються, і знаходяться в матеріалах даної цивільної справи.

Крім того, апелянт зауважує, що правовідносини щодо користування житлом регулюються нормами Житлового кодексу України, а не цивільного законодавства, а позов з вищевказаних підстав вже подавався.

З наведених мотивів просить рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2015 року скасувати.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Позивач та її представник доводи апеляційної скарги не визнали, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просили в задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 та ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач проживає в квартирі позивачів без законних підстав і таким чином порушує право позивачів користуватися власною квартирою. Тому позовні вимоги до відповідача ОСОБА_6 є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивачів до членів сім'ї відповідача, то суд вважав такі неконкретними та необґрунтованими, оскільки позивачі не вказали, хто ще, крім відповідача, без законних підстав проживає в їхній квартирі, не навели обставин, які підтверджують таку вимогу і не зазначили доказів на підтвердження наведеного.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу дії положення ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що квартира АДРЕСА_1, належить ОСОБА_5 та ОСОБА_3. на праві спільної сумісної власності (а.с. 5, 14).

Згідно пояснень сторін, а також встановлено рішенням Яремчанського міського суду від 28.05.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.07.2012 року, відповідач ОСОБА_6 проживає в квартирі позивачів без жодних документів, оскільки вважає, що придбала вказану квартиру згідно усного договору купівлі-продажу в серпні 2004 року за 900 доларів США.

За змістом ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

За наведених обставин суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що твердження відповідача ОСОБА_6 про купівлю вищевказаної квартири є голослівними і проживає вона в спірній квартирі без належних на те правових підстав.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 386, ст. 391 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про зобов'язання ОСОБА_6 не чинити їм перешкод у здійсненні ними права власності на квартиру АДРЕСА_1 міської ради Івано-Франківської області шляхом звільнення квартири та виселення ОСОБА_6 з вказаної квартири.

Доводи апелянта про те, що суд в порушення п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України не закрив провадження в даній цивільній справі, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З аналізу даної норми слідує, що неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав закривати провадження у справі.

Як вбачається з рішення Яремчанського міського суду від 28.05.2012 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.07.2012 року, позивачі 12.01.2012 року звернулися в суд з позовом до відповідача в порядку ст. 811 ЦК України та ст. 169 ЖК України з підстав припинення договору найму жилого приміщення. Оскільки фактично договір найму жилого приміщення між сторонами не укладався, то суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наведених підстав.

В даному випадку позивачі звернулися в суд з позовом до відповідача в порядку ст.ст. 317, 321, 386, 387, 391 ЦК України , а тому суд обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

В силу дії ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам і визначеним відповідно до них правовідносинам, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального судом не встановлено.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 308 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_6 слід відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Проскурніцький П.І.

Ясеновенко Л.В.