У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до колективного сільськогосподарського підприємства «Тепличний комбінат» про стягнення безпідставно отриманих коштів, за касаційною скаргою Дунаєва Андрія Васильовича, який діє від імені колективного сільськогосподарського підприємства «Тепличний комбінат», на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 10 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що за усною домовленістю з директором Южноукраїнського відокремленого підрозділу колективного сільськогосподарського підприємства «Тепличний комбінат» про придбання в останнього сільськогосподарської продукції він вніс у касу цього підрозділу передоплату за неї в розмірі 290 510 грн. Враховуючи те, що продукцію він не отримав, просив задовольнити позов.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 10 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з колективного сільськогосподарського підприємства «Тепличний комбінат» на користь ОСОБА_3 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 279 711 грн 04 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Дунаєв А.В., який діє від імені колективного сільськогосподарського підприємства «Тепличний комбінат», звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що грошові кошти внесені ОСОБА_3 в касу відповідача отримані останнім без достатньої правової підстави, оскільки договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції не був укладеним.

Однак, погодитись з такими висновками неможливо.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як вбачається з матеріалів справи, наведених позивачем обставин відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, як передоплату за сільськогосподарську продукцію, яка мала бути отримана в майбутньому позивачем.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що кошти про стягнення яких заявлено позов підлягають поверненню позивачу як набуті безпідставно відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Тому погодитись із ухваленим апеляційним судом рішенням неможливо.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказував на те, що позивач має визначитись у своїй правовій позиції щодо усних зобов'язань, які первинно виникли між ним та особою, яка брала в борг кошти та якій він особисто передав їх у розмірі 290510 грн.

Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства суд розглядає цивільні справи не інше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог. Підстави і предмет позову визначає позивач (ст. 15 цього Кодексу).

Виходячи з наведеного, при вирішенні спору суд першої інстанції мав з'ясувати наявність обставин, якими обгрунтовувались вимоги позивача та визначити правовідносини, які виникли між сторонами на їх підставі, чи були порушені права позивача, а якщо були, то чи є відповідальною за їх порушення особа, до якої подано позов, і зробити висновок про доведеність останнього виходячи із зазначених позивачем його підстав та предмету.

Наведених положень ЦПК України судом першої інстанції при розгляді справи дотримано не було у зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування ухваленого і цим судом рішення, вийшовши за межі доводів касаційної скарги.

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 214, 215 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалені ними рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Дунаєва Андрія Васильовича, який діє від імені колективного сільськогосподарського підприємства «Тепличний комбінат», задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 10 лютого 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук