Справа № 361/522/15ц Головуючий у І інстанції Петришин Н.М.
Провадження № 22-ц/780/3653/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 18.06.2015
У Х В А Л А

іменем України

18 червня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Березовенко Р.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 8 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів і стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який надалі доповнив і мотивував тим, що між ним і відповідачем було укладено три договори банківського вкладу, за якими він вніс банку кошти в розмірі 116000 грн., зокрема договір № 0594 від 17 липня 2014 року на суму 16000 грн., договір № 226 від 30 липня 2014 року на суму 79000 грн. та договір № 8224 від 25 листопада 2014 року на суму 21000 грн. Також він додатково відкрив поточний рахунок за номером 3284 з платіжною картою «Ощадна карта № 1 (2620) UAH», номер договору 012-29504-180313 від 18 березня 2013 року, на якому знаходяться його грошові кошти у розмірі 68791,73 грн.

Вказував, що до грудня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» належним чином виконував усі зобовязання депозитними договорами та по рахунку. Однак, із середини грудня 2014 року він не зміг використовувати платіжну картку, яка була заблокована і банком було дозволено лише зняття у касі банку від 100 грн. до 200 грн. на добу. Він неодноразово звертався до банку щодо повернення йому грошових коштів, які знаходяться на депозитних рахунках, однак відповідач проігнорував усі звернення. У зв'язку з цим він 6 січня 2015 року звернувся до банка із письмовою заявою про повернення коштів, які знаходилися на рахунку у сумі 241045,24 грн., а 8 січня 2015 року звернувся із заявою про повернення усіх коштів із трьох депозитних рахунків. Дані заяви відповідачем проігноровано, грошові кошти не повернуто, а тому кошти підлягають стягненню в судовому порядку на його користь з урахуванням 3 % річних від простроченої суми згідно вимог ч.2 ст.625 ЦК України.

Вважає, що відповідач своїми протиправними діями завдав йому моральної шкоди, змушує його до тяжких душевних страждань, примусив до вкрай скрутного, як матеріального так і фізичного, духовного стану. Оцінив завдану моральну шкоду у розмірі 40000 грн. Крім того, зазначив, що мав намір із січня 2015 року передати частину своїх грошових коштів у розмірі 160000 грн. до ПАТ «Банк Михайлівський» для залучення коштів в довірче управління на 90 днів під 30,13 % річних, після оподаткування (реальний дохід) це 25 % і міг би реально одержати доходи які становлять 5150,68 грн. за час прострочення з 14 січня по 2 березня 2015 рік. Однак, внаслідок протиправних дій відповідача, він упустив дану вигоду.

У зв'язку із наведеним просив достроково розірвати усі три депозитні договори банківського вкладу за № 0594 від 17 липня 2014 року, № 2260 від 30 липня 2014 року та № 8224 від 25 листопада 2014 року, укладені між ним та відповідачем, стягнути із відповідача на свою користь суму вкладів у розмірі 116000 грн. та всю суму залишку, на день виплати, яка знаходиться на рахунку № 3284, стягнути із відповідача суму «упущеної вигоди» у розмірі 5150,68 грн. за час прострочення з 14 січня по 2 березня 2015 року, стягнути із відповідача три проценти річних від суми боргу у розмірі 618,07 грн., стягнути із відповідача пеню за період з 14 січня по 2 березня 2015 року у розмірі 225600 грн., стягнути із відповідача моральну шкоду у розмірі 40000 грн. та зобовязати ПАТ «Дельта банк» розрахуватися готівкою за усі стягнення одноразовою операцією через касу банку.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 8 травня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто із ПАТ «Дельта Банк» на користь позивача грошові кошти у розмірі 116 000 грн. та три проценти річних за несвоєчасну виплату коштів у розмірі 618,07 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто на користь держави судові витрати.

Позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи та недоведеність обставин справи. Скаргу мотивує тим, що суд прийшов до хибного висновку про відсутність підстав для розірвання договорів банківського вкладу у звязку з їх припиненням. Суд неправильно відмовив у стягненні упущеної вигоди в розмірі 5150,68 грн., бо у звязку із неповерненням відповідачем коштів він не зміг розмістити їх в іншому банку. Суд безпідставно відмовив у стягненні моральної шкоди в розмірі 40000 грн. та пені в розмірі 225600 грн., відшкодування якої передбачено Законом України «Про захист прав споживачів».

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив скасувати рішення суду першої інстанції з наведених у скарзі підстав та ухвалити нове, яким його вимоги задоволити у повному обсязі.

Відповідач ПАТ «Дельта Банк» належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, до суду не зявивися, його неявка відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково та стягуючи із ПАТ «Дельта Банк» на користь позивача грошові кошти у розмірі 116000 грн. суд першої інстанції виходив з того, що позивач як сторона договору банківського вкладу мав право на дострокове повернення таких коштів у встановленому договорами порядку, яке використав, подавши до банку відповідні письмові заяви. Поскільки банк порушив обов'язок за депозитними договорами, то згідно позовних вимог має сплатити борг з урахуванням трьох процентів річних за несвоєчасну виплату коштів у розмірі 618,07 грн.

Відмовляючи у задоволенні решти вимог, суд виходив із відсутності передбачених законом підстав для їх задоволення.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад), зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент.

Згідно із п.3.3 глави 3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління НБУ № 516 від 3 грудня 2003 року, банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 17 липня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) № 70594, за умовами якого розмір вкладу, який вносить позивач складає 16000 грн., вклад залучається на строк із моменту зарахування його на рахунок, вказаний в п.1.6 цього Договору, та по 22 липня 2015 року. Процентна ставка на суму вкладу визначена сторонами в розмірі 23 % річних.

30 липня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) № 2260, за умовами якого розмір вкладу, який вносить позивач складає 79000 грн., вклад залучається на строк із моменту зарахування його на рахунок, вказаний в п.1.6 цього Договору, та по 4 серпня 2015 року. Процентна ставка на суму вкладу визначена сторонами в розмірі 23 % річних.

25 листопада 2014 року між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) № 8224, за умовами якого розмір вкладу, який вносить позивач складає 21000 грн., вклад залучається на строк із моменту зарахування його на рахунок, вказаний в п.1.6 цього Договору, та по 24 травня 2015 року. Процентна ставка на суму вкладу визначена сторонами в розмірі 13 % річних.

Загальний розмір вкладів, який вніс позивач на рахунки банку за трьома договорами банківського вкладу (депозиту) становить 116 000 грн., що стверджується меморіальними ордерами.

Відповідно до п.1.11 всіх трьох вищевказаних договорів банківського вкладу у випадку, якщо вкладник письмово заявляє про бажання достроково припинити дію цих договорів або про бажання зняти частину вкладу до закінчення строку, визначеного у договорах, дія вказаних договорів вважається припиненою достроково, а банк виплачує вкладнику весь вклад та проценти, нараховані за фактичний період перебування коштів на рахунках, за ставкою 0,01 % річних. При цьому вкладник зобовязаний письмово повідомити банк про вимогу повернення вкладу або його частини не менше ніж за 3 банківських дні до очікуваної дати повернення.

Також судом встановлено, що 6 та 7 січня 2015 року позивач відповідно до п.1.11 депозитних договорів звернувся до ПАТ «Дельта Банк» із письмовими вимогами про повернення грошових коштів, які внесені ним за депозитними договорами: № 70594 від 17 липня 2014 року, № 2260 від 30 липня 2014 року, та №8224 від 25 листопада 2014 року. Листом за № 05-2745511 від 8 січня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» повідомив позивача про те, що згідно умов вищевказаних Договорів, по закінченню строку їх дії, суми вкладів буде виплачено шляхом зарахування на поточний рахунок № 3284 у гривні, відкритий на імя позивача до договору № 012-29504-180313 від 18 березня 2013 року.

За таких обставин, з огляду на те, що укладені між сторонами договори банківського вкладу припинили свою дію достроково відповідно до поданих позивачем письмових заяв про повернення коштів і банк був зобов'язаний повернути всі кошти протягом 3-х банківських днів, проте не зробив цього,суд обгрунтовано задоволив позов і стягнув із банку на користь позивача грошові вклади в загальному розмірі 116000 грн. та 3 % річних за час прострочення повернення коштів.

Також суд вірно відмовив у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 з огляду на відсутість передбачених законом підстав для їх задоволення.

Доводи апеляційної скарги, що суд прийшов до хибних висновків про припинення депозитних договорів у зв'язку із подачею позивачем письмової вимоги та відсутність підстав для їх розірвання не відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

Як вище вказувалося згідно п.1.11 всіх трьох депозитних договорів у випадку, якщо вкладник письмово заявляє про бажання достроково припинити дію цих договорів або про бажання зняти частину вкладу до закінчення строку, визначеного у договорах, дія вказаних договорів вважається припиненою достроково, а банк виплачує вкладнику весь вклад та проценти. Такі положення договорів щодо припинення зобовязання на вимогу сторони повністю відповідають приписам ч.2 ст.598 ЦК України, згідно якої припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Судом встановлено, що 6 та 7 січня 2015 року позивач звернувся до ПАТ «Дельта Банк» із письмовими вимогами, де заявив про бажання повернути вклад до закінчення строку, визначеного у договорах, а відтак згідно п.1.11 депозитних договорів дія вказаних договорів припинилася достроково і підстави для їх розірвання відсутні. Крім того, право вкладника на дострокове повернення коштів не пов'язане із необхідністю розірвання договору (п.29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Посилання апелянта на те, що суд незаконно відмовив у стягненні на його користь упущеної вигоди в сумі 5150,68 грн. з огляду на те, що апелянт мав реальну можливість отримати доходи (упущену вигоду), розмістивши кошти у ПАТ «Банк Михайлівський», необгрунтовані. Суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження реальної можливості позивача отримати доходи від розміщення неповернутих коштів в іншій фінансовій установі після направлення банку у січні 2015 року вимоги про їх повернення. За таких обставин такі доводи не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 40000 грн. не грунтуються на приписах ст.611 ЦК України, яка визначає, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Так укладені між сторонами договори банківського вкладу не передбачають відшкодування моральної шкоди у випадку неналежного виконання сторонами своїх обовязків. Крім того, ст.ст.1058-1065 ЦК України, які врегульовують правовідносини щодо банківського вкладу, також не передбачають відповідальності банку у вигляді відшкодування моральної шкоди. Пункт 5 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає відшкодування моральної шкоди завданої лише внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), чого в даному випадку не встановлено. За таких обставин рішення суду в частині відмови позивачу у відшкодуванні матеріальної шкоди відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Посилання апелянта на ст.1167 ЦК України як підставу відшкодування моральної шкоди безпідставні, бо в даному випадку між сторонами існують договірні правовідносини.

Доводи апелянта про необгрунтованість відмови у стягненні пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» необгрунтовані. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції вірно виходив із того, що умовами договору не передбачена відповідальність банку за прострочення виконання зобов'язання у вигляді пені у розмірі передбаченому ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 8 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: