Справа № 459/3122/14 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/823/15 Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 жовтня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення , -

в с т а н о в и л а :

В липні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернулося в суд з позовом до відповідачів про звернення стягнення на квартиру загальною площею 69,10 м2, житловою площею 41,70 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі ( предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1.

Позов обґрунтовано тим, що згідно Договору кредиту № CGZ0GA00000056 від 27.02.2007 року ПАТ КБ "ПриватБанк" надав ОСОБА_5 кредит на суму 36000 доларів США зі сплатою процентної ставки за кредитом 9,36 % процентів річних з кінцевим терміном повернення до 27.02.2017 року. Відповідач в порушення умов кредитного договору, не здійснює платежів в рахунок погашення суми кредиту та відсотків, чим порушує прийняті на себе зобов'язання. Станом на 19.05.2014 р., за ним рахується заборгованість по кредиту у сумі 116861,77 доларів США.

В забезпечення виконання зобов'язань по даному кредитному договору 27.02.2007 р. між позивачем та відповідачами був укладений Іпотечний договір, згідно умов якого "Іпотекодавець" передає в іпотеку "Іпотекодержателю" ПАТ КБ "ПриватБанк" у якості забезпечення виконання основного зобов'язання, наступне нерухоме майно : квартиру загальною площею 69,10 м2, житловою площею 41,70 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Одночасно із позовною заявою позивачем було подано заяву про накладення арешту на грошові кошти, рухоме та нерухоме майно, яке належить відповідачам шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження, в межах суми стягнення, а також обмежити відповідачів у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов'язань.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 11 липня 2014 року заяву позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про звернення стягнення - задоволено частково. Ухвалено: накласти арешт на грошові кошти, рухоме та нерухоме майно, що належить відповідачам у розмірі співмірному ціні позову, а саме: 116861,77 Доларів США, що еквівалентно 1366114,09 грн. В іншій частині заяву ПАТ КБ "ПриватБанк" про забезпечення позову - залишено без задоволення.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 23 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено. Заходи забезпечення позову згідно ухвали суду від 11 липня 2014 року - скасовано.

Рішення оскаржено позивачем Публічним акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк". Покликаючись на незаконність та необгрунтованість рішення суду та винесення його з порушенням норм процесуального та матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В апеляційній скарзі позивач не погоджується із висновком суду про те, що спірні правовідносини регулюються ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Посилаючись на ч. 2 ст. 1054 ЦК України, апелянт вважає, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Тому повернення кредиту та сплата відсотків за користування отриманими коштами у порядку та в строки, обумовлені кредитним договором є обов'язком позичальника. Невиконання або неналежне виконання цього обов'язку є порушенням права кредитора, яке підлягає судовому захисту. Крім того апелянт посилається на положення ст. 38 ЗУ "Про іпотеку", відповідно до якого, у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань позичальником кредитор має право на судовий захист свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Також зі змісту мотивувальної частини оскарженого рішення, суд дійшов висновку , що відповідач не виконує зобов'язання за кредитним договором , тобто суд визнав , що права позивача є порушеними і порушення здійснено саме відповідачем. Проте, у резолютивній частині оскарженого рішення суд викладає свій висновок , згідно якого у позові слід відмовити. Тобто, в порушення ст. 55 Конституції України, суд першої інстанції фактично відмовив у захисті цього порушеного права та звільнив відповідача від виконання зобов'язань, встановлених законодавством та договором. Апелянт зазначає, що положення ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не скасовують та не змінюють положення ст.ст. 16, 546, 572, 575, 589 ЦК України та ст.ст. 1, 33, 38, 39, 40 ЗУ "Про іпотеку". Зі змісту ст. 3 ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03 червня 2014 року випливає, що наявність мораторію на примусове відчуження предмету іпотеки є тимчасовою обставиною, яка утруднює виконання рішення суду, тому суд першої інстанції міг відстрочити виконання рішення суду до моменту втрати чинності вищезазначеного закону.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних мотивів.

Відповідно до положень п. п. 2, 6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією та законом; справедливість, добросовісність та розумність.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України від 03 червня 2014 року № 1304-УІІ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Згідно положень підпунктів 1, 3 пункту 1 , та пункту 4 вищеназваного Закону, протягом його дії:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України " Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України " Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

4. Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

У відповідності до положень ч. ч. 1, 2 ст.5 ЦК Закону України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом"якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2 загальною площею 69,1 кв.м, у якій зареєстровані ОСОБА_6 з 22.08.1991 р., ОСОБА_5 з 18.03.1996 р., ОСОБА_8 з 07.12.2006 р та ОСОБА_5 з 29.08.2014 р. ,і, згідно поданих ОСОБА_5 заперечень на позов, ця квартира використовується для постійного проживання у ній усіх членів сім"ї. Окрім цього, іншого нерухомого майна (житла) у ОСОБА_5 немає, що підтверджується витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно

Посилаючись на вищенаведене, та враховуючи положення п.п.1, 4 Закону № 1304-УІІ, і те, що кредит надано ОСОБА_5 у іноземній валюті , суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість звернення стягнення на спірну квартиру під час дії мораторію на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки фактично є однією із стадій процедури стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки виконання рішення суду передбачає відчуження майна, щодо якого , згідно положень Закону № 1304-УІІ, встановлено мораторій на відчуження без згоди власника, і з врахуванням положень пункту 4 вищезазначеного закону це майно не має вільної цивільної оборотоздатності, як того вимагає ст. 5 Закону України " Про іпотеку", оскільки протягом дії Закону № 1304-УІІ Закон "Про іпотеку" ( як закон з питань майнового забезпечення кредитів) діє з врахуванням норм Закону № 1304-УІІ.

Необхідно зазначити, що згідно документів, поданих апеляційному суду, відповідачі :

ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не є суб"єктами Закону України " Про засади запобігання і протидії корупції".

Отже, на майно відповідачів, яке є предметом іпотеки поширюється дія Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03 червня 2014 року № 1304-УІІ і щодо цього майна наявні умови, які перешкоджають примусовому зверненню стягнення на нього шляхом відчуження.

Зважаючи на це, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки, оскільки застосування такого способу судового захисту, як звернення стягнення шляхом відчуження, обмежено дією Закону № 1304-УІІ.

З врахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд апеляційної інстанції не вправі здійснити захист прав позивача в інший, не заявлений позивачем спосіб. Водночас відмова у задоволенні позову про звернення стягнення на нерухоме житлове майно, не є перешкодою для захисту майнових прав позивача у інший, не зазначений у позові, спосіб. Оскільки судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позовних вимог, то підстав для надання відстрочки виконання рішення суду, як про це апелянт зазначив у апеляційній скарзі, не було.

У відповідності до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення ухвалено з додержанням вимог закону, доводи апеляційної скарги законності і обґрунтованості оскарженого рішення не спростовують, тому апеляційну скаргу належить відхилити, оскаржене рішення залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" - відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді: Приколота Т.І.

Федоришин А.В.