АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

при секретарі: Бережняк Н.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року в справі за первісним позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» про розірвання договору,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з останнього заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №6-050/07Р від 02.11.2007 в загальному розмірі 173 067,36 дол. США, що в національній валюті згідно курсу НБУ станом на 18.06.2014 складає 2 046 970,77 грн. та судовий збір в розмірі 3 654 грн.

У грудні 2014 ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Правекс-Банк» про розірвання кредитного договору №6-050/07Р від 02.11.2007 зі змінами та доповненнями, встановлення порядку та строки повернення позивачем боргу в розмірі визначеному на момент розірвання даного договору, розстрочивши таке повернення шляхом внесення грошових коштів на вказаний відповідачем рахунок в останній робочий день кожного місяця, починаючи з наступного місяця після набранням рішення суду законної сили.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.03.2015 первісний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість в розмірі 173 067,36 дол. США, що в національній валюті згідно курсу НБУ станом на 18.06.2014 складає 2 046 970,77 грн. та судові витрати в розмірі 3 654 грн. В задоволені зустрічного позову відмовлено.

Справа № 759/13792/14
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8497/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Кириленко Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції змінити, ухвалити нове рішення, яким здійснити стягнення у межах позовної давності, зменшити розмір неустойки та повністю задовольнити зустрічний позов. Апелянт посилається на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів вказує на «обвал» курсу гривні до долара США, які не міг передбачити відповідач. Зазначив, що продовження строку позовної давності в умовах договору не міститься та судом було проігноровано, не надано пояснення стосовно клопотання про зменшення розміру пені.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено виконання зобов'язання, в зв'язку з чим підлягає стягненню сума заборгованості з урахуванням строку позовної давності збільшеного в кредитному договорі за домовленістю сторін.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись повністю.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд виходив з недоведеності позивачем своїх позовних вимог.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що 02.11.2007 між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Бдиик» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №6-050/07Р, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті на загальну суму 98 000 дол. США терміном до 02.11.2032, зі сплатою 11,3% річних (т. 1, а. с. 105-110). В подальшому договорами від 05.08.2008, 01.09.2008, 26.12.2008 до кредитного договору вносились зміни, визначено ліміт кредитної лінії та наданий відповідачу кредит склав 114 328 дол. США (т. 1, а. с. 114-135). З метою забезпечення виконання зобов'язань відповідача перед позивачем за вказаним кредитним договором, 02.11.2007 між ПАТ КБ «Правекс-Бдиик» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки № 6-050/07Р, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р. і зареєстрований в реєстрі за реєстровим № 14233 відповідно до якого відповідач передав в іпотеку Банку належне йому майно: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 54,60 кв.м., житловою площею 25,50 кв.м. 25.06.2014 Банком було направлено позичальнику вимогу дострокового повернення всієї суми кредиту та процентів за користування кредитом (т. 1, а. с. 136), однак останній свої зобов'язання належним чином не виконує, з 30.06.2010 кредит не повертає та відсотки не сплачує (т. 1, а. с. 26), внаслідок чого станом на 18.06.2014 виникла прострочена заборгованість по кредиту в розмірі 19 993 дол. США, прострочена заборгованість по відсотках в розмірі 51 947,35 дол. США. Загальна заборгованість по договору становить 173 067,36 дол. США., з яких 114 305,00 дол. США - заборгованість за кредитом, 2 020,00 дол. США - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 51 947,35 дол. США - відсотки за користування кредитом, 4 795 дол. США - пеня за несвоєчасне погашення відсотків (т. 1, а. с. 7-8). Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Під час розгляду справи відповідач подав зустрічний позов, в якому просив розірвати кредитний договір та встановити судом строк повернення вказаного кредиту.

Колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог позивача за первісним позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитом, враховуючи наступне.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статтей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що відповідач, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен був належно їх виконувати.

Відповідно до матеріалів справи відповідач, всупереч умов вищевказаного кредитного договору, перестав сплачувати кошти, внаслідок чого станом на 18.06.2014 виникла прострочена заборгованість по кредиту в розмірі 19 993 дол. США, прострочена заборгованість по відсотках в розмірі 51 947,35 дол. США. Загальна заборгованість по договору становить 173 067,36 дол. США., з яких 114 305,00 дол. США - заборгованість за кредитом, 2 020,00 дол. США - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 51 947,35 дол. США - відсотки за користування кредитом, 4 795 дол. США - пеня за несвоєчасне погашення відсотків (т. 1, а. с. 7-8).

Таким чином, у відповідача перед Банком виникли зобов'язання щодо повернення заборгованості за вищевказаним кредитом.

Відповідно ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України у разі порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, кредитодавець має право достроково стягнути заборгованість по кредиту, відсоткам та комісії.

Відповідно до п. 7.1.8 кредитного договору у випадку невиконання позичальником п. 6.1.12 даного договору надано право банку достроково стягнути заборгованість по кредиту, відсоткам, пені і штрафам у повному обсязі, звернувши стягнення на передане в іпотеку майно або на грошові кошти та майно, що належать Позичальнику та/або Поручителю (т. 1, а. с. 108).

Враховуючи наведені обставини, а також те, що в суді першої інстанції було встановлено, що відповідач свої обов'язки за вищезгаданим кредитним договором не виконав, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача суми заборгованості правильними.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову.

Висуваючи вимоги про розірвання кредитного договору №6-050/07Р від 02.11.2007, ОСОБА_3 - позивач за зустрічним позовом зазначив, що відбулася істотна зміна економічних умов у країні, зокрема різке зростання офіційного та комерційних курсів долара США по відношенню до національної валюти про, що не міг знати останній, в результаті чого погіршився його матеріальний стан, платоспроможність по розрахунку за отриманий кредит.

Частиною 2 ст. 651 ЦК встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом; істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 15, 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 №5 при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Згідно з ч. 2 ст. 652 ЦК України передбачено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Враховуючи вищевикладене, позивачем в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження того, що були наявні одночасно чотири умови передбачені ч. 2 ст. 652 ЦК України для розірвання договору у разі істотної зміни обставин.

На підставі викладеного, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову, колегія суддів вважає правильними.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо відмови в застосуванні строків позовної давності до даних правовідносин, враховуючи наступне.

Відмовляючи у застосуванні строків позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що п. 7.1.8. та п. 9.1. кредитного договору збільшена остання за домовленістю сторін, що не відповідає матеріалам справи та нормам процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 9.1 кредитного договору, за порушення термінів погашення заборгованості за кредитом або внесення відсотків за користування грошовими коштами Позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної в п. 1.2 даного договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення (т. 1, а. с. 108).

06.02.2015 ОСОБА_3 було подано до суду клопотання про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин (т. 2, а. с. 64-70, 95).

Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема ч. 2 ст. 258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом рівними частинами в сумі 327 дол. США щомісяця до 10 числа кожного місяця. Відсотки за користування кредитом підлягають сплаті щомісяця у строк до 10 числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків, а також у момент повернення кредиту визначений у п. 1.2 цього Договору до 02.11.2032 (т. 1, а. с. 106).

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок (ст. 253 ЦК).

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, а процентів - кожного 10 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Матеріали справи свідчать, що позичальник - ОСОБА_3 щомісячні платежі перестав сплачувати 30.06.2010 (т. 1, а. с. 26), що визнано сторонами по справі, а Банк звернувся з відповідним позовом у серпні 2014 року,тобто зі спливом строку позовної давності відповідно до вимог ст. 257 ЦК України.

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин загальні та спеціальні строки позовної давності.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України викладеної в справі № 6-116 цс 13, відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на звернення з позовом. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

В зв'язку з наведеними обставинами можливо зробити висновок, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, та повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до вимог ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається від дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19.11.2014 у справі №6-160цс14).

За змістом вищевказаних норм права, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції, як позивачем, так і відповідачем були надані розрахунки заборгованостіз урахуванням вищезгаданих вимог закону (т. 2, а. с. 193-194, 200-201).

Відповідно до наданих розрахунків сума заборгованості за вказаним кредитним договором складає 154 32,82 дол. США (1 941 860,96 грн.), при цьому заборгованість за основним боргом 114 395 дол. США, заборгованість за відсотками 39 637,82 дол. США.

Перевіривши останні, колегія суддів вважає розрахунки надані відповідачем правильними, в зв'язку з чим кладе в основу рішення при визначенні розміру заборгованості по вказаному кредиту.

Інші доводи апеляційної скарги практично повторюють вимоги зустрічного позову. Суд першої інстанції зробив по ним висновки, з якими погоджується і колегія суддів, в зв'язку з чим вони не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суд першої інстанції.

Таким чином, вимоги апелянта частково знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в частині стягнення кредитної заборгованості.

Керуючись ст.ст. 303, 304, ст. 309, 312, 313, 314, 315, 325 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року змінити в частині стягнення кредитної заборгованості, у зв'язку з чим абзац 2 резолютивної частини рішення змінити, викласти її в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» заборгованість в розмірі 154 032,82 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 1 941 860,96 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О. Прокопчук