АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансвосток» про скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, проведення повного розрахунку при звільненні, виплату вихідної допомоги, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року, -

встановила:

04.08.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Трансвосток» ( надалі - ТОВ «Трансвосток») провести зміну запису в трудовій книжці, скасувати попередній незаконний наказ про його звільнення та звільнити за п.3 ст.38 КЗпП України згідно поданої заяви, виплатити середню заробітну плату за час затримки розрахунку з 30.10.2013 р. по дату зміни запису в трудовій книжці та проведення повного розрахунку у зв'язку зі звільненням. Також просив зобов'язати відповідача виплатити вихідну допомогу, передбачену ст.44 КЗпП України.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що працював у відповідача з 20 вересня 2011 року на посаді митного брокера. 29 жовтня 2013 року він особисто надав керівнику ТОВ «Трансвосток» заяву про звільнення з посади за власним бажанням у зв'язку з невиплатою заробітної плати. Проте в день звільнення йому не видали трудову книжку, не провели з ним відповідного розрахунку, наказу про звільнення він взагалі не бачив. У зв'язку з цим він поштою повторно направив заяву про звільнення з 29 жовтня 2013 р., про що повідомив співробітників відповідача телефоном та направив відповідні копії за допомогою засобів факсимільного зв'язку. В подальшому йому стало відомо, що керівник має намір звільнити його за прогул.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року з урахуванням ухвали цього суду від 21 листопада 2014 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Трансвосток» на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні у розмірі 3852,98 грн. та судовий збір в дохід держави в сумі 243,60 грн. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Свої доводи мотивує тим, що матеріали справи містять докази невиконання відповідачем вимог законодавства про працю. Вказана обставина слугувала підставою для його звільнення за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України. Подавши особисто заяву про звільнення керівнику він не міг очікувати, що вона зникне.

Зазначив, що суд першої інстанції взяв до уваги нічим не підтверджені дані, на які відповідач посилається, як на докази.

Так, невідомо ким та коли складений акт від 14.10.2013 р. та доповідна записка від імені ОСОБА_2 Доказів ознайомлення членів створеної комісії з наказом від 14.10.2013 р. за № 14-10-13 не має. Вказані обставини дають підстави для сумніву, що вказані акт та наказ були видані та підписані саме у вказаний в них період. Пояснень з приводу відповідних записів в журналі обліку наказів жодна посадова особа ТОВ «Трансвосток» надати не побажала. Жодними доказами не доведено, що позивач відмовлявся від підписання будь-яких наказів та актів, крім акту від 30.10.2013 р. про його відсутність на робочому місці. Оскільки працівник звільнився з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України, потреби бути на робочому місці 30.10.2013 р. у нього не було. Крім того, у відповідача були відсутні дані про відсутність працівника на робочому місці 14.10.2013 р. та 29.10.2013 р. без поважних причин, а тому він не міг бути звільненим за п.4 ст.40 КЗпП України.

Зазначив, що з ним не було проведено розрахунок всіх сум в день звільнення та не видано трудову книжку. При цьому заява від 29.11.2013 р. про проведення розрахунку є повторним зверненням після неодноразових особистих звернень та звернень по телефону, електронною поштою, направлення копії заяви про звільнення 29.11.2013 р. засобами факсимільного зв'язку. На даний час відповідачем не було виплачено компенсації за час невикористаної відпустки та не видана трудова книжка.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом від 21.11.2011 року №21-11/11 ОСОБА_1 прийнято на роботу до ТОВ «Трансвосток» на посаду митного брокера митно-брокерського відділу з окладом згідно штатного розкладу, з 21 листопада 2011 року (а.с.51).

Відповідно до п 4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Наказом директора ТОВ «Трансвосток» від 30.10.2013 року №30/1-10/13 ОСОБА_1 звільнено з посади брокера з 29.10.2013 року за прогул, п.4 ст.40 КЗпП України, про що було внесено відповідні відомості до трудової книжки (а.с. 31- 32, 61).

Судом встановлено, що підставами для розірвання трудового договору відповідно до п. 4 ст.40 КЗпП України слугувало те, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі 14.10.2013 р. з 11.45 год. до 18.00 год. та 29.10.2013 р. з 10.24 год. до 18.00 год. за відсутності доказів поважності причин такої відсутності.

Факт відсутності працівника на робочому місці підтверджується наказом №14-10/13 від 14.10.2013 р. «Про створення комісії» у складі трьох осіб: ОСОБА_2 - головного фахівця з монтажу та налагодження систем автоматизації; ОСОБА_5 - менеджера комерційного відділу; ОСОБА_6 - головного бухгалтера, актами цієї комісії від 14.10.2013 р. та від 29.10.2013 р. та доповідними записками ОСОБА_2 (а.с.52-57).

Доводи апеляційної скарги з приводу неналежності вказаних доказів є необґрунтованими.

Як пояснила представник позивача в судовому засіданні, позивач 14 жовтня 2013 року залишив робоче місце у зв'язку з хворобою дитини.

Разом з тим, з наданого суду листка непрацездатності вбачається, що позивач був звільнений від роботи лише з 15 жовтня 2013 року (а.с.87).

Доказів того, що дитина позивача захворіла саме 14 жовтня 2013 року, у зв'язку з чим останній був змушений залишити в цей день робоче місце після 11.45 год., про що останній повідомив свого працедавця, суду надано не було.

Пояснення позивача про те, що 29 жовтня 2013 р. він особисто подав заяву керівнику про розірвання трудового договору за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відповідач проти цього заперечує.

Доказів подання заяви позивачем про звільнення за власним бажанням 29 жовтня 2013 р. матеріали справи також не містять.

Світлокопії квитанцій на підтвердження надіслання рекомендованого листа на адресу ТОВ «Трансвосток» від 04.12.2013 р. та копія роздруківки звіту факсимільного пристрою про відправлення повідомлення 28.11.2013 р. не є належними та допустимими доказами на підтвердження вказаної обставини (а.с.4,5).

Відповідних пояснень зі сторони позивача щодо підстав залишення заяви про звільнення 29 жовтня 2013 року на столі керівника та залишення ним робочого місця до видачі відповідного наказу, отримання належного розрахунку, видачі трудової книжки та закінчення робочого часу суду надано не було.

Як вбачається з листа Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві, з заявою з приводу порушення своїх трудових прав ОСОБА_1 звернувся до Генеральної прокуратури України після свого звільнення, 23.01.2014 р.

За наслідками перевірки додержання законодавства про працю у ТОВ «Трансвосток» було встановлено, що в порушення ст.115 КЗпП України заробітна плата за квітень 2013 р. ОСОБА_1 виплачена разовим платежем 05.07.2013 р., за травень 2013 р. - 13.08. 2013 р., за червень 2013 р. - 27.08.2013 р. (а.с.7).

Тобто, порушення вимог трудового законодавства мали місце у квітні -червні 2013 р. та були усунуті в серпні 2013 р.

Доказів звернення працівника до моменту свого звільнення з приводу невиконання відповідачем законодавства про працю матеріали справи не містять.

Судом встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення ОСОБА_1 пропонували надати письмові пояснення, від чого останній відмовився (а.с. 59-60).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині скасування наказу про звільнення позивача за прогул, звільнення за ч. 3 ст.38 КЗпП України, внесення відповідних змін до трудової книжки, стягнення вихідної допомоги суд першої інстанції виходив з того, що на порушення вимог ст.60 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували поважність причин його відсутності на роботі та факт звернення з заявою про звільнення з роботи за власним бажанням.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з таким висновком суду, який є обґрунтованим, узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги з приводу не ознайомлення членів комісії з наказом про її створення, відсутності у відповідача журналу обліку наказів ґрунтуються на припущеннях.

У випадку наявності у позивача відповідних сумнівів останній не був позбавлений можливості заявити відповідне клопотання про витребування такого журналу, виклик свідків тощо, проте своїм правом не скористався.

З огляду на те, що у випадку самовільного залишення роботи звільнення проводиться з останнього дня роботи, видача наказу про звільнення наступного дня не суперечить вимогам чинного трудового законодавства України.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Тобто, наслідки невиконання власником зобов'язань, зазначених у ст.47 КЗпП України, передбачені різними нормами Кодексу законів про працю - ст.117 та ст.235.

Позовних вимог з приводу стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки по справі не заявлено.

Як вбачається з матеріалів справи, в день звільнення позивачу не було видано трудову книжку.

Про необхідність одержання трудової книжки та розрахунку по заробітній платі відповідач повідомив ОСОБА_1 письмово листом від 29.11.2013 р. №540 та повторно листом від 04 квітня 2014 р. №55 ( а.с. 65, 68).

На підтвердження доказів відправлення вказаних листів відповідачем надано описи вкладення поштових відправлень та відповідні квитанції про здійснення оплати за їх відправлення (а.с. 66,67,68).

Доказів звернення позивача до відповідача з моменту звільнення з роботи до часу звернення з заявою від 29.11.2013 р. з приводу проведення розрахунку та видачі трудової книжки та відмови відповідача у видачі трудової книжки матеріали справи не містять (а.с.62).

Від отримання трудової книжки без внесення відповідного запису про звільнення за власним бажанням під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач також відмовився.

Враховуючи вказану обставину та те, що розрахунок по заробітній платі при звільненні з позивачем було проведено лише 29.11.2013 р., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.10.2013 по 29.11.2013 р. в сумі 3852 грн. 98 коп.

Апеляційна скарга не містить заперечень з приводу правильності проведення судом вказаного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, за позивачем за час роботи у відповідача не було використано 10 календарних днів щорічної відпустки.

Грошова компенсація за невикористані дні щорічних відпусток становила 803,47грн. ( без урахування ЄСВ та ПДФО) та була виплачена 29.11.2013 р. в сумі 658,36 грн. за вирахуванням податків та обов'язків платежів.

За таких підстав доводи апеляційної скарги щодо не виплати позивачу компенсації за всі дні невикористаних відпусток не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та підлягають відхиленню.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді:

Справа №22-ц/796/2980/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.