АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2015року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Поливач Л.Д.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 25.11.2014 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 третя особа: Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

23.06.2014 позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив в рахунок погашення частини заборгованості відповідача перед ПAT «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором № 97-07-ПК від 01.03.2007 пропорційно вартості предмета іпотеки звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 72,0 кв.м. та житловою площею 31,0 кв.м., що належить на праві приватної власності ОСОБА_1, шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25.11.2014 задоволений позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, третя особа Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором № 7-ПК від 01.03.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 72,0 кв.м. та житловою площею 31,0 кв.м., що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 шляхом визнання права власності на зазначене майно за Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит».

Справа № 758/7564/14-ц
№ апеляційного провадження 22-ц-796/689/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Богінкевич С.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Визначений спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки, встановивши початкову ціну предмета іпотеки визначеного іпотечним договором від 06.03.2007, посвідчений приватним нотаріусом Феодосійського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 398, визначену на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з судовим рішенням в частині, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить про його змінити, оскільки судом застосовані способи звернення стягнення на предмет іпотеки які є взаємовиключними і не можуть одночасно зазначатися у рішенні суду, оскільки це дає можливість органам, які мають виконати судове рішення, неоднозначно тлумачити спосіб його виконання. Відтак, на думку позивача, рішення необхідно змінити шляхом доповнення абзацу другого словами: «за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна» та виключення з резолютивної частини рішення абзац третій, у якому зазначено інші способи звернення стягнення, ніж просив позивач.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив змінити рішення суду першої інстанції.

Відповідач зареєстрований в Луганській області, місце знаходження предмету іпотеки Автономна Республіка Крим. Підсудність справи визначена ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.06.2014 в порядку Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (а.с.51-52). На час розгляду справи поштові відправлення на вказані території не здійснюються, телефонний зв'язок за номером, що вказаний в кредитній справі відсутній, даних про інше місце перебування відповідача або інші засоби зв'язку з ним, матеріали справи не містять, судом не встановлені, в зв'язку з цим повідомлення про час та місце розгляду справи було розміщено на сайті Апеляційного суду м. Києва. Враховуючи викладене та виходячи з положень ст.ст. 303-1, 305 (ч. 2) ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутності вказаної особи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.03.2007 між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 97-07-ПК (а.с.11-14).

Згідно п.2.1., п.3.1. кредитного договору позивач на підставі письмової заяви відповідача надав останньому кредит у сумі 59400 доларів США, строком до 01.03.2022 (п.3.2.), зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,80 % річних (п.4.1.).

Відповідно до п.3.2. кредитного договору відповідач зобов'язався повністю повернути кредитні кошти до 01.03.2022, шляхом зарахування на позичковий рахунок у термін з «10» числа кожного місяця у розмірі 342 долара США згідно графіку зниження розміру заборгованості, є додатком №1 до кредитного договору (а.с.15-18).

Відповідно до п. 4.3. кредитного договору відповідач зобов'язався до «10» числа кожного місяця, шляхом зарахування на рахунок процентів, сплачувати проценти за користування кредитними ресурсами у розмірах, визначених у додатку до кредитного договору №1 - графік погашення розміру заборгованості

Крім того, 11.05.2007 між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до вищезазначеного кредитного договору, відповідно до якої останньому надавались кредитні ресурси у сумі 74400,00 доларів США, строком до 01.03.2022, що разом склали єдиний договір (а.с.19-26).

Відповідно до вищезазначеної додаткової угоди відповідач зобов'язався повністю повернути кошти, шляхом зарахування щомісяця на позичковий рахунок до «10» числа у розмірі 433,60 долари США згідно графіку (а.с.20-26).

Крім того, відповідно до п.6.1. кредитного договору за прострочення повернення кредитних кошів та/або сплати процентів відповідач був зобов'язаний сплачувати позивачу пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується у випадках порушення відповідачем строків платежів за кредитними ресурсами, процентами. Відповідно до п. 3.4. кредитного договору позивач має право зупинити видачу кредитних коштів, відмовити відповідачу у продовженні строку дії цього договору, а також вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів по них, неустойки відповідно до умов цього договору, якщо останній несвоєчасно або не у повному обсязі буде здійснювати зарахування грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом та/або на сплату процентів, відповідно до пунктів З.2., 4.3., 4.4. У випадку вимоги позивача про дострокове повернення кредитних ресурсів та сплату процентів відповідач зобов'язався здійснити повне погашення заборгованості за цим договором, тобто повернути отримані кредитні ресурси та сплатити всі проценти протягом 10 банківських днів з моменту отримання вимоги позивача.

З метою забезпечення виконання кредитного договору, позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір від 06.03.2007, посвідчений приватним нотаріусом Феодосійського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 398 (а.с.27-31).

Відповідно до п. 1 іпотечного договору, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 72,0 кв.м. та житловою площею 31,0 кв.м.

Крім того, слід зазначити, що у відповідності із внесенням змін у кредитний договір щодо розміру кредитних коштів та особливостей його сплати, також, були внесені зміни і у іпотечний договір, що підтверджується договором від 17.05.2007 про внесення змін у іпотечний договір від 06.03.2007, реєстровий номер № 398 (а.с.32-32А).

Відповідно до п. 2 іпотечного договору, предметом іпотеки забезпечується повернення даних кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором № 97-07-ПК від 01.03.2007, сплату відсотків за користування ресурсами, комісійної винагороди, неустойки за кредитним та іпотечним договором, збитків, завданих прострочкою платежів за кредитним договором та відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет застави в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог.

Враховуючи наявні порушення договірних зобов'язань, керуючись положеннями кредитного договору та чинного законодавства України, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, зв'язку з чим відповідно до рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 03.11.2013 з відповідача було вирішено стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі: 349 736,91 гривень - по кредитним ресурсам, 14529,60 гривень - по сплаті відсотків, 10747,59 гривень - пені за прострочення сплати щомісячних платежів та судові витрати, оскільки відповідач у порушення умов кредитного договору, свої зобов'язання не виконував (а.с.33-35).

Отже, розмір заборгованості відповідача за кредитним договором встановлений зазначеним рішенням суду, а тому ці обставини при розгляді даної справи з'ясуванню не підлягають. Разом з тим, даних про виконання рішення суду матеріали справи не місять.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.

Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності, оскільки відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав та у нього утворилася заборгованість за кредитним договором № 97-07-ПК від 01.03.2007, тому у рахунок погашення даної заборгованості у розмірі пропорційно вартості предмета іпотеки звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 72,0 кв.м. та житловою площею 31,0 кв.м., що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 шляхом визнання права власності на зазначене майно за Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В порядку ст.589 ЦК України, ст.ст. 12,33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Згідно ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення мають місце в ст. 33 Закону України «Про іпотеки».

За умовами вказаного Іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли на момент настання терміну виконання позичальником зобов'язань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані чи будуть виконані неналежним чином. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, невиконання або неналежне виконання позичальником основного зобов'язання (п.8.4.3 договору іпотеки).

А отже, позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки і пред'явлення позову про звернення стягнення є обґрунтованим.

В силу ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно з п.11.3.1 Іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, умови іпотечного договору містять відповідне застереження, що надає позивачу право набуття права власності на предмет іпотеки, які вірно встановив і суд першої інстанції.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5, суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 17 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Також Верховним Судом України у постанові від 11.12.2013 по справі №6-124цс13 зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом права власності на предмет іпотеки, згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

А отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки.

Разом з тим, колегією встановлено, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки судом також вказуються і інші способи звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме визначений спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки.

Тобто застосувавши для вирішення спору правила ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою визначено обов'язок суду зазначити спосіб реалізації предмета іпотеки у разі задоволення вимог про стягнення боргу за договором кредиту, суд першої інстанції не врахував, що дане положення включає право особи обирати способи реалізацій іпотечного майна, визначені у законі. Крім того, судом вже визначений спосіб звернення стягнення - визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки. А тому рішення суду в частині визначення способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки підлягає скасуванню. Оскільки такі вимоги не заявлялись, то ухвалення нового рішення в цій частині не вбачається можливим, в зв'язку з чим є необхідним лише виключення абзацу третього резолютивної частини рішення.

Також колегія суддів звертає увагу, що положення ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» визначають, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Проте, судом першої інстанції не зазначено про необхідність здійснення оцінки майна при реєстрації права власності за позивачем, що унеможливить визначення його вартості та суми погашеної заборгованості. Відтак, абзац 2 резолютивної частини рішення слід доповнити словами «за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна».

В порядку ст. 305 ЦПК України підставами для зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення способу реалізації предмета іпотеки. В решті рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам та обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та кредит» - задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 25.11.2014 - змінити.

Абзац другий резолютивної частини рішення доповнити словами «за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна».

Абзац третій резолютивної частини рішення -виключити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та кредит» ) судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 121 (сто двадцять одна) грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: