У Х В А Л А

1 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,

Гуменюка В.І., Яреми А.Г., -

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсним договору дарування квартири,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 4 квітня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2014 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 4 квітня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_5 задоволено: визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 29 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, вирішено питання про стягнення судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2014 року залишено без змін.

У липні 2015 року від ОСОБА_4 надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року з підстав, передбачених частинами 1, 4 ст. 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 65, 156 ЖК Української РСР, частини 4 статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», частини 1 статті 224, частини 2 статті 215, частини 1 статті 405 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норми матеріального права - пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України».

Для прикладу наявності зазначених підстав, заявник додає ухвали Верховного Суду України від 24 червня 1998 року, від 22 вересня 2010 року, від 23 липня 2008 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2012 року, від 18 липня 2012 року, від 5 лютого 2014 року, від 26 березня 2014 року, в яких, на його думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

ОСОБА_7 вказує на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні у справі, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 з огляду на встановлення факту проживання неповнолітньої дитини у спірній квартирі, користування якою вона має право нарівні з власником, тобто її батьком - ОСОБА_4, в той час як договір дарування квартири укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 порушує права та інтереси неповнолітньої ОСОБА_8, на укладення якого не було отримано згоди органу опіки і піклування, що відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним.

ОСОБА_4 посилається як на приклади неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права на ухвали Верховного Суду України: від 24 червня 1998 року в справі про визнання права на жилу площу; від 22 вересня 2010 року в справі про визнання права користування жилим приміщенням, визнання приватизації незаконною та вселення; від 23 липня 2008 року в справі про виселення та визнання правочину недійсним і ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: від 13 червня 2012 року, від 18 липня 2012 року та від 26 березня 2014 року в справах про визнання договору іпотеки недійсним; від 5 лютого 2014 року в справі про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації.

Отже, у справах наявні різні предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та наявні різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

Що стосується посилання ОСОБА_4 на постанову Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» як на підтвердження невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, то вона не є постановою Верховного Суду України, прийнятою у порядку визначеному главою 3 розділу V ЦПК України, а тому не може бути підставою для перегляду відповідно до пункту 4 частини 1 статті 355 ЦПК України.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсним договору дарування квартири відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Н.П. Лященко

В.І. Гуменюк

А.Г. Ярема