У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Будянської селищної ради Харківського району Харківської області про стягнення суми за касаційною скаргою Будянської селищної ради Харківського району Харківської області на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 9 грудня 2011 року між ним та Будянською селищною радою укладено договір купівлі-продажу конструкцій та споруд незавершеного будівництва по АДРЕСА_1. На виконання вказаного договору він сплатив на користь відповідача 49 120 грн. 16 травня 2012 року між Будянською селищною радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Харківська інвестиційно-будівельна компанія» (далі - ТОВ «Харківська інвестиційно-будівельна компанія») укладено договір цесії, за умовами якого до останнього перейшли права продавця за вищевказаним договором купівлі-продажу. За результатами розгляду господарським судом позову ТОВ «Харківська інвестиційно-будівельна компанія», укладений 9 грудня 2011 року між ним та відповідачем, договір купівлі-продажу розірвано та визнано за ТОВ «Харківська інвестиційно-будівельна компанія» право власності на зазначені вище конструкції та споруди незавершеного будівництва.

Позивач вважав, що оскільки договір купівлі-продажу розірвано, сплачені ним на користь відповідача кошти підлягають поверненню, тому на підставі ст. 1212 ЦК України просив суд стягнути з Будянської селищної ради сплачені ним на виконання договору грошові кошти в розмірі 49 120 грн та проценти за користування грошовими коштами в розмірі 3 591 грн 82 коп.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 жовтня 2014 року, позов задоволено. Стягнуто з Будянської селищної ради Харківського району Харківської області на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 52 711 грн 82 коп. та 527 грн 12 коп. на відшкодування судових витрат.

У касаційній скарзі Будянська селищна рада Харківського району Харківської області просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що Будянська селищна рада отримала за укладеним 9 грудня 2011 року між нею та позивачем договором купівлі-продажу конструкцій та споруди незавершеного будівництва 49 120 грн, які повинна повернути позивачу на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України, оскільки цей договір розірвано рішенням господарського суду. Крім того, 16 травня 2012 року відповідачем було укладено договір цесії з ТОВ «Харківська інвестиційно-будівельна компанія», якій селищна рада відступила всі свої права продавця за вищевказаним договором купівлі-продажу та зобов'язалася повернути отримані від ОСОБА_3 грошові кошти за рахунок отриманих сум від цесіонарія, ТОВ «Харківська інвестиційно-будівельна компанія». Також суд відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України стягнув з відповідача проценти за користування грошовими коштами.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки до них суди дійшли з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 9 грудня 2011 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого Будянська селищна рада Харківського району Харківської області продала, а ОСОБА_3 купив конструкції та споруди незавершеного будівництва, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу укладено та зареєстровано на товарній біржі - товариство з обмеженою відповідальністю «Універсальна Біржа «Гермес». На виконання умов договору купівлі-продажу позивач сплатив на користь Будянської селищної ради 49 120 грн. 16 травня 2012 року Будянською селищною радою укладено договір цесії з ТОВ «Харківська інвестиційно-будівельна компанія», за умовами якого селищна рада відступила товариству всі права за договором купівлі-продажу від 9 грудня 2011 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 22 травня 2012 року, зміненим постановою Харківського апеляційного господарського суду від 13 вересня 2012 року, позов ТОВ «Харківська інвестиційно-будівельна компанія» частково задоволено й договір купівлі-продажу від 9 грудня 2011 року, укладений між Будянською селищною радою Харківського району Харківської області та ОСОБА_3, розірвано, визнано право власності ТОВ «Харківська інвестиційно-будівельна компанія» на конструкції та споруди незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, чч.1, 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, чч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Проте судом установлено, що між сторонами в справі укладено договір про оплатне виконання замовлення на капітальний ремонт, а грошові кошти, які позивач просить стягнути з Будянської селищної ради Харківського району Харківської області, отримано останньою як оплату виконаних за договором робіт.

Таким чином, грошові кошти отримано відповідачем за наявності правової підстави, у зв'язку з чим суди не визначились із тим, чи можуть бути вони витребувані на підставі ст. 1212 ЦК України.

При цьому, стягуючи проценти, суди застосували положення ст. 1048 ЦК України, що регулює договір позики, який між сторонами не укладався.

Крім того, ОСОБА_3 згідно з умовами договору зобов'язаний був сплатити на користь селищної ради 63 700 грн до 25 січня 2012 року та 63 700 грн до 15 лютого 2012 року, однак відповідно до квитанції від 26 січня 2012 року сплатив лише 30 тис. грн та гарантійний внесок у розмірі 19 120 грн за умовами п. 4.1. договору купівлі-продажу.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України суди на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернули; не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з договору купівлі-продажу та дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог на підставі ст. ст. 1212, 1048 ЦК України, не врахувавши при цьому, що проценти за користування грошовими коштами є платою саме за користування ними, а не санкцією за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання.

За таких обставин рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Будянської селищної ради Харківського району Харківської області задовольнити частково.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко