Категорія 44Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі головуючого судді Сала Т.Б., суддів Денишенко Т.О., Зайцева А.Ю., при секретарі Торбасюк О.І., за участю представника ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 та його представника, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.09.2014 року ухвалене у цивільній справі у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання договору іпотеки недійсним,

встановила:

В червні 2014 року ПАТ КБ "Приватбанк" з вернулось в суд з позовом в якому просило виселити ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 з квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1., яка є предметом іпотеки.

В обґрунтування своїх вимог банк зазначив, що 27.12.2007 року, між позивачем та ОСОБА_3, було укладено кредитний договір про надання кредиту у виді кредитної лінії в розмірі 25000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27.12.2027 року.

В забезпечення виконання зобов'язань було укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1.

Банком виконано свої зобов'язання за кредитним договором, однак ОСОБА_3 своїх зобов'язань щодо своєчасного повернення кредиту та плати за користування не виконує належним чином.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, в частині звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

ПАТ КБ «Приватбанк» надіслав на адресу відповідачів, вимоги про виселення, які були залишені без реагування. Відповідачі в добровільному порядку не виселились.

ОСОБА_3, подала зустрічний позов про визнання договору іпотеки недійсним, мотивуючи тим, що на час укладення між нею та банком договору іпотеки, не було враховано ту обставину, що в квартирі проживала неповнолітня особа, її син ОСОБА_4. Договір іпотеки був укладений без згоди органу опіки та піклування.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.09.2014 року позов ПАТ КБ "Приватбанк" про виселення задоволено.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

Вирішено питання про сплату судового збору.

З таким рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.09.2014 року і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" в повному обсязі.

ОСОБА_2 посилається на грубе порушення судом норм матеріального права та процесуального права. Зокрема, суд передчасно, без участі всіх відповідачів у справі, органу опіки та піклування, не з'ясувавши всіх обставин, що мають значення для справи, без дослідження необхідних доказів ухвалив незаконне рішення.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.12.2007 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір про надання кредиту в розмірі 25000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,4% на рік.

В забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором 27.12.2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки. Предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.12.2013 року позов ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на вказаний предмет іпотеки. В задоволенні позовних вимог в частині виселення - відмовлено.

Відповідно до довідки МКП «ЖЕК № 12» в спірній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_3, ОСОБА_2 (брат ОСОБА_3), ОСОБА_4 (син ОСОБА_3).

Банком направлялись кожному із відповідачів у даній справі вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення. Однак, дані вимоги не були виконанні.

При розгляді даної справи, суд першої інстанції, керуючись статтею 109 ЖК України та статтею 40 Закону України «Про іпотеку», дійшов висновку про задоволення позову в частині виселення, так як наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру, є підставою для виселення всіх зареєстрованих в квартирі осіб.

Колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які зазначені вище, однак дані обставини слід доповнити наступними.

Кредитний договір між Банком та ОСОБА_3 №VIW3GK089991720 був укладений 27.12.2007 року.

Відповідно до п. 7.1 кредитного договору, Банк надав кредитні кошти на придбання нерухомості у сумі 25000,00 дол. США.

27.12.2007 року ОСОБА_3, на підставі договору купівлі-продажу, придбала у власність квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 7.3 кредитного договору, забезпеченням виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором виступає іпотека 3-х кімнатної квартири загальною площею 58,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Між ОСОБА_3 та Банком 27.12.2007 року для забезпечення виконання кредитного договору позичальником, укладено договір іпотеки на спірну квартиру, і відповідно до п. 1 даного Договору іпотекодержатель має право в разі невиконання іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку Предмета іпотеки.

Відповідно до довідок ЖЕКу № 12 від 22.07.2014 року та від 17.05.2013 року в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2. Вказані особи зареєстровані в даній квартирі з 11.01.2008 року (а. с. 28, 78).

Інформація про дату та місце реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у спірній квартирі підтверджується також відомостями адресно-довідкового відділу ГУДМС УДМС (а. с. 39, 40).

Як встановлено колегією суддів, згідно відомостей вказаних в паспорті громадянина України, ОСОБА_4, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 (а не ІНФОРМАЦІЯ_1, як зазначено в позові), і зареєстрований в спірній квартирі з 11.01.2008 року(а. с. 68).

Отже, проаналізувавши вказані обставини, колегія суддів робить висновок, що особи, яких просять виселити, зареєструвались у спірній квартирі після укладення кредитного договору та договору іпотеки.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2013 року (набрало законної сили 19.02.2014 року), ухваленого у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIW3GK089991720 звернуто стягнення на спірну квартиру. В задоволенні позову в частині виселення - відмовлено.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині виселення осіб, вірно застосував норми права, які регламентують спірні правовідносини.

Зокрема, в ст. 109 ЖК України, вказується, що підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у квартирі, є звернення стягнення на передану в іпотеку цю квартиру.

Відповідно до даної статті примусове виселення осіб, які добровільно не бажають виселитись після звернення стягнення предмету іпотеки, здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до цієї норми, після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Твердження апелянта про те, що виселення неповнолітнього члена сім'ї за відсутності дозволу органу опіки та піклування є неможливим, є безпідставними з наступних причин.

На момент укладання договору іпотеки, в спірній квартирі неповнолітній не був зареєстрований, і не проживав, отже, спірна квартира не була місцем проживання останнього.

Згідно з статтею 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Згідно з ч. 2 ст. 177 СК України, ч. 3 ст. 17 Закону України від 26.04.2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Дана позиція висловлена і у роз'ясненнях Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 44 Постанови від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» з посиланням на ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Таким чином, встановлена норма зобов'язує нотаріусів при оформленні правочинів щодо відчуження нерухомого майна аналізувати подані йому документи, зокрема, на предмет існування прав користування таким нерухомим майном у дитини (дітей). Тому нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації.

Тобто, право користування майном члена сім'ї власника житла пов'язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи, про що робиться відповідний запис до будинкової книги.

Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже, згода органу опіки і піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

Дана позиція є також підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним з підстав викладених у зустрічному позові, що і було зроблено судом першої інстанції, і з чим погоджується колегія суддів.

Крім вказаного, слід зазначити, що договором іпотеки укладеним між відповідачем та позивачем, передбачено обов'язок іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії.

Представник позивача стверджував, що на вселення осіб, зареєстрованих в даній квартирі, іпотекодержатель згоди не надавав.

Про відсутність такої згоди не заперечували і відповідачі, а отже, не спростували твердження позивача в цій частині.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Твердження представника апелянта про те, що доказів отримання повідомлення банку про виселення не має, а копії повідомлень, наданих позивачем, не підтверджують факту отримання їх відповідачами, є безпідставними з наступних підстав.

В матеріалах справи містяться копії повідомлень на ім'я відповідачів з вимогою звільнити в добровільному порядку помешкання протягом тридцяти днів після отримання.

На підтвердження факту їх отримання позивачем надано копії рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, направлених на адреси відповідачів - за адресою місця реєстрації: №706 на ім'я ОСОБА_3; №722 на ім'я ОСОБА_2; № 714 на ім'я ОСОБА_4.

Представник відповідача заперечував факт отримання з тих підстав, що у рекомендованих повідомленнях відсутні підписи отримувачів.

У відповідь на цю заяву, представник Банку надав суду лист Вінницької дирекції Українського державного підприємства зв'язку «Укрпошта» від 02.09.2014 року (№10-22-314) в якому вказується, що рекомендовані листи за вищевказаними номерами на ім'я ОСОБА_3, на ім'я ОСОБА_2 та на ім'я ОСОБА_4 надійшли на пошту 13.01.2014 року, і 13.01.2014 року зазначені листи були вручені сину ОСОБА_4 без розписки за їх отримання. За порушення порядку вручення рекомендованої кореспонденції та оформлення повідомлень про вручення, листоношу було притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Крім цього, в матеріалах даної справи є довідка від 28.06.2014 року видана ОСОБА_3 працівником відділенням поштового зв'язку №30 м. Вінниці, в якій зазначається, що 13.01.2014 року рекомендовані листи №722 та № 706 були вручені не особисто адресату.

Проаналізувавши вказані докази, колегія суддів вважає, що позивач дотримався вищезазначених норм права в частині направлення повідомлень відповідачів з вимогою виселитись в добровільному порядку, та вважає, що дані повідомлення були вручені відповідачам.

Загалом, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення, дотримався вказаних норм права, зробив відповідний висновок, з яким погоджується колегія суддів.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 308 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.09.2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: