АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4287/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Шклянка М.П.
Доповідач: Кравець В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючої - Кравець В.А.,

Суддів - Семенюк Т.А., Шиманського В.Й.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, встановлення порядку користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні спільною частковою власністю шляхом вселення у квартиру АДРЕСА_1, визначити конкретний порядок користування квартирою, виділивши йому у користування: ізольовану кімнату площею 23,3 кв.м.(кім.№2) та ізольовану кімнату площею 13,8 кв.м.(кім.№4); ОСОБА_1: ізольовану кімнату площею 16.6 кв.м.(кім.№1) та ізольовану кімнату площею 16,5 кв.м.(кім.№3), а місця загального користування залишити в загальному користуванні співвласників. Також просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. за порушення права користування і розпорядження спільною частковою власністю.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідач чинить перешкоди у користуванні його частиною квартири шляхом зміни дверних замків, що призвело до вимушеного проживання у друзів та знайомих.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року позов задоволено частково.

Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

Встановлено наступний порядок користування квартирою:

виділено у користування ОСОБА_2 житлові кімнати площею 23,3 кв. м. та 13,8 кв.м.;

виділено у користування ОСОБА_1 житлові кімнати площею 16,6 кв.м. та 16,5 кв.м.

Місця загального користування: кухню, ванну, вбиральню, коридор залишено у спільному користуванні співвласників квартири. Вирішено питання судового збору.

В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що ОСОБА_3 ніколи не перешкоджала проживанню позивача в квартирі, не забирала у нього ключі від квартири, не міняла замків у дверях. Позивачем не було надано необхідних належних доказів того, що відповідач чинить йому перешкоди в користуванні спірною квартирою, за захистом своїх житлових прав він не звертався ні до житлових органів, ні до органів міліції, не підтвердили цей факт і свідки-сусіди, до суду не надано жодного підтвердження того, що позивач не має ключів від квартири та не має змоги користуватися нею.

Крім того, для визначення запропонованого порядку користування житловим приміщенням не була призначена судово-технічна експертиза, для визначення, чи дійсно квартира складається з чотирьох житлових кімнат, чи не відбулися в квартирі переобладнання чи перепланування, тобто, не прийнявши до уваги заперечення, суд при винесенні рішення послався лише на представлену позивачем копію технічного паспорту від 2002 року.

Вважає, що, виділяючи у користування позивача 2 житлові кімнати, площею 23,3 кв.м та 13,8 кв.м, загальною площею 37,1 кв.м, яка не відповідає його частці у праві спільної часткової власності, суд порушив права іншого співвласника спірної квартири, тобто ОСОБА_1, і не обґрунтував, чому саме є допустимим перевищення виділеної позивачу житлової площі на 2 кв.м порівняно із його часткою у праві власності. На кожного з них повинно приходитися по 35,1 кв.м.

В судовому засіданні ОСОБА_1 скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач ОСОБА_2 та його представник проти скарги заперечували, просили рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав:

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні його власністю, тому обґрунтованим є позов в частині вселення та встановлення порядку користування квартирою.

Проте, в повній мірі з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст. 309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст.ст.213,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони стверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15.10.2009 року (а.с.5-7), яке залишене без змін ухвалою Верховного Суду України від 15.02.2010 року (а.с.8), спірну квартиру було визнано спільною сумісною власністю позивача і відповідача, визнано частково недійсним в Ѕ частині Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину спірної квартири. Тобто, сторонам на праві спільної часткової власності належить квартира - по Ѕ кожному.

Відповідно до технічного паспорту на житло від 18.0.2002 року (а.с.9,10) квартира складається із чотирьох ізольованих житлових кімнат площею 16,6 кв. м., 23,3 кв. м., 16,5 кв.м. і 13,8 кв. м. - загальною площею 130 кв.м, а житлова площа складає: 70,2 кв. метрів - частка позивача та відповідача у вказаній квартирі становить по 35,1 кв.м.

Згідно довідки по формі -3, виданої ОСББ «Вишняківська-9» №43 від 08.07.2014 року, у квартирі зареєстрована 1 особа (а.с.11), а саме: позивач ОСОБА_2

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 ставив питання про його вселення у спірну квартиру, оскільки відповідач чинить йому перешкоди у користуванні нею.

Згідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Умовами ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В силу ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358-ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи з цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

З матеріалів справи убачається, що відповідач зверталася до суду із позовом до ОСОБА_2 про виселення (а.с.68), постановою від 01.08.2003 року Дарницького РУ ГУ МВС України було відмовлено в порушенні кримінальної справи з приводу спорів щодо спільного житла (а.с.74,77).

Тобто, між сторонами існують спори щодо володіння та користування квартирою, а тому, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що позивачу чинять перешкоди, оскільки це доведено відповідними доказами, які в силу ст.57 ЦПК України є належними та допустимими у розрізі даного позову.

Крім того, із журналів судових засідань убачається, що відповідач визнає, що не бажає надати позивачу дублікати ключів, оскільки побоюється здійснення ОСОБА_2 повторних крадіжок, бійок, зараження хворобами, що, на думку відповідача, є у ОСОБА_2, виселення її з квартири та поселення позивачем своїх друзів, які звільнилися з місць позбавлення волі.

Порядок здійснення права спільної часткової власності встановлений статтею 358 ЦК України.

Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є у спільній частковій власності. За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом.

Відповідно до роз'яснень п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №29 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно ст. 155 ЖК України власника квартири не може бути позбавлено права користування жилим приміщенням крім випадків, передбачених законом.

У відповідності до ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Поряд з тим, висновок суду про задоволення позову в частині встановлення порядку користування квартирою є необґрунтованим, оскільки, виходячи з частки житлової площі, яка припадає на кожного в спірний квартирі, а саме: 70,2 :2 = 35,1 кв. м., то надання в користування позивачу кімнат розміром 23,3 кв.м та 13,8 кв. м. погіршить права відповідача, оскільки такий порядок не відповідає вимогам законодавства та матиме місце відступ від розміру жилої площі, що припадає на їхні частки в зазначеній квартирі в сторону зменшення, тоді як позивач отримає у користування на 2 кв.м жилої площі більше від жилої площі в квартирі, яка відповідає частці відповідача, що призведе до порушення її прав як співвласника щодо володіння та користування квартирою.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині визначення порядку користування жилим приміщенням, оскільки вимоги позивача порушують право відповідача.

Щодо іншої частини позовних вимог, які були задоволенні судом першої інстанції: вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою, то апеляційна інстанція погоджується з висновоком і в цій частині рішення підлягає залишенню без зміни.

В іншій частині рішення суду, зокрема відмова у стягненні моральної шкоди, не оскаржувалося, а тому є таким, що набрало законної сили.

Не заслуговують на увагу суду твердження апелянта щодо зменшення житлової площі у зв'язку із переплануванням квартири, оскільки доказів того, що таке перепланування було погоджено з відповідними державними органами надано не було , так як і доказів згоди на це позивача.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_3 ніколи не перешкоджала проживанню позивача в квартирі, є надуманими та безпідставними, оскільки матеріали справи, зокрема журнали судових засідань та заперечення відповідача проти позову, свідчать про протилежне.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення в частині встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 та про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року в частині встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 та виділення у користування ОСОБА_2 житлових кімнат площею 23,3 кв. м. та 13,8 кв.м.;

виділення у користування ОСОБА_1 житлових кімнат площею 16,6 кв.м. та 16,5 кв.м., залишення кухні, ванни, вбиральні, коридору у спільному користуванні співвласників квартири- скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цієї частини позову - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: