Оболонський районний суд міста Києва
Справа № 2-1614/2011
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2011 року Оболонський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Маринченко М.М.,

при секретарі Князік І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - Служба у справах дітей Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації, Оболонська районна у м.Києві державна адміністрація, про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07 вересня 1995 року недійсним, визнання права власності на ? частину вказаної квартири,

встановив:

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, уточненим в ході розгляду справи (а.с. 54-56), посилаючись на те, що 11 березня 1994 року, будучи неповнолітньою, стала співвласником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, оскільки квартира була приватизована.

На сьогоднішній день вона являється інвалідом з дитинства 2 групи і у неї немає житла. Сталося так, що батьки розлучені, проживають окремо, а вона в 16 років не мала можливості отримати паспорт громадянина України, оскільки ніде не була зареєстрована. 18 квітня 2007 року, коли їй було вже 18 років батько зареєстрував її за своєю адресою і вона нарешті змогла отримати паспорт громадянина України.

Власного житла у неї немає, тому що 07 вересня 1995 року квартира АДРЕСА_2 її матір'ю ОСОБА_3 була продана ОСОБА_2 04 грудня 2003 року квартиру за договором купівлі-продажу в рівних частинах придбали ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Про те, що вона була співвласником квартири та що квартиру було продано, вона дізналася лише у травні 2009 року.

Вказана угода не відповідає вимогам, закріпленим у Цивільному кодексі УРСР та Кодексі про шлюб та сім'ю України, які діяли на час укладення угоди.

Зокрема, відчуження квартири відбулося без згоди органу опіки та піклування, оскільки таку згоду опікунська рада надала 15 вересня 1995 року, тобто після підписання договору купівлі-продажу.

Крім того, відповідно до ст. 129 Кодексу про шлюб та сім'ю України опіка і піклування встановлюються державною адміністрацією районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчими комітетами міських, чи районних у містах, сільських, селищних Рад народних депутатів. Опікунська рада до зазначених органів не належить.

Також рішення опікунської ради підписане не головою опікунської ради, а іншою особою.

Також позивач зазначила, що в порушення вимог ст.227 Цивільного кодексу УРСР договір купівлі продажу не посвідчено нотаріусом.

На підставі викладеного позивач, на підставі ст. ст. 47, 48 Цивільного кодексу УРСР просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 07 вересня 1995 року, укладений між її матір'ю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на Українській біржі «Десятинна», оскільки він не відповідав вимогам закону та ущемлював права неповнолітньої дитини.

Також позивач просила, посилаючись на ст. 145 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 388, 392 Цивільного кодексу України, визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири.

Представник позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки до суду не повідомила.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість та зазначила, що продажем квартири займався батько позивача ОСОБА_7, який також був присутній на біржі при укладенні угоди. Угода була сторонами повністю виконана і на протязі багатьох років питання щодо її недійсності не поставало.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти задоволення позову також заперечувала, посилаючись на те, що її довіритель та його дружина ОСОБА_5 на законних підставах за договором купівлі-продажу від 04 грудня 2003 року, посвідченим нотаріально, придбали квартиру АДРЕСА_1, зареєстровані та проживають в ній разом з двома неповнолітніми дітьми, будь-які підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідач ОСОБА_5 до суду не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що заперечення ОСОБА_4 проти позову підтримує.

Представники третіх осіб проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що оспорюваний договір укладено відповідно до законодавства України. Також зазначили, що рішення опікунської ради відповідає вимогам законодавства того часу, необхідність проставлення гербової печатки на такому рішенні не передбачена, а саме рішення готується та реєструється у десятиденний термін з дня засідання комісії. В подальшому представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися та подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали даної справи та справи № 2-3948/10, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11 березня 1994 року (а.с.18) квартира АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира) на праві спільної сумісної власності в рівних долях належала ОСОБА_3 та члену її сім'ї (дочка) ОСОБА_1

За договором купівлі-продажу від 07 вересня 1995 року (а.с. 6), укладеного на Українській біржі «Десятинна», ОСОБА_3, яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (а.с. 79, 108), продала спірну квартиру ОСОБА_2, яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с. 58).

В подальшому, за договором купівлі-продажу від 26 грудня 1997 року (а.с. 49), посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Занудіною О.І., ОСОБА_2 продала спірну квартиру ОСОБА_9, яка, в свою чергу, за договором купівлі-продажу від 04 грудня 2003 року (а.с. 48), посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костенко Т.А., продала спірну квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які придбали її в рівних частках кожний.

За повідомленням Київського міського бюро технічної інвентаризації на даний час спірна квартира на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних долях на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2003 року (а.с. 120).

На час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 07 вересня 1995 року діяли норми Цивільного кодексу УРСР та Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ст. 60 Кодексу про шлюб та сім'ю України захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень.

Відповідно до ст. 78 Кодексу про шлюб та сім'ю України якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни та піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку та піклування.

Згідно зі ст. 129 Кодексу про шлюб та сім'ю України опіка і піклування встановлюються державною адміністрацією районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчими комітетами міських, чи районних у містах, сільських, селищних Рад народних депутатів.

Безпосереднє ведення справ по опіці і піклуванню покладається на відповідні відділи і управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах Рад народних депутатів, в тому числі й щодо осіб, які не досягли 18 років.

Органи опіки і піклування здійснюють свою діяльність відповідно до цього Кодексу і правил, що затверджуються у порядку, встановлюваному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.7 Правил опіки та піклування в Українській РСР, затверджених Міністром юстиції УРСР, Міністром освіти УРСР, Міністром охорони здоров'я УРСР, Міністром соціального забезпечення УРСР 15 липня 1971 року (далі - Правила), що діяли на час укладення оспорюваного правочину, для допомоги в роботі при органах опіки та піклування створюються опікунські ради з депутатів та представників громадськості , які очолюють члени виконавчих комітетів відповідних Рад депутатів трудящих.

Згідно з п. 31, 36 Правил, ст. 145 Кодексу про шлюб та сім'ю України опікуни і піклувальники мають право управляти майном підопічних в інтересах останніх. Опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових.

Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов'язань тощо.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог вищезазначених норм закону ОСОБА_3 06 вересня 1995 року звернулася до голови опікунської ради з заявою (а.с. 75), в якій просила надати дозвіл на продаж спірної квартири, співвласником якої являється її неповнолітня дочка ОСОБА_1, для придбання квартири поліпшеного планування з метою покращення житлових умов дитини.

Батько ОСОБА_1 - ОСОБА_7 також написав голові опікунської ради заяву (а.с.76) про те, що він не заперечує проти продажу спірної квартири та надав до опікунської ради довідку форми № 15 від 31 серпня 1995 року (а.с. 80) про те, що він надасть своїй неповнолітній дитині можливість користування жилим приміщенням по вул. Алмаатинській, 13 в м. Києві.

З довідки ЖЕК № 4 від 06 вересня 1995 року (а.с. 81) вбачається, що станом на зазначену дату ОСОБА_3 та її неповнолітня дочка ОСОБА_1 були зареєстровані в спірній квартирі.

Також до опікунської ради ОСОБА_3 було надано договір купівлі-продажу від 31 травня 1993 року (а.с. 82), укладений на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа», за яким ОСОБА_3 придбала трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3.

В цій квартирі, як пояснив представник позивача, позивач і проживала до укладення ОСОБА_3 договору від 24 жовтня 2000 року (а.с. 109), за яким вона продала вказану квартиру ОСОБА_11 та ОСОБА_12

З врахуванням наданих документів опікунська рада при Мінській районній Раді народних депутатів м. Києва дала згоду ОСОБА_3 на продаж спірної квартири, в якій її неповнолітня дочка ОСОБА_1 є співвласником, та на представництво інтересів неповнолітньої по даному питанню (а.с. 129). Вказана згода була оформлена відповідним рішенням опікунської ради від 15 вересня 1995 року № 270.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що вказане рішення підписане неуповноваженою особою, оскільки позивачем та її представником на підтвердження вказаної обставини не надано жодних доказів.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача та її представника на те, що при укладенні оспорюваної угоди згоди органу опіки та піклування не існувало, так як рішення опікунської ради прийнято 15 вересня 1995 року, тобто після укладення договору, оскільки з пояснень представників Служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації та Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації вбачається, що засідання опікунської ради та надання згоди на продаж спірної квартири відбулося до укладення договору, тоді як для виготовлення самого рішення потрібен певний час, у зв'язку чим його було оформлено пізніше.

Щодо посилань позивача та її представника на недійсність угоди у зв'язку з недодержанням нотаріальної форми, обов'язковість якої в даному випадку передбачена ст.227 Цивільного кодексу УРСР, суд зазначає, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Крім того, відповідно до положень ст. 128 Цивільного кодексу УРСР право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторони ж договору купівлі-продажу повністю виконали вказану угоду (продавець - отримав грошові кошти, звільнив квартиру, а покупець - вселився в квартиру та в подальшому продав її іншим особам).

На підставі вищевикладеного судом встановлено, що дозвіл на укладення договору купівлі продажу спірної квартири було надано уповноваженим органом з дотриманням вимог закону, оспорювана угода також була укладена з дотриманням вимог закону та не ущемлювала особисті чи немайнові права неповнолітньої ОСОБА_1, тому підстави для визнання її недійсною на підставі ст.ст. 47, 48 Цивільного кодексу УРСР відсутні.

На даний час позивач, відповідно до відмітки у паспорті (а.с. 130), з 12 травня 2007 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5. Вказана квартира на праві власності з 1995 року належить батьку позивача ОСОБА_7 (відповідно до його пояснень).

Також з пояснень представника позивача ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_3 на праві власності належить АДРЕСА_4, яку остання придбала в період з 1994 року по 1997 року.

Проте, подальші дії батьків позивача щодо купівлі-продажу нерухомого майна та нереєстрації неповнолітньої дочки не впливають на дійсність оспорюваного правочину.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу від 07 вересня 1995 року недійсним, та у зв'язку з тим, що судом встановлено, що ОСОБА_3 мала право відчужувати спірне нерухоме майно, відсутні й підстави для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на ? частину спірної квартири.

Крім того, позивачем пропущена передбачена ст. 257 Цивільного кодексу України позовна давність тривалістю у три роки для звернення до суду з зазначеним позовом, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Позивач, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3, проте до суду з зазначеним позовом звернулася лише 14 січня 2011 року.

З матеріалів справи № 2-3948/10 вбачається, що ОСОБА_1 14 квітня 2010 року зверталася до суду з позовом до ОСОБА_13 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним та визнання за нею права власності на ? частину вказаної квартири, проте ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2010 року вказану позовну заву залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою представника позивача ОСОБА_7 без поважних причин. Відповідно до ст. 265 Цивільного кодексу України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Представники третіх осіб та представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні заявили про необхідність застосування судом позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Підстави для визнання поважними причин пропущення позивачем позовної давності відсутні. Зокрема, позивачем не надано доказів того, що вона дізналася, що була співвласником спірної квартири та що її частку було продано лише у травні 2009 року.

Керуючись ст.ст. 47, 48, 128, 145, 227 Цивільного кодексу УРСР, ст. ст. 261, 265, 267, 388 Цивільного кодексу України, ст. ст.ст. 60,78, 129, 145 Кодексу про шлюб та сім'ю України, пунктами 7, 31, 36 Правил опіки та піклування в Українській РСР, затверджених Міністром юстиції УРСР, Міністром освіти УРСР, Міністром охорони здоров'я УРСР, Міністром соціального забезпечення УРСР 15 липня 1971 року, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», ст. ст. 10, 60, 88, 169, 212-215 ЦПК України,

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - Служба у справах дітей Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації, Оболонська районна у м.Києві державна адміністрація, про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07 вересня 1995 року недійсним, визнання права власності на ? частину вказаної квартири відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до апеляційного суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.М. Маринченко