АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4471/15 Головуючий: 1 інстанції
2) Справа: № 640/6114/15-ц ОСОБА_1
3) Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 січня 2011 року позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» задоволено. Звернуто стягнення згідно чинного законодавства за іпотечним договором № 15.55-00/07-Д102, укладеним 24.12.2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2, на предмет іпотеки, а сам: нежитлові приміщення 1-ого поверху № 12-1, 12-2, 12-3, 12-4 в літ. «А-5» загальною площею 123,3 кв.м., що розташовані по вул. Маршала Бажанова, 10, в м. Харкові, зареєстровані за ОСОБА_2 (заставна вартість на момент укладення договору яких складає 2 500 624,00 грн.) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 15.55-00/07-СК, укладеним 24.12.2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 у розмірі 10 795 704,09 грн. Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 1 700,00 грн. сплаченого позивачем судового збору та 120,00 грн. оплачених витрат на інформаціно-технічне забезпечення розгляду справи.

У квітні 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із заявою, в якій просив розяснити вищезазначене судове рішення, а саме: вказати, що судом було звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення 1-ого поверху № 12-1, 12-2, 12-3, 12-4 в літ. «А-5» загальною площею 123,3 кв.м., що розташовані по вул. Маршала Бажанова, 10, в м. Харкові та зареєстровані за ОСОБА_2, заставна вартість яких на момент укладення договору складала 2 500 624,00 грн., а також розяснити, що вказаним судовим рішенням грошові кошти з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» в розмірі 10 795 704,09 грн. не стягувались.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2015 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про розяснення заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 січня 2011 року відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_2 ставиться питання про скасування зазначеної ухвали судді районного суду, як незаконної, постановленої з порушенням норм цивільного процесуального законодавства, та постановлення нової ухвали про задоволення його заяви про розяснення вищезазначеного судового рішення.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на те, що на підставі ухваленого Київським районним судом м. Харкова заочного рішення від 17 січня 2011 року, судом 06.03.2012 року був виданий виконавчий лист № 2018/2-313/11/17, який позивач ПАТ «ВТБ Банк» безпідставно направив для виконання до Відділу примусового виконання рішень ДВС України та зазначив, що саме ОСОБА_2 згідно цього судового рішення має кредитну заборгованість перед банківською установою в розмірі 10 795 704,09 грн.

Відділом примусового виконання судових рішень було помилково та безпідставно відкрито виконавче провадження, оскільки насправді рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 січня 2011 року з відповідача ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 10 795 704,09 грн. не стягувались.

При цьому ДВС України у м. Києві має право здійснювати виконавчі провадження з сумою стягнення не менше 10 000 000 грн., а відтак виконавче провадження було відкрито помилково. Зі змісту рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 січня 2011 року, ухваленого по справі, вбачається, що саме позичальник ОСОБА_3 заборгував ПАТ «ВТБ Банк» грошові кошти в розмірі 10 795 704,09 грн., а щодо ОСОБА_2 було лише звернено стягнення на належне йому нерухоме майно, яке є предметом іпотеки (заставна вартість 2 500 624,00 грн.).

Відмовляючи в задоволенні його заяви про розяснення рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 січня 2011 року суд першої інстанції, виходив із того, що це рішення є чітким та зрозумілим, тоді як насправді з нього вбачається, що ПАТ «ВТБ Банк» має право стягнення суми кредитної заборгованості з ОСОБА_2, тоді як він лише передав своє майно в іпотеку банківській установі та повинен відповідати за виконання зобовязань боржника ОСОБА_3 виключно в межах вартості заставного майна.

Перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваної ухвали міськрайонного суду відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Відмовляючи у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про розяснення рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 січня 2011 року, ухваленого по справі, суд першої інстанції виходив із того, що вказане судове рішення є цілком зрозумілим, а відтак не потребує додаткових розяснень.

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду, оскільки цей висновок є правильним і таким, що ґрунтується на законі.

Статтями 1, 2, 3 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ЦПК України, якою визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, виключно в межах заявлених ними вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 208 ЦПК України судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, а у випадках, передбачених статтями 389-6 та 389-11 цього Кодексу, - постановленням ухвали.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким та зрозумілим.

Зрозумілість рішення суду полягає в тому, що його зміст чи резолютивна частина не припускає кілька варіантів тлумачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 221 ЦПК України в разі, якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, суд за їхньою заявою постановлює ухвалу, в якій розяснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Таким чином, законодавцем передбачена можливість суду, який ухвалив рішення у справі, розяснити своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту, у разі коли воно є неясним або розуміння якого викликає труднощі.

Питання про розяснення рішення вирішується ухвалою суду. В резолютивній частині ухвали суд розяснює, як саме слід розуміти ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, тобто тлумачить зміст написаного у рішенні. При цьому суд не може змінювати самого змісту рішення суду.

Суд може відмовити у розясненні рішення, якщо воно не припускає різного тлумачення, незрозумілість рішення зумовлена неуважністю прочитання тексту рішення, правовою безграмотністю.

Як розяснено в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до статті 221 ЦПК розяснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й розяснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в розясненні рішення.

Як зазначалося вище, заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 січня 2011 року були задоволені позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» щодо звернення стягнення за іпотечним договором № 15.55-00/07-Д102, укладеним 24.12.2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2, на предмет іпотеки, а сам: нежитлові приміщення 1-ого поверху № 12-1, 12-2, 12-3, 12-4 в літ. «А-5» загальною площею 123,3 кв.м., що розташовані по вул. Маршала Бажанова, 10, в м. Харкові, зареєстровані за ОСОБА_2 (заставна вартість на момент укладення договору яких складає 2 500 624,00 грн.) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 15.55-00/07-СК, укладеним 24.12.2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» та позичальником ОСОБА_3, у розмірі 10 795 704,09 грн.

Висновки районного суду, викладені в зазначеному рішенні, відповідають суті заявлених позовних вимог, є чіткими, конкретними, зрозумілими для їх сприйняття та не містять будь-яких розбіжностей чи різних варіантів тлумачення, що могло б ускладнити його реалізацію.

При цьому зазначеним судовим рішенням взагалі не вирішувалося питання про стягнення з відповідача ОСОБА_2, як майнового поручителя боржника ОСОБА_3, на користь ПАТ «ВТБ Банк» кредитної заборгованості останнього.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що в даному випадку суд першої інстанції своєю ухвалою від 09 квітня 2015 року обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про розяснення ухваленого районним судом по справі рішення за відсутності для цього правових підстав.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, наведених на її обґрунтування, то ці доводи апелянта є несуттєвими і не містять передбачених законом підстав для зміни чи скасування процесуального судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.

Таким чином, з огляду на викладене, та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно з моменту її проголошення, є остаточною й відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: