АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Побірченко Т.І., Шахової О.В.

при секретарі: Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Фінвесткор», Приватного підприємства «Шансор» про визнання договорів недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення моральної шкоди,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/11386/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Мальцев Д.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Фінвесткор» (далі по тексту - ПП «Фінвесткор»), Приватного підприємства «Шансор» (далі по тексту - ПП «Шансор») про визнання договорів недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення моральної шкоди.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що ПП «Фінвесткор» не мало права укладати оспорюваний договір, оскільки фінансова послуга, передбачена умовами цього договору, не включена до переліку фінансових послуг, визначених ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», а тому ПП «Фінвесткор» займається діяльністю, яка відповідно до чинного законодавства є забороненою. Крім того, у Державному реєстрі фінансових установ відсутні відомості про ПП «Фінвесткор», як фінансову установу, яка надає фінансові послуги, що свідчить про те, що дане підприємство не отримувало ліцензії на надання фінансових послуг. Також зазначає, що надання їй, як споживачу інформації про запропоновані послуги на платній основі є несправедливим у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

В судове засідання сторони не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 25 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ПП «Фінвесткор» укладено договір № 101588, відповідно до умов якого ПП «Фінвесткор» за згодою ОСОБА_1 зобов'язалось вчинити від її імені певні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики, зазначеної у додатку № 1 до даного договору, на підставі ст. 1046, 1048 ЦК України та на умовах діяльності програми «City Credit», що міститься в додатку № 2 до даного договору, який є невід'ємною частиною цього договору, у тому числі організовувати та проводити розподіл Фонду учасників, здійснити надання безвідсоткової позики на користь ОСОБА_1 за рахунок Фонду учасників, надавати інші послуги і здійснювати інші правочини, погоджені сторонами у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього (а.с.4-6).

Того ж дня між ОСОБА_1 та ПП «Шансор» було укладено договір № 101855, відповідно до умов якого ПП «Шансор» зобов'язалось за обумовлену плату надати інформаційні, консультаційні послуги та послуги з пошуку інформації (а.с.7).

Відповідно до п. 2 вказаного договору, вартість плати за надання послуг ПП «Шансор» погоджена сторонами і складає 10 500,00 грн.

Згідно квитанції № 12 від 25 листопада 2014 року ОСОБА_1 було сплачено 10 500,00 грн. в якості страхового платежу за вказаним договором (а.с.14).

Відповідно до акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 25 листопада 2014 року ПП «Шансор» були проведені інформаційно-консультаційні послуги, вартість яких становить 10 500,00 грн. Сторони претензій одна до одної не мають (а.с.10).

В січні 2015 року ОСОБА_1 порушила перед судом питання про визнання недійсними договору № 101588 від 25 листопада 2014 року, укладеного між нею та ПП «Фінвесткор», а також договору № 101588 від 25 листопада 2014 року, укладеного між нею та ПП «Шансор», застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення з ПП «Фінвесткор» та ПП «Шансор» солідарно моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що з метою отримання безвідсоткової позики вона сплатила ПП «Фінвесткор» грошові кошти у розмірі 10 500,00 грн., проте, вказаної позики вона не отримала. Крім того, виявилось, що відповідачі кредитних коштів не надають, а діяльність відповідачів ввела її в оману, оскільки програма «City Credit» формується виключно на коштах учасників, без залучення коштів ПП «Фінвесткор, крім того, вона мала на меті отримати позику, а не інформаційно-консультаційні послуги. Обґрунтовує свої вимоги тим, що діяльність відповідачів є пірамідальною схемою та нечесною підприємницькою практикою, а тому укладені договори не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживача» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

У відповідності до п. 4.7 договору № 101588 від 25 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПП «Фінвесткор», учасник заявляє, що отримав усі пояснення від представника підприємства, уважно прочитав та зрозумів усі визначення, умови та зміст даного договору і додатків до нього, що засвідчує своїм підписом.

Таким чином, підписуючи вказаний договір, ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на його умови та реалізувала право на вільний вибір контрагента та визначення умов договору.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введення в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

Аналіз п.7 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.

Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак. Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної» тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів.

Згідно п. п. 1.3, 1.5 договору № 101588 від 25 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПП «Фінвесткор» учасник доручив підприємству використовувати суми платежів для формування Фонду Учасників та його розподілу, а також здійснювати надання безвідсоткової позики на користь учасників програми «City Credit».

Умовами даного договору передбачено лише надання учасникам безвідсоткової позики за рахунок коштів Фонду учасників. Придбання будь-якого товару на користь учасника за рахунок Фонду учасників за умовами даного договору неможливе.

Відповідно до п. 5.1 додатку № 2 до вказаного договору підприємство надає безвідсоткову позику у безготівковій формі на розрахунковий рахунок, наданий Учасником, який отримав Рішення про надання безвідсоткової позики, протягом 30 (тридцяти) банківських днів після того, як Учасником будуть виконані всі вимоги цієї статті.

У відповідності до п. 4.1 додатку № 2 до договору № 101588 від 25 листопада 2014 року у відповідності до статті 1 договору підприємство організовує захід з розподілу Фонду учасників, коли Фонд учасників є достатнім.

Таким чином, укладений договір не є утворенням та розвитком пірамідальних схем у розумінні п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ПП «Фінвесткор» надає учасникам послуги на основі системи, кінцевим результатом якої на підставі угод з учасниками групи є отримання позики всіма учасниками, а учасники сплачують кошти саме за одержання послуги, яка споживається в процесі її виконання. Крім того, кожний учасник отримує позику відповідно до платежів, здійснених ним самим. Таким чином, відсутні підстави вважати, що діяльність відповідачів є пірамідальної схемою, а отже, відсутні підстави для застосування положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд першої інстанції, врахувавши відсутність ознак використання ПП «Фінвесткор» нечесної підприємницької практики та ведення позивача в оману під час укладення договору № 101588 від 25 листопада 2014 року, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання вказаного договору недійсним відповідно до положень ч. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Що ж стосується договору № 101588 від 25 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПП «Шансор», то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно п. 6 договору № 101588 від 25 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПП «Шансор», вбачається, що ОСОБА_1 своїм підписом підтвердила, що отримала усі необхідні коректно викладені пояснення від представника ПП «Шансор», уважно прочитала та зрозуміла договір, що засвідчила своїм підписом.

Згідно квитанції № 12 від 25 листопада 2014 року ОСОБА_1 було сплачено 10 500,00 грн. за договором 101855 від 25 листопада 2014 року.

Відповідно до акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 25 листопада 2014 року виконавцем були проведені інформаційно-консультаційні послуги, вартість яких становить 10 500,00 грн. Сторони претензій одна до одної не мають.

Позивачем не було доведено введення її ПП «Шансор» в оману та наявності передбачених ст. 230 ЦК України підстав для визнання вказаного договору недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору № 101588 від 25 листопада 2014 року та застосування наслідків недійсності правочинів.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що на момент укладення оспорюваних договорів вона була позбавлена можливості ознайомитись з їх змістом, їй не було відомо, що послуги за договором надаються без відповідної на те ліцензії та підприємницька діяльність ПП «Фінвесткор» має ознаки пірамідальної, а в укладенні договору між нею та ПП «Шансор» і сплаті коштів у розмірі 10 500,00 грн. взагалі не було необхідності, оскільки вказані обставини є безпідставними та не підтверджуються жодним із наданих доказів.

Також, є безпідставними посилання апелянта на несправедливість умов договору щодо надання їй, як споживачу інформації про запропоновані послуги на платній основі, оскільки підстави для визнання договору недійсним, передбачені ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (несправедливість умов) та ст. 19 цього Закону (введення споживача в оману та здійснення нечесної підприємницької практики) є взаємовиключними. Крім того, в позовній заяві ОСОБА_1 не посилалась на несправедливість умов договору як на підставу для визнання його недійсним.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволені вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму № 5 від 25 травня 2001 року, № 1 від 27 лютого 2009 року) надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

За п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

У ст. 1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» визначено поняття шкоди як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Відповідно до ст. 711 ЦК України шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень глави 82 цього Кодексу.

Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені параграфом 3 глави 82 ЦК України.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів діюче цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

В матеріалах справи відсутні докази того, що майну ОСОБА_1 було завдано шкоду або така шкода їй була завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з ПП «Фінвесткор» та ПП «Шансор» солідарно на користь ОСОБА_1 3 000,00 грн. моральної шкоди в порядку захисту прав споживачів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам позивача у сукупності з наданими доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстав для скасування рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Т.І. Побірченко

О.В.Шахова