АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4077/15
Справа № 623/494/15-ц Головуючий 1 інстанції: Вергун І.В.
Категорія: житлові Доповідач: Сащенко І.С. РІШЕННЯ
17 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:
головуючого - Сащенко І.С.
суддів: - Коваленко І.П., Довгаль А.П.,
за участю секретаря - Стрельченко В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: виконавчий комітет Ізюмської міської ради, ОСОБА_5, орган опіки та піклування Ізюмської міської ради Харківської області про визнання договору найму житла недійсним, визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та їх виселення,-
в с т а н о в и л а:
У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи: виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області, ОСОБА_5, орган опіки та піклування Ізюмської міської ради Харківської області про визнання договору найму житла недійсним, визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та їх виселення.
Зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом йому належить житловий будинок АДРЕСА_1.
В грудні 2005 року ОСОБА_4, який є його батьком, уклав з відповідачкою безстроковий договір найму спірного будинку, який був зареєстрований в Ізюмському міськвиконкомі. Незважаючи на те, що йому на час укладення спірного договору було 9 років, вказаний договір був укладений без згоди органу опіки та піклування.
Оскільки відповідачка та її діти протиправно користуються спірним житловим будинком, просив суд визнати недійсним договір найму жилого приміщення, визнати відповідачку разом з її неповнолітніми дітьми такими, що втратили право користування житлом і виселити відповідачку та її неповнолітніх дітей зі спірного будинку. Житло необхідно йому для власного проживання.
Відповідачка позов не визнала, посилаючись на те, що здійснила значну перебудову спірного будинку, та затратила значні кошти.
Треті особи виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області та орган опіки та піклування Ізюмської міської ради Харківської області в судове засідання не зявилися.
Третя особа - ОСОБА_5 позов визнав, просив задовольнити.
Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 квітня 2015 року позовну заяву ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір найму житлового приміщення - будинку АДРЕСА_1, укладений 22.12.2005 року між ОСОБА_4, від імені якого діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_3, зареєстрований виконавчим комітетом Ізюмської міської ради Харківської області 22.12.2005 року за №695, з моменту його вчинення. Визнано ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 і виселено без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження по справі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що договір найму був укладений з батьком позивача з умовою подальшого викупу спірного будинку. В судовому засіданні був відсутній представник органу опіки та піклування, який самоусунувся і залишив її багатодітну матір без належного захисту.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що при укладанні договору найму житлового будинку не була надана попередня згода уповноваженого органу опіки та піклування в звязку з чим договір найму житла є недійсним. Виходячи з цього ОСОБА_3 та її діти є такими, що втратили право користування вказаним житлом та підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Проте повністю з таким рішенням суду першої інстанції погодитися не можна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Встановлено, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори 11.08.2005 року належить житловий будинок АДРЕСА_1 ( а.с. 8-9 ).

22.12.2005 року між ОСОБА_4, від імені якого діяв його батько - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір найму жилого приміщення - будинку АДРЕСА_1, відповідно до якого було передано вказане нерухоме майно безоплатно та безстроково ( а.с. 10 ).

Згідно з ч.1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до ч.1 ст. 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст.ст. 158 та 162 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обовязки наймодавця і наймача та інші умови договору. Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Згідно ч.3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» ( в редакції на день укладення договору ) батьки або особи, які їх заміняють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

У п. 6.1 Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 р. №34/166/131/88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 року за № 387/3680, роз'яснено, що органи опіки та піклування вирішують питання збереження за неповнолітніми житла, а також щодо забезпечення житлом дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які закінчили навчально-виховні заклади і не мають житла.

Зважаючи на те, що під час укладення договору найму спірного житлового приміщення власник майна ОСОБА_4 був неповнолітнім, орган опіки та піклування при цьому залучений не був, суд першої інстанції визнав договір недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України та задовольнив позов в цій частині. При цьому судом обґрунтовано взято до уваги, що договір є безстроковим та виконується до цього часу, крім того, позивач у справі досяг повноліття у вересні 2014 року та в січні 2015 року звернувся до суду за захистом свого порушеного права, тому вважати, що він пропустив передбачені ст. 257 ЦК України строки для звернення до суду не можна.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Стаття 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, членів його сімї, інших осіб і розпоряджатись житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

ОСОБА_4 звернувся до суду з вимогою про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та вимогою про виселення всіх осіб з належного йому житлового будинку. При цьому ОСОБА_3 разом з неповнолітніми дітьми проживає в спірному житловому будинку з дня укладення договору найму 22.12.2005 року до цього часу.

Проте, задоволення позову про визнання такими, що втратили право на користування жилим приміщенням можливе лише у відношенні тієї особи, яка вже набула права користування конкретним житловим приміщенням, вселилась у нього у встановленому порядку, однак певний час без поважних на то причин у ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання.

Отже, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення є різними способами захисту права та не можуть застосовуватися одночасно.

За таких обставин ухвалене в справі судове рішення в частині задоволення позову про визнання ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 не можна визнати законним і обґрунтованим, відповідно до ст. 309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.4; 313, 316, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 квітня 2015 року в частині визнання ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 скасувати і позові в цій частині - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді