УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В., суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Коротуна В.М., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу відповідно до боргових розписок та за зустрічним позовом про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 04 жовтня 2011 року між ним і відповідачем укладено договір позики, згідно з яким він передав 33 000 гривень, які остання зобов'язалась повернути до 28 лютого 2012 року, про що надала розписку.

Оскільки відповідач грошові кошти в зазначений термін не повернула, просив стягнути з відповідача вказану суму боргу та судові витрати.

У липні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання боргового зобов'язання недійсним на підставі ст. 231 ЦК України, посилаючись на те, що вона з 01 квітня 2011 року перебувала у трудових відносинах з ПП ОСОБА_5 і працювала в магазині с. Клітище. ОСОБА_3 доставляв у цей магазин продукти та забирав виручку. Зарплата їй не виплачувалась і утримувалась позивачем як нестача за продані товари, незважаючи на те, що ревізії чи перевірки не проводились. Коли вона стала наполягати на розірванні трудового договору, ОСОБА_3 заявив, що сума нестачі складає 33 000 гривень і під психічним тиском, проти її волі 04 жовтня 2011 року заставив написати боргове зобов'язання на вказану суму.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 15 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 16 січня 2013 року, у задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Визнано боргове зобов'язання, дане ОСОБА_4 04 листопада 2011 року про повернення у термін до 28 лютого 2012 року 33 000 гривень боргу ОСОБА_3, недійсним.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та зазначив, що, крім укладеного 04 жовтня 2011 року договору позики на суму 33 000 гривень з обов'язком повернути гроші до 28 лютого 2012 року, відповідач 14 жовтня 2011 року надала розписку про отримання у позивача в борг коштів у розмірі 33 000 гривень із зобов'язанням повернути їх до 28 квітня 2012 року, у зв'язку з чим просив суд стягнути з відповідача на свою користь 80 250 гривень та судові витрати.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 19 березня 2014 року первісний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 кошти на виконання боргових розписок та зобов'язання від 04.10.2011 року та 14.10.2011 року в загальній сумі 80 250 гривень та судові витрати в сумі 802 гривні 50 копійок.

Зустрічний позов залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 19 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір позики від 04 жовтня 2011 року про повернення ОСОБА_4 в строк до 28.02.2012 року 33 000 гривень боргу ОСОБА_3

Вирішено питання про стягнення судового збору.

Вирішено питання про стягнення витрат на проведення судової експертизи.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений договір позики від 04 жовтня 2011 року та складена розписка від 14 жовтня 2011 року свідчать про отримання відповідачем коштів добровільно, без будь-якого психологічного тиску, у зв'язку із чим дійшов висновку про стягнення боргу з урахуванням передбачених договором позики штрафних санкцій у розмірі 25 %.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, апеляційний суд виходив з того, що згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 23 грудня 2014 року № 1/978 вирішити питання про те, чи здійснено написання цифри «1» перед цифрою «4» у даті розписки, не надається можливим, у зв'язку із чим визначив дату розписки саме 04 жовтня 2011 року, складену на підтвердження договору позики, у зв'язку із чим не вбачав підстав для стягнення коштів за розпискою від 14 жовтня 2011 року.

Разом з тим, встановивши, що відповідач особисто підписала боргову розписку, однак при цьому перебувала під психологічним тиском позивача, з приводу чого зверталася до правоохоронних органів, апеляційний суд дійшов висновку про визнання договору позики від 04 жовтня 2011 року недійсним на підставі ст. 231 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843269/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

За вимогами статей 213 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказаних вимог судом не дотримано.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844138/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844139/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передачу йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином. Після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання розписки від 04 жовтня 2011 року недійсною, ОСОБА_4 посилалася на вимоги ст. ст. 203, 215, 231 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843269/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843269/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою−третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_11_06/pravo1/VS090583.html?pravo=1> роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843269/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 57 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1819/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, ч. 4 ст. 60 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, ст. 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього.

Згідно з відомостями прокуратури Черняхівського району Житомирської області від 14 липня 2014 року ОСОБА_4 зі скаргами на неправомірні дії ОСОБА_3 протягом 2011-2014 років не зверталася (а. с. 242).

Висновок апеляційного суду про доведеність складання боргової розписки під впливом тиску ґрунтується на припущеннях, оскільки доказів фізичного чи психічного впливу на відповідача при складанні розписки матеріали цивільної справи не містять, як і не наведено доказів безпосереднього причинного зв'язку між психологічним тиском та волевиявленням сторони правочину щодо його підписання.

Вирішуючи спір, апеляційний суд викладеного не врахував та дійшов передчасного висновку про визнання недійсним договору позики на підставі ст. 231 ЦК України.

Поряд з цим, пославшись на висновок судово-почеркознавчої експертизи від 23 грудня 2014 року № 1/978, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність боргових зобов'язань за розпискою від 14 жовтня 2011 року, при цьому не врахував, що висновок не є категоричним і повинен оцінюватися судом за правилами, установленими ст. 212 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st212>.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

В.М. Коротун

О.В. Ступак