Справа № 461/3055/11 Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М.
Провадження № 22-ц/783/5128/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Іванової О.О.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника відповідача ПАТ «Дельта Банк» Шубака М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі представника Заставної Ольги Василівни на рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк», приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Кривицького Сергія Юрійовича, третя особа - орган опіки та піклування Галицького району м. Львова, про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, зобов'язання до вчинення дій, -

встановила:

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09 червня 2015 року вищевказаний позов задоволено частково. Визнано іпотечний договір № 13/112/І01/07-С від 11.10.2007 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кривицьким С.Ю. - недійсним. Зобов'язано приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кривицького С.Ю. скасувати реєстраційний запис № 3181 від 11.10.2007 року щодо реєстрації в Державному реєстрі іпотек, іпотеку квартири за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний № 10242461, та скасувати реєстраційний запис № 3182 від 11.10.2007 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо заборони відчуження квартири за цією ж адресою - АДРЕСА_1 реєстраційний № 10242461.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк».

ОСОБА_2 просить рішення суду в частині відмови у задоволені вимог про визнання кредитного договору недійсним скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким цю вимогу задовольнити, посилаючись на те, що рішення районного суду в цій частині є необґрунтованим та незаконним. Зокрема, апелянт зазначає, що кредитний договір не відповідає вимогам частинам 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і саме на ці обставини не звернув увагу районний суд.

Апелянт - ПАТ Дельта Банк» просить рішення районного суду в частині задоволення вимог скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволені вимог, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним, не обґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема, апелянт зазначає, що згоди органу опіки та піклування при укладені іпотечного договору не було потрібно, оскільки на час його укладення в квартирі, яка є предметом іпотеки, не була зареєстрованою,її одноособовим власником була іпотекодавець-боржник. Крім того, апелянт вказує, що ним була подана заява про застосування строку позовної давності, однак суд це залишив поза увагою.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу - представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги ОСОБА_2 та заперечення апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк», представника відповідача ПАТ «Дельта Банк» Шубака М.І. на підтримання апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк» та заперечення апеляційної скарги ОСОБА_2, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте повністю зазначеним вимогам рішення районного суду не відповідає.

Встановлено, що в травні 2011 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, та з урахуванням подальших змін та уточнень своїх вимог, просила визнати недійсними кредитний договір № 06/112-07-С від 11.10.2007 року та іпотечний договір № 13/112/І01/07-С від 11.10.2007 року, що зареєстрований у реєстрі за № 3181 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кривицьким С.Ю., зобов'язати приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кривицького С.Ю. скасувати реєстраційний запис № 3181 від 11.10.2007 року щодо реєстрації в Державному реєстрі іпотек, іпотеки квартири за адресою: АДРЕСА_1, кв., реєстраційний номер 10242461 та скасувати реєстраційний запис № 3182 від 11.10.2007 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо заборони відчуження квартири.

На обґрунтування своїх вимог покликається на те, що ПАТ «Кредитпромбанк» не мав права видавати кредит в іноземній валюті; банком у кредитному договорі не вказано, що має індивідуальну ліцензію на видачу валютних кредитів; укладаючи договір кредиту банк в порушення вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» не зазначив усіх даних, що стосується сукупної вартості кредиту, порушив її право споживача на необхідну, доступну та достовірну інформацію про кредит, не надав у письмовій формі інформації про проценти та переплату по кредиту, інформації про умови кредитування; на укладення іпотечного договору банк не мав дозволу органу опіки та піклування, а останній суперечить правам та інтересам її малолітньої дитини.

Посилаючись на викладене просила задовольнити її вимоги.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Встановлено, що 11 жовтня 2007 року між позивачкою та Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» укладено кредитний договір № 06/112/07-С (а.с. 11-17 т.1).

Відповідно до умов кредитного договору банк надав позивачу кредит в сумі 25 000 доларів США на споживчі цілі строком по 10 жовтня 2017 року включно, з процентною ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 13,55 % річних; що забезпеченням виконання зобов'язань за кредитним договором є іпотека квартири загальною площею 32,9 кв. м., житловою площею 17,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 згідно з іпотечним договором; порядок погашення кредиту - у розмірі 209 доларів США щомісячно у період з 01-го по 10-е число місяця.

В той же день, 11.10.2007 р. між зазначеними сторонами укладено іпотечний договір № 13/112/І01/07-С, де предметом іпотеки є квартира НОМЕР_1 загальною площею 32,9 кв. м., житловою площею 17,2 кв. м., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 (а.с.18-19 т.1).

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір-продажу прав вимоги, в тому числі і до ОСОБА_2 за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами (а.с.5-13), внаслідок чого ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20 квітня 2015 року замінено відповідача ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк» (а.с.96-97 т.2).

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і закону. Нормами ст.ст. 610-611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають передбачені законом наслідки.

Статтею 99 Конституції встановлено, що грошову одиницю України є гривня. При цьому Конституція не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмеження приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України.

Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст. 2 Закону «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47, 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу Національним Банком України на банківські операції та генеральних ліцензій установлюється також положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій. Письмових дозволів та ліцензій. Затверджених постановою правління НБУ від 17.07.2001 № 275, у п.5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення валютних операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з декретам Кабінету Міністрів.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України операції з валютними цінностями здійснюється на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, можна дійти до висновку, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з наданням кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог в пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлені межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дає стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п.1.5 положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою правління НБУ від 14.10.2004 № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або утримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою.

Відтак, у разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимога чинного законодавства України.

Щодо вимог пп. «в» п.4 ст.5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і суми надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Відтак, посилання апелянта на зазначену підставу - відсутність індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою, як підставою для визнання кредитного договору недійсним, є безпідставною.

В той же час, відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

З умов спірного кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях. А відтак оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. А з гідно ч. 4 цієї ж статті передбачено, що в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Згідно п.3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила), Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

З п.3.2. розділу 3 Правил, вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Колегія суддів, аналізуючи спірний кредитний договір, приходить до висновку, що у ньому не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які передбачені п.п.3.2, 3.4 розділу 3 вищевказаних Правил, не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, немає графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, їх частоту та обсяги, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, що є і визнані обов'язковими. Встановлено, що банком взагалі не надавався і окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача та графік погашення кредиту, в якому були б зазначені суми, що підлягали до сплати щомісячно, що є несправедливим по відношенню до споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки на погляд банку.

Таким чином, в порушення п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача», ПАТ «Кредитпромбанк» не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, повної орієнтовної вартості кредиту, графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, їх частоту та обсяги, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, чим було порушено вимоги чинного закону.

Таким чином, колегія суддів вважає, що банк не надав доказів, які б спростовували доводи позивачів в цій частині.

Відтак, враховуючи викладене та встановлені судом обставин, наданих сторонами доказів, дає підстави для висновку, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Враховуючи вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку, що при встановлених обставинах є всі підстави для задоволення позовних вимог позивачів у цій частині.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти

Підписуючи спірний договір, позивач ознайомлювалася з його змістом та умовами, почала сплачувала по ньому кошти на погашення кредиту

Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Отже трирічний строк позовної давності у спорі, що виник між сторонами, обчислюється з часу укладення спірного договору і закінчився 12 жовтня 2010 року.

З позовом позивач звернулась в травні 2011 року. Поважності причин не навела і заяв про його поновлення не подавала.

В той же час, Банк подав під час розгляду справи в суді першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності (а.с.243 т.1).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Таким чином, рішення районного суду в частині відмови у задоволені вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору за безпідставністю слід скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволені цієї вимоги відмовити за спливом позовної давності звернення до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Встановлено, що предметом іпотеки є квартира НОМЕР_1 загальною площею 32,9 кв. м., житловою площею 17,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане Державним нотаріусом Першої Львівської дернотконтори Семешко С.Б. та зареєстрованої у обласному Комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», реєстраційний № 10242461 та підтверджується витягом про реєстрацію права власності № 8547501 від 05.10.2005 року.

Таким чином, єдиним власником квартири, яка перебуває в іпотеці є ОСОБА_2

Матеріалами справи підтверджується, зокрема довідками з місця проживання про склад сім'ї, що на час укладення іпотечного договору в квартирі зареєстрованих осіб не було. Позивачка та її дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, були зареєстровані у зазначеній квартирі лише 26.06.2009 року, тобто після укладення іпотечного договору (а.с. 66, 67 т.1).

Згідно фотокопії паспорта позивачки, остання на час укладення іпотечного договору (з 13.07.1995 р.) була зареєстрованою в квартирі АДРЕСА_5 (а.с.104 т.1), а її чоловік - ОСОБА_10 - в квартирі АДРЕСА_4 (а.с.135-136 т.1). Дитина проживала з позивачкою за місцем реєстрації позивачки.

На час укладення оскаржуваного договору іпотеки ОСОБА_2 дала позикодавцю заяву-гарантію, що зобов'язується не реєструвати в квартирі, яка є предметом іпотеки, малолітніх, неповнолітніх дітей (а.с.134 т.1).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки та особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовитися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, як зазначено в ч.6 ст.203 ЦК, у протилежному випадку такий правочин є нікчемним.

Таким чином, єдиним власником квартири на час укладення спірного іпотечного договору була ОСОБА_2, вона та дитина не були зареєстровані в спірній квартирі, відтак майнові права неповнолітньої дитини на спіну квартиру відсутні.

За таких обставин передача нерухомості в іпотеку відбулася без порушень законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 червня 2015 року в частині відмови у задоволені вимог ОСОБА_2 щодо визнання недійсним кредитного договору скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволені вимог ОСОБА_2 відмовити.

В решті рішення районного суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

Левик Я.А.