У х в а л а

іменем україни

10 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Імпалс» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, компенсації за порушення термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою приватного підприємства «Імпалс», поданою ліквідатором Михайловським Сергієм Володимировичем, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до приватного підприємства «Імпалс» (далі - ПП «Імпалс»), в якому просила стягнути на її користь заборгованість з невиплаченої компенсації за невикористану відпустку в сумі 6 622 грн 24 коп., 2 000 грн компенсації за порушення строку її виплати та моральну шкоду в розмірі 3 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що перебувала у трудових відносинах з ПП «Імпалс», однак при звільненні їй не було виплачено належну компенсацію за невикористану відпустку.

Позивачка вказала, що в наказі про припинення трудового договору зазначено про належну до виплати компенсацію за невикористану відпустку за 83 дні, яка відповідачем нарахована, і після проведення всіх належних утримань податків і зборів сума до виплат становила 6 622 грн 24 коп., що підтверджується довідкою від 05 травня 2010 року.

У зв'язку з тим що компенсація за невикористану відпустку їй виплачена не була, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПП «Імпалс» в особі його ліквідатора на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 6 622 грн 24 коп. компенсації за невикористану відпустку, 300 грн на відшкодування моральної шкоди, а всього на загальну суму 6 922 грн 24 коп.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року апеляційну скаргу ПП «Імпалс» відхилено, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПП «Імпалс», мотивуючи свої доводи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, керувався вимогами ч. 1 ст. 47, ст. 83, ч. 1 ст. 116, 237-1 КЗпП України та, врахувавши роз'яснення, викладені у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з подальшими змінами), виходив із того, що належні позивачу при звільнені кошти у повному обсязі відповідачем не були виплачені, у зв'язку із чим дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з наказом від 05 травня 2010 року № 020-30 ОСОБА_3 звільнена з посади згідно з поданою заявою, в якому передбачено виплату компенсації за 83 дні відпустки (а. с. 4).

Згідно з довідкою, виданою ПП «Імпалс», заборгованість перед ОСОБА_3 станом на 05 травня 2010 року з невиплаченої компенсації за невикористану відпустку склала 6 622 грн 24 коп. (а. с. 5).

Як вбачається з матеріалів справи, Луцьким міськрайонним судом Волинської області були видані судові накази про стягнення з ПП «Імпалс» заборгованості з заробітної плати в розмірі 6 622 грн 24 коп., а саме: від 23 липня 2010 року, який скасований ухвалою цього ж суду від 31 січня 2012 року, та від 19 липня 2013 року, скасований судом 28 жовтня 2013 року (а. с. 6, 7, 9, 10).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2014 року позовна заява ОСОБА_3 до ліквідатора ПП «Імпалс» про стягнення заборгованості з заробітної плати задоволена частково. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 983 грн 23 коп. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а. с. 26).

Ухвалюючи рішення у справі за позовом, поданим у вересні 2014 року, суди виходили з того, що інших розрахунків, які б ґрунтувались на належних та допустимих доказах щодо виплати позивачці компенсації за невикористану відпустку, відповідач не надав та не спростував доводів позивачки; при цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність відповідачем включення вказаної компенсації за невикористану відпустку до суми, яка перерахована позивачці на підставі судового наказу від 27 травня 2010 року № 2н-878/10 в якості погашення заборгованості з заробітної плати.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

З огляду на викладене колегія суддів касаційного суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦК України повно, всебічно та об'єктивно встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та, врахувавши, що тягар доказування у трудових спорах покладається на власника, дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, оскільки відповідачем доводи позивача не спростовано, а виплата вказаної компенсації належними і допустимими доказами не доведена.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судом апеляційної інстанції прав відповідача та норм процесуального права є безпідставними, оскільки відповідач був присутній при розгляді справи у суді першої інстанції, а також належним чином повідомлений про розгляд справи в апеляційному суді.

Інші доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного підприємства «Імпалс», подану ліквідатором Михайловським Сергієм Володимировичем, відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана