РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/22045/14-ц

пр. № 2/759/1752/15

05 червня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Журибеди О.М.,

при секретарях - Павлишиній А.А., Дюрич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житлово-будівельний кооператив «ЖОВТЕНЬ-3» про стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до Житлово-будівельного кооперативу «ЖОВТЕНЬ-3» про стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідно до наказу № 10 від 03.10.2008 року, Житлово-будівельного кооперативу «ЖОВТЕНЬ-3», ОСОБА_1 з 03.10.2008 р. була прийнята на посаду Голови правління. 27.06.2014 року на підставі наказу відповідача № 1/1 від 27.06.2014 року позивача було звільнено із займаної посади за згодою сторін. За весь період перебування у трудових відносинах з відповідачем, а саме з 03.10.2008 р. по 27.06.2014 р., позивачу було надано щорічну основну відпустку на 24 календарних дні лише в 2013 році. Відповідач повинен був провести з позивачем остаточний розрахунок, а саме здійснити виплату грошової компенсації за невикористанні щорічні відпустки за наступні періоди:

- з 03.10.2008 р. по 03.10.2009 р. 24 календарних днів;

- з 03.10.2009 р. по 03.10.2010 р. 24 календарних днів;

- з 03.10.2010 р. по 03.10.2011 р. 24 календарних днів;

- з 03.10.2011 р. по 03.10.2012 р. 24 календарних днів;

- з 03.10.2013 р. по 03.10.2014 р. 18 календарних днів;

Загальна кількість днів невикористаних щорічних відпусток становить 114 календарних днів. Проте відповідач, грубо порушуючи чинне законодавство України та права позивача, необгрутовано, незаконно і протиправно при звільнені не виплатив грошову компенсацію за використанні 114 днів щорічних відпусток. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою надати розрахунок грошової компенсації за невикористанні дні щорічних відпусток, проте відповідач проігнорував вимоги, тому ОСОБА_1 самостійно здійснила розрахунок, відповідно до якого загальна сума грошової компенсації за невикористанні дні щорічних відпусток становить 7 546, 80 грн.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повній мірі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, аналізуючи наведені обставини, оцінюючи їх в сукупності та співставленні, бере до уваги наступне.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до наказу ЖБК «Жовтень-3» від 03.10.2008р. ОСОБА_1 призначено на посаду Голови правління з 03 жовтня 2008 року (а.с. 4).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частинами 3, 4 ст. 60 ЦПК України визначено, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно наказу ЖБК «Жовтень-3» про надання відпустки, ОСОБА_1 голові правління ЖБК «Жовтень-3», надано відпустку за період роботи з 3 жовтня 2012 року по 3 жовтня 2013 року, на 24 календарні дні з 09 вересня 2013 року по 02 жовтня 2013 року включно (а.с. 6).

Наказом № 1/1 від 27 червня 2014 року ОСОБА_1 27 червня 2014 року за угодою сторін згідно ст. 36 п. 6 КЗпПУ звільнено (а.с. 5).

Відповідно до розрахунку за невикористані дні щорічних відпусток (за період роботи з 03 жовтня 2008 р. по 27 червня 2014 р.), розмір середньоденної з/п за день 66, 20 грн., загальна кількість днів невикористаних щорічних відпусток 114 днів, загальна сума компенсації за невикористанні дні щорічних відпусток - 7 546 грн. (а.с. 8).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу .

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника (ч. 2 ст. 47 КЗпП України).

З наведеного вбачається, що, позивачем пропущено строк звернення до суду із зазначеним позовом, так як вона звернулась 26.12.2014 року, а звільнена була 27.06.2014 року.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В матеріалах справи відсутня первинна документація щодо відпусток співробітників, яка відповідно до Листа Міністерства праці та соціальної політики України № 140/13/116-10 від 13.05.2010 р. є обовязковою на кожному підприємстві, установі, організації, а саме графіки надання відпусток за кожен рік, заяви про надання відпусток, накази про надання відпусток, також немає табелів обліку робочого часу працівника та особової картки працівника, тому встановити точно, в які періоди позивач була у відпустці, скільки така відпустка тривала, а отже й визначити загальну суму невикористаних днів у відпустках неможливо.

Позивачем під час розгляду справи не ставилось питання про поновлення строків позовної давності.

Відповідно до норм трудового законодавства у робітника, яким була позивач, було право на відпустку, яке вона, будучи Головою ЖБК «Жовтень-3» мала можливість використати, але відповідно до її тверджень не використала в повному обсязі.

Таким чином, позивач, будучи на той час уповноваженою посадовою особою ЖБК, самостійно позбавила себе можливості використати право на відпустки в повному обсязі.

Разом з тим, не підлягає задоволенню і позов в частині відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 2371 КЗпП(набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначав, що внаслідок незаконних дій відповідача їй було завдано моральну шкоду.

Оскільки суду не надано доказів того, що діями відповідача були порушені законні права позивача, що призвело до її моральних страждань, то підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди немає.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Згідно зазначеної норми склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником відповідача ЖБК «Жовтень-3» надано до суду розрахунок витрат на правову допомогу на підставі договору № 64 від 19.02.2015 року на суму 4 141 грн. 20 коп. (а.с 59) та платіжні доручення (а.с. 60-62).

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що понесені відповідачем витрати на правову допомогу в розмірі 4 141 грн. підлягають стягненню з позивача на його користь.

Керуючись ст. ст. 40, 47, 116, 147, 148, 184, 233, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 57, 60, 79, 84, 88, 212 215 ЦПК України,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «ЖОВТЕНЬ-3» про стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Житлово-будівельного кооперативу «Жовтень-3» понесені витрати за надання правової допомоги в сумі 4 141 (чотири тисячі сто сорок одна) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ: