РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 534/570/14-ц

2/534/335/15

22.07.2015 року м. Комсомольськ

Комсомольський міський суд Полтавської області в складі :

головуючого судді Солохи О.В.

при секретарі Жуковій Н.А.

за участю: позивача не зявився, представника позивача ОСОБА_1 за довіреністю, відповідача - ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, за довіреністю, інші учасники - не зявилися, розглянувши у судовому засіданні в м. Комсомольську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Комсомольського міського нотаріального округу ОСОБА_11 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру, визнання договору купівлі-продажу від 13.01.2011 року недійсним та стягнення моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_12, які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_13 та ОСОБА_14, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Комсомольської міської ради, про відшкодування завданих збитків, усунення перешкод в користуванні квартирою та примусове виселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позов, в якому просив: визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, від імені ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, таким, що відбувся; визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4; визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_5 від 13.01.2011р. №151 посвідчений приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу ОСОБА_11М недійсним; стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.; стягнути з ОСОБА_4 42 230 грн. на користь ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в рівних частках по 14 077 грн. кожному, в рахунок повної сплати за квартиру АДРЕСА_3, у порядку виконання договору купівлі-продажу зазначеної квартири.

У подальшому позивач неодноразово уточнював позовні вимоги, в останній редакції просив суд:

- пункт 1 прохальної частини позовної заяви викласти в такій редакції: визнати договір купівлі-продажу №147 в буд.67 по вул. Леніна в м. Комсомольську укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, від імені ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 дійсним;

- в резолютивній частині позовної заяви виключити із списку відповідачів ОСОБА_15;

- визнати договір найму (оренди) житла укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_16 від 01.03.2013р. нікчемним та застосувати наслідки нікчемного правочину;

- визнати дійсним попередній договір, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у формі договору про наміри 31.03.2010р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 березня 2010 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_2, котрий діяв від імені та в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 договір про наміри, за яким в строк до 31 березня 2011 року зобовязались укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4. Проте ОСОБА_6 діючи від імені та в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 з ОСОБА_5 Позивач вважає, що його право порушено та належить до захисту, у добровільному порядку відповідачі вирішити спір не бажають, тому позивач змушений звернутися до суду.

Відповідач, ОСОБА_5, звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача ОСОБА_17 та із урахуванням остаточних уточнень просив:

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 майнову шкоду (збитки) в розмірі 25 000 грн.;

- зобовязати ОСОБА_4 ТА ОСОБА_12 не чинити перешкод в користуванні належної ОСОБА_5 на праві приватної власності квартири АДРЕСА_5;

- виселити ОСОБА_4 (05.08.1984р.н., ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії КО №893867, виданий 30 травня 2012р. Комсомольським МВ УМВС України в Полтавській області), ОСОБА_12 (24.07.1985р.н., ідентифікаційний номер НОМЕР_2, паспорт серії КО №628198, виданий 07.10.2005р. Комсомольським МВ УМВС України в Полтавській області), ОСОБА_13 (03.08.2006р.н.), ОСОБА_14 (28.03.2014р.н.) з квартири АДРЕСА_4, без надання їм іншого житлового приміщення.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_17 за первісним позовом позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зустрічний позов не визнав повністю. Позивач та відповідач за зустрічним позовом звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримував у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

ОСОБА_18, відповідач, у судовому засіданні позов визнав повністю.

Відповідачі ОСОБА_15, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 звернулися із заявою про розгляд справи без їх участі, просили постановити законне рішення.

ОСОБА_6, відповідач, до суду не зявився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги вважав безпідставними. Його представник до суду не зявився, що у контексті ст.169 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ОСОБА_5, відповідач та позивач по зустрічному позову, до суду не зявився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги за первісним позовом вважав безпідставними, зустрічний позов просив задовольнити повністю. Його представник у судовому засідання проти первісного позову заперечував повністю, зустрічний позов просив задовольнити у повному обємі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Комсомольського міського нотаріального округу ОСОБА_11 до суду не зявився, звернувся із заявою про розгляд справи без його участі.

Відповідач, за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_12 позовні вимоги не визнала повністю з підстав наведених у письмових поясненнях, просила суд розглядати справу без її участі.

Заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 31 березня 2010 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_2, котрий діяв від імені та в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 договір про наміри (а.с.15, т.1), за яким в строк до 31 березня 2011 року зобовязались укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4. Довіреності ОСОБА_2 та ОСОБА_10 на право від їх імені продати за ціною та на умовах на власний розсуд належні ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 частки квартири АДРЕСА_4, посвідчені приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстровані в реєстрі за № 2959, 2961, 2967 (а.с.19-21 т.1). ОСОБА_4 в день підписання договору передав ОСОБА_2 завдаток в розмірі 7000 доларів США (а.с.39, т1).

За приписами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 02.03.2015р. (а.с.106-109 т.2) залишеного в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.06.2015р.(а.с.261-262 т.2) визначено, що договір про наміри, укладений 31.03.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в силу ст.ст. 215, 220 ЦК України, є нікчемним, оскільки не був посвідчений нотаріально, окрім того, припинив свою дію, так як основний договір купівлі-продажу між сторонами так і не був укладений.

Наслідки невиконання попереднього договору передбачені ч.ч.2,3 ст. 635 ЦК України, які полягають в припиненні договору, якщо протягом строку встановленому в договору, основний договір не буде укладений, і відшкодування збитків.

Судом встановлено, що замість нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_2, який діяв від імені власників спірної квартири ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_9, 01.04.2010 р. був укладений договір позички приміщення квартири АДРЕСА_6 з ОСОБА_4 (а.с.18, т.1), на підставі якого останній і проживає в спірній квартирі на даний час.

Під час судового засідання встановлено, що згідно п. 1.4 договору позички приміщення від 01.04.2010р. його дія закінчилась 01.03.2013р.

Відповідно до ч.1 ст.827 ЦК України, за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

Як передбачено ст.832 ЦК України, позичкодавець має право на відчуження речі, яка передана ним у користування. До набувача речі переходять права та обов'язки позичкодавця (ч.1).

Користувач не має переважного права перед іншими особами на купівлю речі, переданої йому у користування (ч.2).

Під час дослідження доказів встановлено, що нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, позивачем надано не було, а договір позички приміщення квартири АДРЕСА_6 укладений ОСОБА_4 з ОСОБА_2 передбачав право користування квартирою та не передбачав виникнення прав власності на неї.

07 жовтня 2010 року за усним договором ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 видали довіреності ОСОБА_6 на право від їх імені продати за ціною та на умовах на власний розсуд належні ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 частки квартири АДРЕСА_4, посвідчені приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстровані в реєстрі за № 5889, 5890, 5891 (а.с.92-94, т.1).

Далі судом встановлено, що 13 січня 2011 року, ОСОБА_6, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на підставі довіреностей від 07 жовтня 2011 року, посвідчених приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованих в реєстрі за № 5889, 5890, 5891, продав ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_4. Договір купівлі-продажу, укладений ОСОБА_6 від імені та в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, був посвідчений приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрований в реєстрі за № 151 (а.с.91 т.1).

Згідно ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Відповідно до ст.1007 ЦК України довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.

Статтею 1003 ЦК України передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному.

Згідно ст.44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус під час посвідчення довіреності зобов'язаний встановити дійсні наміри кожного з учасників правочину, що здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін.

Суд вказує, що в довіреностях, виданих 21 липня 2009 року від ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на імя ОСОБА_2 та ОСОБА_10 та в довіреностях, виданих 07 жовтня 2010 року від ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на імя ОСОБА_6, чітко передбачені юридичні дії, які належало вчинити ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_6 від імені та в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, а саме: продати, за ціну та на умовах на власний розсуд, належну ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_6.

Суд не бере до уваги пояснення відповідача ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, видаючи на ім'я ОСОБА_6 довіреність від 07.10.2011 року в дійсності приховали угоду про передачу майна в заставу, як забезпечення виконання зобов'язань ПП «Горнотехсервіс», оскільки договір застави передбачає інший порядок укладення та має іншу правову природу, ніж довіреність, окрім того, такі доводи ОСОБА_2 не були ним доведені (не надано будь-яких договорів іпотеки та доказів реєстрації обтяження в Державному реєстрі іпотек) та не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Твердження відповідача ОСОБА_2 щодо зловмисної домовленості між покупцем ОСОБА_5 та представником ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 ОСОБА_6 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Суд зазначає, що на підставі укладеного договору купівлі-продажу позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_5, зареєстрував своє право власності на квартиру АДРЕСА_6 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.96-98 т1.).

За вимогами ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дано визначення, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів невиконання, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи вищенаведене суд не вбачає законодавчих підстав для визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4

Згідно приписів ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Оскільки протиправних дій зі сторони відповідачів за первісним позовом ОСОБА_4 судом не встановлено, то вимога щодо стягнення моральної шкоди не належить до задоволення.

Відмовляючи ОСОБА_4 у стягненні з відповідачів витрат на правову допомогу, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Позовна вимога ОСОБА_4, щодо стягнення з нього на користь ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в рівних частках по 14 077 грн. кожному, в рахунок повної сплати за квартиру АДРЕСА_3, у порядку виконання договору купівлі-продажу зазначеної квартири, не належить до задоволення, оскільки під час розгляду справи встановлено, що нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відсутній, а договір позички приміщення спірної квартири укладений ОСОБА_4 з ОСОБА_2 передбачав право користування квартирою та не передбачав виникнення прав власності на неї.

Щодо вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_4 про виключення в резолютивній частині позовної заяви із списку відповідачів ОСОБА_15, то зазначена вимога у силу ст.33 ЦПК України не належить до задоволення. Зазначеною нормою статті передбачено лише заміна неналежного відповідача.

При частковому задоволенні зустрічного позову суд виходив з наступного.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право володіти і користуватися своєю власністю.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як встановлено судом позивач за зустрічним позовом ОСОБА_19 володіє квартирою №147 в буд. №67 вул. Леніна в м. Комсомольську на законних підставах, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна (а.с.96-98 т1).

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Як визначено ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За нормами ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання.

Як встановлено судом договір позички приміщення спірної квартири укладений ОСОБА_4 з ОСОБА_2 (а.с.18 т.1) передбачав право користування квартирою та не передбачав виникнення прав власності на неї, термін вказаного договору закінчився 01.03.2013р. та в установленому законодавством порядку не продовжено. Інших документів, щоб надавали право ОСОБА_4 та його сімї користуватися спірною квартирою, суду не надано.

Згідно ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст.15 ЦК України).

У силу ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права.

Суд вважає, що право позивача за зустрічним позовом ОСОБА_19 на користування, розпорядження та володіння жилим приміщенням - квартирою №147 в буд. №67 вул. Леніна в м. Комсомольську, Полтавської області порушено та підлягає захисту за судовим рішенням.

Правовідносини, які склались між сторонами, відповідають вимогам ч.1 ст.321 ЦК України, згідно з якими право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).

Отже, приймаючи до уваги, що користування відповідачами за зустрічним позовом ОСОБА_5 спірним житлом без достатньої правової підстави, перешкоджає власнику (ОСОБА_5С.) вільно володіти, користуватися і розпоряджатися квартирою, а спосіб захисту порушеного права цілком відповідає вимозі ст.16 ЦК України, вимоги щодо усунення перешкод у здійснення позивачем права користуватися власністю та виселення осіб, які безпідставно зайняли жиле приміщення належать до задоволення.

Відмовляючи у вимозі стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 майнову шкоду (збитки) в розмірі 25 000 грн., суд виходив з вимог ч.2 ст.215 та ч.1 ст.216 ЦК України, враховуючи що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) та те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У судовому засідання представник позивача (ОСОБА_5С.) доказів реєстрації договору найму (оренди) житла, а саме: квартири АДРЕСА_7 (а.с.164 т.1), у житлово-експлуатаційній конторі та акту прийому-передачі квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_16 не надав.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_16 показав суду, що договір найму (оренди) житла, а саме: квартири АДРЕСА_7 між ним та ОСОБА_5 укладався, проте не був реалізованим і йому було повернуто завдаток у сумі 2 000 грн.

Інших доказів ні ОСОБА_5, ні його представником щодо отриманих збитків (упущеної вигоди) суду не надано.

Разом з тим суд також не вбачає підстав для задоволення вимоги позивач за первісним позовом ОСОБА_4 щодо визнання договору найму (оренди) житла укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_16 від 01.03.2013р. нікчемним та застосування наслідків нікчемного правочину.

Відповідно дост.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

У силу вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України інших належних і допустимих доказів сторони суду не надали.

Враховуючи вищевикладене, суд не знаходить підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_4 та вбачає підстави для часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_5

Долю судових витрат вирішено у відповідності до правил передбачених ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 88, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Комсомольського міського нотаріального округу ОСОБА_11 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру, визнання договору купівлі-продажу від 13.01.2011 року недійсним та стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_12, які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_13 та ОСОБА_14, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Комсомольської міської ради, про відшкодування завданих збитків, усунення перешкод в користуванні квартирою та примусове виселення задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_4 та ОСОБА_12 не чинити перешкоди в користування належної ОСОБА_5 на праві приватної власності квартири АДРЕСА_8.

Виселити ОСОБА_4, ОСОБА_12, малолітніх ОСОБА_13 та ОСОБА_14 з квартири АДРЕСА_8 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у сумі 480 грн. 80 коп.

У іншій частині зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_12, які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_13 та ОСОБА_14, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Комсомольської міської ради, про відшкодування завданих збитків, усунення перешкод в користуванні квартирою та примусове виселення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області через суд, що ухвалив рішення шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 29 липня 2015р.

Суддя підпис ОСОБА_20

Згідно з оригіналом.

Суддя О.В. Солоха