У х в а л а

іменем україни

22 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.І.,

суддів: Касьяна О.П., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Рівненської області від

7 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Позовні вимоги ТОВ «ФК «Вектор Плюс» мотивувало тим, що відповідач не виконує зобов'язання за кредитним договором, укладеним

20 грудня 2007 року із ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого згідно з договором факторингу від 28 листопада 2012 року, є ТОВ «ФК «Вектор Плюс», унаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 170 859 грн 81 коп. Між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 на забезпечення виконання умов кредитного договору було укладено договір іпотеки, предметом якого є належна відповідачеві на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Посилаючись на викладене, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» просило звернути стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності

ОСОБА_3, виселити останню з цієї квартири та зняти з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 4 вересня 2014 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 7 листопада

2014 року рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від

4 вересня 2014 року скасовано, позов ТОВ «ФК «Вектор Плюс» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості, що виникла у ОСОБА_3 за кредитним договором № 1701/1207/88-097 від 20 грудня 2007 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3, яка станом на 19 листопада 2013 року складала 18 999,20 доларів США (що в гривневому еквіваленті становить 170 859 грн 81 коп.), з яких 12 608,95 доларів США (в еквіваленті становить 100 783 грн 34 коп.) - заборгованість за тілом кредиту,

3 127,24 долари США (в еквіваленті становить 24 996 грн 03коп.) - заборгованість за відсотками, 3 263,01 доларів США (в еквіваленті 26 081 грн 24 коп.) - пеня, звернуто стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 34,3 кв. м, вартістю 114 390 грн. (що в еквіваленті становить 22 651 доларів США), яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом, на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду Рівненської області від 7 листопада 2014 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, і залишити в силі рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 4 вересня 2014 року, що було помилково скасовано.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2127/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами ст. 527 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843596/ed_2013_10_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

Судом установлено, що 20 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 1701/1207/88-097, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у сумі 15 000 доларів США, строком до 19 грудня 2017 року зі сплатою 11,9% річних.

У забезпечення виконання цього договору, між банком та ОСОБА_3 того ж дня було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого відповідач передала в іпотеку банку належну їй на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» (правонаступником ВАТ «Сведбанк») та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу № 15, за умовами якого банк відступив фактору свої права вимоги стягнення заборгованості за кредитними договорами, укладеними із боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі відповідних документів, у тому числі і за договором, укладеним із ОСОБА_3

Через неналежне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за договором кредиту щодо його повного і своєчасного погашення, у неї перед ТОВ «ФК «Вектор Плюс» утворилася заборгованість, розмір якої станом на 11 листопада 2013 року складає 18 999, 20 доларів США.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_218/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі

ст. 4 Закону України «Про заставу» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_20/ed_2014_10_30/pravo1/T265400.html?pravo=1> та/або предметом іпотеки згідно зі

ст. 5 Закону України «Про заставу» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_28/ed_2014_10_30/pravo1/T265400.html?pravo=1>, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами − резидентами України, в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_02_12/pravo1/T113206.html?pravo=1>.

Вирішуючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд апеляційної інстанції, урахувавши, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не встановлено, що іпотека припиняється, лише встановлено заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна, дійшов правильного й обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення вказаних позовних вимог.

Слід зазначити, що чинність вказаного Закону на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання, зокрема вказівки на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності вказаного Закону.

Такі висновки суду є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 15 квітня 2015 року у справі №6-46цс15.

Також є правильним висновок суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про виселення та зняття з реєстрації, виходячи із встановлених у справі обставин.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи на увагу не заслуговують і висновків суду не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду відповідає вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 7 листопада

2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: О.П. Касьян

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук