Справа № 466/1740/14 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/783/778/15 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Кабаля І.І.

при секретарі: Бадівській О.О.

за участю: ОСОБА_2, представників ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільно набутого майна,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільно набутого майна. Просить суд поділити майно, що є спільною сумісною власністю, а саме: квартиру АДРЕСА_1; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, яка закріплена для обслуговування будинку, за адресою АДРЕСА_2; автомобіль марки «Мітсубіші - Аутлендер 2,0 Спорт» реєстраційний номер НОМЕР_1 та наявні грошові вклади в банківських установах України на ім'я ОСОБА_5. Визнати за нею ОСОБА_2 право власності на: 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1; 1/2 ідеальну частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку закріплену для обслуговування будинку за адресою АДРЕСА_2; 1/2 частину автомашини марки «Мітсубіші - Аутлендер 2,0 Спорт» р. н. НОМЕР_1; 1/2 частину грошових вкладів в банківських установах України, які належать відповідачу ОСОБА_5 Свої вимоги вона обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем - ОСОБА_5 07 вересня 1985 року було укладено шлюб. Від подружнього життя у них народився син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1. 29 січня 1992 року шлюб між сторонами було розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу було зроблено запис № 43 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2. Даний шлюб був припинений внаслідок поспішних та помилкових оцінок власних взаємовідносин. Сторони, як колишнє подружжя, продовжували проживати разом, вели спільне господарство, підтримували інтимні стосунки, піклувалися один про одного, хоча після розірвання шлюбу в повторному шлюбі не перебувають. За час спільного проживання, після розірвання шлюбу, у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька ОСОБА_7. В даний час стосунки між сторонами напружені і в неї виникають сумніви, щодо подальшого проживання та користування спільно набутим майном, а тому звернулась до суду з даним позовом.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено повністю за безпідставністю вимог.

Дане рішення оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що прийнято при неповному з'ясуванні обставин справи, недоведеності обставин справи, які суд вважав встановленими, оскільки судом не взято до уваги пояснення свідків та позивачки, яка зазначала, що після розірвання шлюбу фактично продовжила спільно проживати з ОСОБА_5. Звертає увагу, що відповідач - ОСОБА_5 не зміг спростовувати доводів позивачки про спільне проживання подружжям. Також зазначає, що районним судом не було взято до уваги, те що факт наявності спільної праці ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на придбання квартири за адресою АДРЕСА_3, яка потім була обміняна на квартиру за адресою: АДРЕСА_4, підтверджується крім пояснень позивачки, також наданою нею копією трудової книжки, згідно якої вона з 1981 року по 1998 рік перебувала в трудових відносинах та отримувала доходи, які вносила у спільний з відповідачем сімейний бюджет, а також показами свідка ОСОБА_6

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2014 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволити повністю, а судові витрати стягнути з відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, представників ОСОБА_3, ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Районним судом встановлено, що 07 вересня 1985 року між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_5 було укладено шлюб.

29 січня 1992 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3, актовий запис № 43 (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась донька ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4, актовий запис №4015 у записі про батька вказано ОСОБА_5 (а.с.6).

21.06.1995 року між відповідачем ОСОБА_5 та гром. ОСОБА_8 було укладено договір міни, що посвідчений державним нотаріусом 3-ї львівської державної нотаріальної контори, на підставі якого у власність відповідачем набуто АДРЕСА_1 і на підставі якого ОСОБА_5 видано реєстраційне посвідчення Львівським МБТІ (а.с.93-94). На час укладання договору міни відповідач проживав за адресою - АДРЕСА_5 в той час, як позивач проживала за адресою АДРЕСА_6

Як встановлено судом, що згідно договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 31.12.2004 року відповідачу було подаровано батьком ОСОБА_9 житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 та проведено реєстрацію права власності на нерухоме майно про, що свідчить витяг № 6884199 від 31.03.2005 р. ( а.с.91) та видано 21.12.2005р. ОСОБА_5 державний акт про право власності на землю серії ЯБ № 348659 (а.с.92). ОСОБА_5 є власником будинку АДРЕСА_2 відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18.06.2010 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26542973 від 29.06.2010 р. реєстраційний № 1773739 (а.с. 87-88).

Відповідач ОСОБА_5 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу став 12.07.2012 р. власником автомобіль «Мітсубіші - Аутлендер 2,0 Спорт» р.н. НОМЕР_1 ( а.с. 123).

Допитаний в апеляційному суді свідок ОСОБА_10 , пояснив, що він є похресником ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та другом сина ОСОБА_11 і не знав що вони офіційно розлучені з 1992 року окрім того вказав, що літом 2014 року перевозив речі з АДРЕСА_6 де проживала позивачка в будинок на АДРЕСА_2 Однак доказів щодо спільного проживання сторін з 1992р. по 2014р. та участь позивача у набутті спільного майна не навів.

При прийнятті рішення щодо застосування ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, суд враховує, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5, після розірвання шлюбу з позивачкою перебував у іншому шлюбі з громадянкою ОСОБА_12, котрий було розірвано 12.11.1996 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5, актовий запис 643 (а.с. 86).

Колегія суддів вважає, щодо вимоги про визнання спільним майном квартиру АДРЕСА_1 то районний суд правильно зазначив що згідно вимог ч.2 ст. 13 Кодексу про шлюб та сім'ю (1969 р.), (котрий діяв на час придбання вказаної квартири 1995 р.), права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану

Відповідно до п. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Виходячи з наведеного не можна визнати правильним застосування судами норм статей ЦК України 2003 року та статей 62, 74 СК України для визнання за позивачем права власності на половину квартири, набутої до 1 січня 2004 року, без встановлення факту створення сторонами спільної часткової власності на квартиру та визначення ступеня участі в цьому позивача працею й коштами.

Колегія суддів вважає, що районний суд ухвалюючи рішення від 11 листопада 2014 року про відмову в задоволенні позову про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину майна правильно виходив із того, що спірні правовідносини між сторонами у справі виникли до набрання чинності СК України - до 1 січня 2004 року та позивачем не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки самі по собі факти придбання спірного майна та спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірного житлового будинку не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що позивачем не надано доказів щодо факту наявності спільної праці ОСОБА_2 та ОСОБА_5 для придбання спірного майна.

Згідно правового висновку Верховного суду України зробленим у справі №6-135цс13 майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Враховуючи ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення Верховного Суду України у справі про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна є обов'язковим для всіх суддів України при розгляді аналогічних справ щодо поділу майна, набутого до 01.01.2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Установлюючи наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази суд має свої дії мотивувати та враховувати що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 зареєстрована та є співвласником квартири за адресою АДРЕСА_6 та отримувала матеріальну допомогу по безробіттю та допомогу малозабезпеченій сім'ї впродовж 2002-2011 р.р., де в заяві на отримання такої вона зазначила, що розлучена, на аліменти не подавала, оскільки чоловік сім'єю не цікавиться, не знає де він знаходиться, ніякої грошової допомоги від нього не отримує та відсутність будь-якого майна.

Таким чином ОСОБА_2 не надала суду належні та допустимі докази спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу та придбання у вказаний період спірного майна за спільні кошти, та такі докази в матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів виходить із того, що при встановленні фактичних обставин справи, дослідження та оцінці доказів (ст. 212 ЦПК України) визначені норми матеріального права, які підлягають застосуванню для цих правовідносин, судом не було порушено норми процесуального чи матеріального права.

Враховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 11 листопада 2014 року без змін.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

І.І. Кабаль