АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4349/2015 Головуючий у першій інстанції - Кричина А.В.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2014 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року про відмову у забезпеченні позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22.12.2014 відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову. Вважає, що висновок суду про відсутність підстав для забезпечення позову не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Сторони в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності сторін, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що у грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просила стягнути солідарно з відповідачів грошові кошти в сумі 12 030 грн., у зв'язку з неналежним виконанням останніми взятих на себе зобов'язань.

В прохальній частині позовної заяви міститься також заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідачів в межах заявлених вимог.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що заявником не обґрунтовано причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, необхідність застосування саме такого виду забезпечення позову як накладення арешту на майно, що суперечить вимогам ст. 151 ЦПК України.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог частин 2, 3 ст. 151 ЦПК України, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Пункт 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України передбачає, що позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Крім того, ч. 3 ст. 152 ЦПК України імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п. 4 Постанови Пленуму від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заява позивача не містить обґрунтування причин, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності, а також не вказано інших відомостей, потрібних для забезпечення позову, зокрема даних про майно належне відповідачам, тощо.

Таким чином, вивчивши матеріали справи в їх сукупності та проаналізувавши відповідні норми процесуального права, а також врахувавши зміст позовних вимог, суд першої інстанції цілком правомірно дійшов висновку, що позивачем необґрунтовано та не наведено достатніх обставин та підстав для накладення арешту на майно відповідачів, необхідності вжиття судом саме такого заходу, та наявності підстав вважати, що невжиття цього заходу забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на законність і обґрунтованість постановленої ухвали не впливають.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена судом з додержанням вимог процесуального закону, а тому підстави для її скасування відсутні. При цьому, слід зазначити, що позивач не позбавлений права повторного звернення до суду з заявою про забезпечення позову.

Відповідно до п. 1 ст. 312 ЦПК України, підставами для відхилення скарги на ухвалу суду першої інстанції і залишення ухвали без змін є постановлення судом першої інстанції ухвали з додержанням вимог закону.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 312 п.1, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року про відмову у забезпеченні позову - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді