АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Доповідач - Пікуль А.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2015 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Побірченко Т.І.

ПоливачЛ.Д.

при секретарі Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 8 червня 2015 року у справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики

та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Криворучко Віктор Петрович, про визнання недійсним договору позики та розписки,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 8 червня 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Криворучко Віктор Петрович, про визнання недійсним договору позики та розписки задоволено частково.

Суд визнав недійсним договір позики, укладений 4 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучко ВікторомПетровичем, за реєстровим номером 918.

В задоволенні зустрічної позовної вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсною розписки від 4 жовтня 2013 року судом відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 у повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити повністю (т.2, а.с.187-195).

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників судового розгляду: ОСОБА_3, який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити, представника відповідача, Ковальова М.О., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

4 жовтня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П. за реєстровим номером 918 (т.1, а.с.163-164).

Відповідно до умов п.1 договору, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_4 у позику грошові кошти у розмірі 1 280 512 грн. із кінцевим терміном повернення не пізніше 4 грудня 2013 року.

4 жовтня 2013 року відповідачем ОСОБА_4 складено розписку про отримання грошових коштів у розмірі 1 280 512 грн. Зі змісту даної розписки також вбачається, у випадку якщо ОСОБА_4 чи треті особи спробують відмінити довіреність, визнати недійсним договір позики та/або заповіт, останній зобов'язується повернути позивачу суму грошових коштів у подвійному розмірі у десятиденний термін (т.1, а.с.6).

14 жовтня 2013 року адвокат Ковальов М.О. в інтересах ОСОБА_4 звернувся до ГУ МВС України в м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.355 КК України, за фактом неправомірних дій ОСОБА_3 та невстановлених досудовим розслідуванням осіб, що виразились у примушуванні ОСОБА_4 до підписання цивільно-правових угод.

1 листопада 2013 року за вказаною вище заявою у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за номером 0013440 зареєстровано кримінальне провадження за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.355 КК України (т.2, а.с.15).

За наведених обставин районний суд виходив з того, що між сторонами було укладено правочин (договір позики) без наміру створити наслідки, що випливають із цього правочину та відповідно даний правочин був фіктивним і повинен бути визнаний судом недійсним. Ознака фіктивності договору позики була властива діям обох сторін правочину. Відповідач довів суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

Враховуючи це районний суд відмовив у задоволенні первісного позову про стягнення заборгованості за договором позики та частково задовольнив зустрічні позовні вимоги - визнав недійсним договір позики.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки районного суду щодо підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

При вирішенні зустрічних позовних вимог районним судом допущене порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, що мало наслідком неправильне вирішення справи в цілому (в частині як первісного так і зустрічного позову).

Так згідно із встановленим ст. 11 ЦПК принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином суд не може встановлювати наявність чи відсутність порушення права без звернення особи, поданого відповідно до вимог процесуального закону.

Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

У даному конкретному випадку з матеріалів справи (зустрічна позовна заява, уточнення зустрічних позовних вимог, заперечення проти первісного позову) убачається, що свої зустрічні позовні вимоги про визнання договору позики та боргової розписки недійсними ОСОБА_4 обґрунтовував шляхом викладення обставин укладення оспорюваних договору та розписки під впливом фізичного насильства та психологічного тиску із посиланням на положення ст. ст. 203, 215, ч.1 ст. 231 ЦК України (т.1, а.с.51-57; 89-96; т.2, а.с.113-119).

Під час апеляційного розгляду представник ОСОБА_4, Ковальов М.О., підтвердив таку позицію свого довірителя та вказав, що останнім не було заявлено позовних вимог про визнання договору позики та боргової розписки недійсними з підстав фіктивності договору позики.

З огляду на викладене, районний суд у своїх висновках, що між сторонами було укладено правочин (договір позики) без наміру створити наслідки, що випливають із цього правочину та відповідно даний правочин був фіктивним і повинен бути визнаний судом недійсним, встановив наявність порушення права без звернення особи, поданого відповідно до вимог процесуального закону, чим порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Указані обставини, ураховуючи положення ст. 309 ЦПК України, дають суду апеляційної інстанції підстави для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення виходячи з наступного.

Як вже зазначено вище, свої зустрічні позовні вимоги про визнання нотаріально посвідченого договору позики та боргової розписки недійсними ОСОБА_4 обґрунтовує шляхом викладення обставин укладення оспорюваних договору та розписки під впливом фізичного насильства та психологічного тиску із посиланням на положення ст. ст. 203, 215, ч.1 ст. 231 ЦК України.

За правилом ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст.1051 ЦК).

Згідно з вимогами ч.1 ст. 231 ЦК правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 6 листопада 2009 року при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

У даному конкретному випадку підтверджуючи факт насильства ОСОБА_4 посилається на існування кримінального провадження №0013440 за заявою адвоката Ковальова М.О. в інтересах ОСОБА_4 від 1 листопада 2013 року (т.2, а.с.15) та кримінального провадження №0000694 від 12.11.2013 року (т.2, а.с.23).

З наданих суду копій матеріалів кримінального провадження убачається, що вони складаються з показань ОСОБА_4 (т.2, а.с.14-107). Жодних свідчень інших осіб на підтвердження факту насильства стосовно ОСОБА_4 та схиляння його шляхом насильства до укладення оспорюваних договору і розписки матеріали кримінального провадження не містять. Жодній особі про підозру у вчиненні насильства чи інших протиправних дій в рамках кримінального провадження не повідомлено.

Допитані районним судом у якості свідків матір та брат ОСОБА_4 також не дали показань, що вони особисто були свідками насильства. Всі обставини їм відомі виключно зі слів самого ОСОБА_4

Таким чином у розпорядженні суду немає жодних прямих доказів на підтвердження факту укладення ОСОБА_4 оспорюваних договору та розписки під впливом фізичного насильства та психологічного тиску. Доводи самого ОСОБА_4 у цій частині іншими доказами не підкріплюються, а відповідно до положень ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи вищенаведене у сукупності із обставинами, викладеними ОСОБА_3 у його поясненнях правоохоронним органам 14 листопада 2013 року (т.2, а.с.18-19), обставинами розшуку ОСОБА_4 його матір'ю та його повернення, а також ураховуючи, що звернення ОСОБА_4 до правоохоронних органів з повідомленням про факт насильства відбулося більш ніж через місяць після застосування такого насильства (відповідно до змісту повідомлення), суд приходить до висновку, що звернення ОСОБА_4 до правоохоронних органів є намаганням штучно створити докази з метою оспорювання нотаріально посвідченого правочину.

З огляду на викладене підстав для визнання нотаріально посвідченого договору позики та боргової розписки недійсними, як укладених ОСОБА_4 під впливом фізичного насильства та психологічного тиску, судом не встановлено. Тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Водночас позовні вимоги ОСОБА_3, які базуються на існуванні між сторонами правовідносин договору позики, підтверджених нотаріально посвідченим договором позики від 4 жовтня 2013 року на суму 1 280 512 грн. (т.1, а.с.4-5) та розпискою ОСОБА_4 про отримання указаної суми 4 жовтня 2013 року (т.1, а.с.6), підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

За правилом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. п. "б" п. 2 Договору позики повернення суми позики має бути здійснене не пізніше 4 грудня 2013 року включно.

Доказів виконання позичальником своїх зобов'язань за договором позики у розпорядженні суду немає.

Таким чином вимоги ОСОБА_3 про стягнення: суми позики у розмірі 1 280 512 грн.; трьох процентів річних за період з 4 грудня 2013 року по 5 лютого 2015 року (429 днів прострочення) у розмірі 45 151 грн. 20 коп. (1 280 512 : 100 х 3 = 38415,36 : 365 х 429); інфляційних втрат за період з 4 грудня 2013 року по 1 січня 2015 року у розмірі 326 452 грн. 74 коп. (1 280 512 х 1,255 (сукупний індекс інфляції за означений період) - 1 280 512 грн.) є законним і обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Водночас позовні вимоги про стягнення процентів за користування коштами у розмірі 155 029 грн. 70 коп. не можуть бути задоволені судом, оскільки п.п. "а" п. 2 Договору позики встановлено, що позика є безпроцентною.

При задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 за правилом ст. 88 ЦПК з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 481 грн. (3654 + 1827; т.1, а.с.1; т.2, а.с.199).

Керуючись ст.303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 8 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 652 115 грн. 94 коп. (Один мільйон шістсот п'ятдесят дві тисячі сто п'ятнадцять грн. 94 коп.) в рахунок погашення боргу, в тому числі: 1 280 512 грн. 00 коп. основного боргу; 45 151 грн. 20 коп. - три проценти річних; 326 452 грн. 74 коп. інфляційних втрат, та 5 481 грн. (П'ять тисяч чотириста вісімдесят одну грн.) на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору, а всього: 1 657 596 грн. 94 коп. (Один мільйон шістсот п'ятдесят сім тисяч п'ятсот дев'яносто шість грн. 94 коп.).

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Т.І. Побірченко

Л.Д.Поливач