Справа № 347/1995/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2320/2015
Головуючий у 1 інстанції Бельмега М. В.
Суддя-доповідач Вакарук В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді: Вакарук В.М.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.,

секретаря: Драганчук У.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Косівської районної державної адміністрації про виселення, за апеляційною скаргою представника ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Косівського районного суду від 18 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило суд ухвалити рішення, яким виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та (або) проживають у житловому будинку, який є предметом іпотеки та розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги позивач обгрунтував тим, що рішенням Косівського районного суду від 27.10.2011 року в рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором, що був укладений 31.08.2007 року між банком та ОСОБА_2, вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за зазначеною адресою та земельну ділянку на якій розміщений вказаний житловий будинок, шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» вказаного предмету іпотеки з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням прав ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Рішенням Косівського районного суду від 18.12.2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Косівської районної державної адміністрації про виселення - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.02.2015 року рішення Косівського районного суду від 18.12.2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 разом з малолітніми ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 з житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 без надання їм іншого житла.

Ухвалою ВССУ від 16.09.2015 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, рішення апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі на рішення Івано-Франківського міського суду від 18.07.2014 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, зазначає, що виходячи з вимог закону України «Про іпотеку», житлового кодексу Української РСР позивачем була повністю дотримана процедура, що передує виселенню. Також апелянт вказував, що застосувавши до даних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд не врахував, що на правовідносини, які виникли між сторонами, вищеназваний закон не поширюється, оскільки вони виникли до набрання чинності даним законом.

З цих підстав рішення суду першої інстанції, апелянт просив скасувати, та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_9 вимоги скарги заперечив, представник апелянта в судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Вислухавши доповідача, пояснення представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини випливають із встановлених обставин, 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Цим вимогам закону рішення суду в повному обсязі не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції виходив із того, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно.

З таким висновком колегія суддів не погоджується.

З матеріалів справи вбачається, що 31 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 15 тис. доларів США, строком до 31 серпня 2017 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банк та ОСОБА_2 31 серпня 2007 року уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок (квартира), який розташований за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_2 на праві власності.

Рішенням Косівського районного суду від 27 жовтня 2011 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - (вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами) та земельну ділянку, на якій розміщений житловий будинок, який є предметом іпотеки шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» вказаного предмету іпотеки із укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Відповідно до довідки, виданої від 25 червня 2013 року виконкомом Старокутської сільської ради, до складу сім'ї ОСОБА_2 входять: чоловік - ОСОБА_3, син - ОСОБА_4, син - ОСОБА_5, невістка - ОСОБА_6, онук - ОСОБА_7

Згідно повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 13 травня 2014 року вбачається, що банк надіслав відповідачам вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення.

У відповідності до вимог ч.1,2 статті 39 Закону України ''Про іпотеку''в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Дана правова позиція узгоджується із судовою практикою, що викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справах № 6-1892цс15, № 6-875цс15, які в силу ст.360-7 ЦПК мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Встановлено, що передана в іпотеку квартира, яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

За таких обставин, хоча рішенням суду першої інстанції по суті правильно відмовлено у задоволенні позову про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення, але не вірно застосовано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Таким чином, порушення норм матеріального та процесуального права, призвели до ухвалення незаконного рішення, у зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів без надання їм іншого постійного житла на підставі статті 109 ЖК УРСР та статей 39,40 Закону України «Про іпотеку».

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «Приватбанк» задовільнити частково, рішення Косівського районного суду від 18 грудня 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Косівської районної державної адміністрації про виселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене

в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: В.М. Вакарук

І.В. Бойчук

Л.В. Ясеновенко