У х в а л а

іменем україни

10 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед», треті особи: відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Житомирі, прокуратура м. Житомира, про відшкодування шкоди,

за касаційною скаргою іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 09 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, який у процесі розгляду справи уточнив, та остаточно просив стягнути з відповідача втрачений заробіток в сумі 15 266 грн 97 коп. та компенсацію за його несвоєчасну виплату в розмірі 28 096 грн 05 коп.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що працював на підприємстві з іноземними інвестиціями «Кока-Кола Аматіл Україна Лімітед», правонаступником якого є іноземне підприємство «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» (далі - ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед»), на посаді торгового представника відділу продажу з 04 липня 1997 року. 21 серпня 1997 року під час виконання ним трудових обов'язків потрапив у дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП), внаслідок якої отримав виробничу травму.

Вказав, що згідно з рішенням медико-санітарної експертної комісії від 26 травня 1998 року йому встановлена ступінь втрати професійної працездатності 60 % та ІІ група інвалідності. Проте на порушення вимог Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, в установах та організаціях, відповідач не здійснив розслідування нещасного випадку та не склав акт форми Н-1, в результаті чого позивачу не визначали розмір втрати заробітку внаслідок каліцтва і не здійснювали його виплати. Тільки на виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 червня 2013 року відповідач склав акт форми Н-1 від 08 серпня 2013 року № 01-13 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, згідно з яким Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Житомирі почались здійснюватись виплати з 2011 року.

У зв'язку з вищевикладеним просив задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ПП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у вигляді втраченого заробітку в сумі 15 266 грн 97 коп., а також компенсацію втрати частини грошових доходів через порушення строків їх виплати у сумі 28 096 грн 05 коп.

Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26 грудня 2014 року стягнуто з ПП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» в дохід держави судовий збір в сумі 433 грн 63 коп.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 09 лютого 2015 року апеляційну скаргу ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» відхилено, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед», мотивуючи свої доводи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, виходили з того, що вина відповідача була встановлена тільки у 2013 році та підтверджується актом від 08 серпня 2013 року № 01-13 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, та, врахувавши розрахунок, який міститься у звіті аудиторської фірми «Стандарт», дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача суми втраченого заробітку та грошової компенсації, пов'язаної із його несвоєчасною виплатою, оскільки право на звернення до суду із позовом про відшкодування витрат, передбачених, зокрема, положеннями ст. 456 ЦК УРСР 1963 року, ст. 11 Закону України «Про охорону праці», ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила), виникає у позивача з моменту встановлення вини власника, оскільки їх відшкодовує підприємство, відповідальне за шкоду.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html>, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 з 04 липня 1997 року працював на посаді торгового представника відділу продажу Житомирської філії підприємства з іноземними інвестиціями «Кока-Кола Аматіл Україна Лімітед», правонаступником якого є ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед», що підтверджується записами в трудовій книжці позивача, а також копіями наказів по підприємству (а. с. 35, 126, 127).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03 червня 2013 року встановлено, що 21 серпня 1997 року сталася ДТП за участю позивача, внаслідок якої останній під час виконання ним своїх обов'язків отримав виробничу травму.

Крім того, зазначеним рішенням зобов'язано відповідача скласти акт про нещасний випадок на виробництві відповідно до Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232 (а. с. 41).

Відповідно до акта форми Н-1 від 08 серпня 2013 року № 01-13 ОСОБА_3, керуючи автомобілем відповідача, під час виконання трудових обов'язків 21 серпня 1997 року потрапив у ДТП, внаслідок якої отримав тілесні ушкодження. Причинами нещасного випадку визначено порушення позивачем правил дорожнього руху та недоліки під час навчання безпечним прийомам праці, у тому числі відсутність проведення інструктажу, відсутність проведення медичного обстеження (а. с. 6-9).

У зв'язку з отриманою виробничою травмою ОСОБА_3 за висновком МСЕК від 26 травня 1998 року визнаний інвалідом ІІ групи та йому визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60 %, а з 10 грудня 2011 року позивачу була встановлена інвалідність ІІІ групи (а. с. 11, 12, 41).

Вперше акт про нещасний випадок на виробництві був складений відповідачем 21 серпня 1997 року, проте в ньому було зазначено, що нещасний випадок трапився тільки за вини позивача.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що оскільки вперше вина відповідача у заподіяній шкоді позивачу встановлена за актом форми Н-1 від 08 серпня 2013 року № 01-13 (виданого на підставі рішення суду), то саме з цього часу у позивача виникає право на відшкодування шкоди.

Статтею 455 ЦК Української РСР в редакції 1963 року передбачено, що в разі заподіяння каліцтва або ушкодження здоров'я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров'я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо).

Відповідно до ст. 456 ЦК Української РСР та п. 1 Правил (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці.

Відшкодування шкоди на час встановлення стійкої втрати працездатності проводилось власником на підставі зазначених вимог Закону та Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, а з 01 квітня 2001 року Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»).

Із роз'яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що за вимогами про продовження платежів виплати провадяться за весь попередній час, протягом якого належало відшкодовувати шкоду, без обмеження будь-яким строком (з дня закінчення попередніх виплат вимоги про їх продовження задовольняються за умови, що МСЕК (а у відповідних випадках - судово-медична експертиза) підтвердила втрату працездатності та її відсоток за цей період). В інших випадках виплати, призначені, але своєчасно не одержані потерпілим або особою, яка має право на їх одержання, а також вимоги про перерахунок (наприклад, за відсотком втрати працездатності) сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років.

Таким чином, право на отримання відшкодування шкоди позивач мав з часу встановлення стійкої втрати працездатності - з 26 травня 1998 року (первинний огляд у МСЕК, якою встановлено 60 % втрати професійної працездатності).

За викладених обставин, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не надали належної оцінки фактичним обставинам справи, правам та обов'язкам сторін, з урахуванням правовідносин, що між ними виникли, не врахували положень вищевказаних норм та дійшли помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 втраченого заробітку та компенсацію втрати частини грошових доходів через порушення строків їх виплати з травня 1998 року, не звернувши уваги на те, що позов з відповідними вимогами був заявлений у квітні 2014 року, тобто не врахували роз'яснень, викладених у п. 22 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України щодо задоволення таких виплат за час, що не перевищує трьох років, а тому відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 09 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана