УХВАЛА

іменем україни

4 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2010 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 14 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 55 500 доларів США зі сплатою 13 % річних з кінцевим строком повернення до 3 вересня 2022 року. Умовами цього договору передбачено право кредитора ініціювати зміну розміру процентів та комісій у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України. У зв'язку з підвищенням облікової ставки Національного банку України, зростанням вартості грошових ресурсів на міжбанківському кредитному ринку України, на підставі рішення Управляючого комітету роздрібного бізнесу банку, ним піднята відсоткова ставка за кредитним договором від 14 червня 2007 року до 15 % річних з 20 жовтня 2008 року, про що позичальника було повідомлено листом від 7 жовтня 2008 року. З 28 листопада 2008 року позичальник сплачував відсоткову ставку за кредитом у підвищеному розмірі, що свідчить про те, що він фактично погодився на зміну умов договору щодо її підвищення.

Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 14 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1, належна йому на праві власності. Оскільки позичальник зобов'язання за кредитним договором не виконував, утворилась заборгованість у розмірі 87 937 доларів 55 центів США та 58 454 грн 96 коп., що в загальній сумі в гривневому еквіваленті становить 761 339 грн 80 коп. 7 жовтня 2013 року банк у порядку ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» направив позичальнику вимогу про виселення з квартири, предмета іпотеки, однак позичальник її не виконав.

Ураховуючи наведене, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 червня 2007 року звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки та виселити відповідача з квартири, яка є предметом іпотеки.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2013 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Звернуто стягнення на заставлене, згідно договору іпотеки від 19 червня 2007 року, майно, що належить ОСОБА_3, а саме: квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на це вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, для задоволення грошових вимог ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі 87 937 доларів 55 центів США, та 58 454 грн 96 коп. Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, допустив заборгованість. У порядку ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» позичальнику була направлена вимога про виселення з квартири, яка є предметом іпотеки. Оскільки у встановлений законом термін позичальник не виконав цю вимогу, подальше його проживання у спірному будинку порушує права позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що ПАТ «Укрсоцбанк» не погоджено з відповідачем збільшення процентної ставки, тому розмір визначеної заборгованості за кредитним договором не відповідає його умовам, а тому не може бути підставою для задоволення вимог кредитора та звернення стягнення на майно боржника та його виселення з квартири, яка є предметом іпотеки.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна, оскільки апеляційний суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено 14 червня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 55 500 доларів США зі сплатою 13 % річних з кінцевим строком повернення до 3 вересня 2022 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 14 червня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1, належна ОСОБА_3 на праві власності.

Відповідно до п. 2.6 кредитного договору у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, у тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішенням правління, Комітету з питань управління активами та пасивами, Кредитно-інвестиційного комітету, Тарифного комітету кредитора, кредитор має право ініціювати зміну розміру процентів та комісій, визначених, відповідно, у пп. 1.1, 3.3.16 цього договору.

Пунктами 2.6.1-2.6.3 кредитного договору передбачено збільшення розміру відсоткової ставки, і якщо позичальник сплачує відсотки за новою ставкою, то пропозицію слід вважати прийнятою і правочин вчиненим, ураховуючи чч. 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК України, так як фактичні дії вказують на прийняття пропозиції.

Листом від 7 жовтня 2008 року ПАТ «Укрсоцбанк» повідомив позичальника про збільшення відсоткової ставки за користування кредитом до 15 % річних з 20 жовтня 2008 року.

Згідно розрахунку заборгованості з 28 листопада 2008 року позичальником сплачувалась відсоткова ставка за користування кредитом у підвищеному розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Крім того, 12 січня 2009 року ОСОБА_3 направив на адресу начальника Дрогобицького відділення ПАТ «Укрсоцбанк» Лученку М.Р., у якій він зазначив, що з 20 жовтня 2008 року йому було підвищено відсоткову ставку з 13 % до 15 % річних, і у якій він не заперечує проти такого підвищення, а лише повідомляє банк про погіршення фінансового становища і просить, по можливості відстрочити сплату кредиту, та залишити первісну відсоткову ставку.

Отже, згідно вимог ст. ст. 214, 316 ЦПК України апеляційному суду слід було враховувати поведінку відповідача після прийняття рішення банком щодо зміни відсоткової ставки у контексті положень цивільного законодавства про укладення та зміну договору, зокрема, якщо боржник сплачує проценти за новою ставкою, то пропозицію треба вважати прийнятою і правочин вчиненим, враховуючи частини 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК України, оскільки такі фактичні дії можуть вказувати на прийняття пропозиції.

У зв'язку із цим суд повинен був дати оцінку тому, чи ОСОБА_3 не вчинив дію, яка засвідчує його бажання укласти договір, і ця дія є прийняттям пропозиції, хоча він й не підписував додаткові угоди (ч. 2 ст. 642 ЦК України).

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув; не з'ясував чи сплачував відповідач кредит з урахуванням нової процентної ставки.

Крім того, 7 жовтня 2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» на адресу ОСОБА_3 було направлено вимогу про сплату заборгованості, на яку він не відреагував. У порядку ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» ПАТ «Укрсоцбанк» на адресу ОСОБА_3 разом з вимогою про сплату заборгованості направило вимогу про виселення.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Згідно зі ст. 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані і іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. На письмову вимогу іпотеко держателя всі мешканці зобов'язані звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Якщо мешканці не звільнять житлове приміщення у встановлений або погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Пунктом 7.2 кредитного договору від 14 червня 2007 року передбачено, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур'єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв'язку одержувача.

7 жовтня 2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» направило на адресу ОСОБА_3 вимогу про сплату заборгованості та у порядку ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» - вимогу про виселення, що підтверджується копією реєстру поштового відправлення , у якому зазначено вихідний номер відправлення, дату відправлення - 7 жовтня 2013 року та зазначено, вказане відправлення, яке є рекомендованим, направлено на адресу ОСОБА_3

Апеляційний суд вказане не врахував, не перевірив, чи ПАТ «Укрсоцбанк» було дотримано процедури попередження мешканців про виселення, чи отримано боржником вимогу про сплату заборгованості та про виселення, та чи виконано боржником ці вимоги у встановлений законом строк у разі їх отримання.

Таким чином, ураховуючи, що судами не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко