У Х В А Л А

іменем україни

22 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М. Є.,

суддів: Амеліна В. І., Остапчука Д. О.,

Карпенко С. О., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів та інфляційних втрат, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Рівненської області від 19 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що він на підставі усної домовленості з ОСОБА_4 03 листопада 2011 року надав останньому позику у сумі 100 тис. грн., а 03 травня 2012 року - 50 тис. грн зі сплатою 2 % місячних. Факт укладання договору позики та передачі позивачем коштів позичальнику, визначення розміру відсотків підтверджується розрахунком відсотків із власноручним підписом позичальника про отримання грошових коштів.

Крім того, згідно з борговою розпискою від 13 червня 2013 року відповідач позичив у нього 180 тис. грн, при цьому розмір відсотків і строк повернення коштів визначений не був.

15 листопада 2013 року позивачем було направлено вимогу про повернення позики, проте відповідач коштів не повернув.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 330 тис. грн заборгованості за договорами позики, 104 179 грн відсотків за користування позикою, 38 082 грн інфляційних втрат та 4 090 грн 31 коп. - 3 % річних.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 330 тис. грн заборгованості, 104 179 грн відсотків за користування позикою, 38 082 грн інфляційних втрат, 4 090 грн 31 коп. - 3 % річних та 3 654 грн судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 19 березня 2015 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 197 629 грн 30 коп. заборгованості та 13 грн 49 коп. судових витрат.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, отримавши 03 листопада 2011 року, 03 травня 2012 року та 13 червня 2013 року від позивача позику на загальну суму 330 тис. грн, взятого на себе зобов'язання із повернення коштів не виконав, тому сума позики має бути повернута з урахуванням процентів за користування позикою, інфляційних втрат та 3 % річних.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із недоведеності позивачем факту укладання із відповідачем договорів позики 03 листопада 2011 року та 03 травня 2012 року на загальну суму 150 тис. грн та наявності зобов'язання про повернення позики на підставі договору від 13 червня 2013 року на суму 180 тис. грн.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_3 посилався на те, що на підставі усних домовленостей із ОСОБА_4 03 листопада 2011 року надав останньому позику у розмірі 100 тис. грн, а 03 травня 2012 року - у розмірі 50 тис. грн зі сплатою 2 % місячних.

Факт укладання договорів позики та передачі позивачем коштів позичальнику, визначення розміру відсотків підтверджується розрахунком відсотків із власноручним підписом позичальника про отримання грошових коштів, копія якого долучена до позовної заяви (а. с. 8).

Згідно з борговою розпискою від 13 червня 2013 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 позику у розмірі 180 тис. грн, розмір відсотків і строк повернення сторонами визначено не було.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ).

Відповідно до ч. 2 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Оскільки строк повернення грошових коштів за договорами позики не був визначений, то 15 листопада 2013 року на адресу відповідача було направлено вимоги про повернення коштів (а. с. 10, 11).

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення суми позики на підставі усних домовленостей від 03 листопада 2011 року та від 03 травня 2012 року, апеляційний суд виходив із недоведеності факту існування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 боргових зобов'язань. При цьому апеляційний суд виходив із того, що факт позики коштів ОСОБА_3 ОСОБА_4 спростовується фактом пересилання коштів останньому ОСОБА_6, який є директором НВІКП «ІННО-ДНІПРО».

У той же час на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не надав оцінки наданому позивачем розрахунку відсотків, який підписаний ОСОБА_4 та з якого вбачається, що останній визнав суму позики від 03 листопада 2011 року та від 03 травня 2012 року (а. с. 8).

Будь-які докази того, що підпис у зазначеному розрахунку виконано не ОСОБА_4, у справі відсутні.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір по суті та стягуючи з відповідача на користь позивача суму позики за договором від 13 червня 2013 року з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних за період з 13 червня по 31 липня 2014 року, на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що в силу вимог ст. 625, ч. 2 ст. 1049 ЦК України інфляційній втрати та 3 % річних мають нараховуватися через 30 днів з моменту отримання позичальником вимоги від 15 листопада 2013 року.

У той же час у матеріалах справи докази того, що така вимога була отримана ОСОБА_4, відсутні.

Не встановивши дати отримання відповідачем вимог про повернення суми позики та стягнувши з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3 % річних за період з 13 червня по 31 липня 2014 року, апеляційний суд щодо визначення саме такого розрахункового періоду будь-яких висновків не навів.

Крім того, визначаючи розмір інфляційних втрат в сумі 1 740 грн, апеляційний суд не звернув уваги на те, що індекс інфляції розраховується в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд на зазначене уваги не звернув.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 19 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Амелін

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко