АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/2327/15 Головуючий 1 інстанції -
Категорія: відшкодування збитків Доповідач -Гальянова І.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого , судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Костенко Т.М.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4 та Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи у справі : Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції про відшкодування збитків, завданих внаслідок кримінального правопорушення,визнання договору недійсним, витребування майна та застосування наслідків недійсності,-

ВСТАНОВИЛА :

31 жовтня 2014 року позивач звернувсь до суду з позовом , в якому в порядку відшкодування збитків, завданих внаслідок вчиненого проти нього кримінального правопорушення, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 21.11.2011 року, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі № 926; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на його користь квартиру АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_3 звільнити та повернути йому вказану квартиру, а також скасувати державну реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №3-2444, він придбав в особисту приватну власність зазначену квартиру та тривалий час нею не користувався, а 21.11.2011 року вказана квартира була незаконно продана від його імені за підробленим паспортом громадянину ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованим в реєстрі за№ 926.

Позивач зазначає, що вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.12.2013 року за вказані дії ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених. 4 ст. 358 КК України, ч.З ст. 190 КК України, ч.4 ст. 190 КК України, ст. 15- ч.З ст. 190 КК України, а ОСОБА_9 - в скоєнні злочинів, передбачених ч. З ст. 190 КК України, ч.4ст. 190 КК України, ст. 15 - ч. З ст. 190 КК України та їх засуджено. Вказаним вироком суду встановлено, що ці особи з метою здійснення шахрайських дій, спрямованих на заволодіння АДРЕСА_1, достовірно знаючи про те, що в зазначеній квартирі тривалий час ніхто не проживає, маючи в розпорядженні завідомо підроблений паспорт серії НОМЕР_1, виданий на ім'я власника даної квартири ОСОБА_5, у який була вклеєна фотографія ОСОБА_10, продали вказану квартиру ОСОБА_6

Позивач також зазначає, що в подальшому спірна квартира на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.03.2013 року по цивільній справі № 2012/10406/2012 за позовом ОСОБА_11 до відповідача ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики , передана у власність ОСОБА_11 за мировою угодою замість боргу ОСОБА_6 в сумі 336 600 гривен. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 17.04.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_12, ОСОБА_11 продала вищевказану квартиру ОСОБА_3

Як на підставу вимог про визнання першого зазначеного вище договору купівлі-продажу недійсним , позивач , з посиланням на вимоги ч. 3 та 4 ст. 203 , ст. 215 ЦК України, зазначає, що у нього був відсутнє волевиявлення на продаж зазначеної квартири, цей договір він не підписував та цю квартиру не відчужував.

Як на підставу витребування зазначеної квартири у ОСОБА_13 позивач, з посиланням на вимоги ст. 388 ЦК України , правових позицій, висловлених Верховним Судом України в справах № 6-53 цс12, 6-136 цс 12 зазначає, що вказана квартира вибула з його володіння поза його волею.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 26 січня 2015 року позовні вимоги позивача задоволені частково. Суд визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири від 21.11.2011 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 926. Суд витребував із незаконного володіння ОСОБА_3 та повернув на користь ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, а також скасував державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Суд відмовив позивачу в задоволенні іншої частини позовних вимог та вирішив питання щодо розподілу судових витрат у справі.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати вказане рішення суду в частині витребування з незаконного володіння зазначеної квартири у ОСОБА_3 та повернення її на користь позивача, скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в частині стягнення з відповідачів судового збору на користь держави та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Доводи апеляційної скарги в цій частині обґрунтовує невідповідністю висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам та неправильним застосуванням до вказаних правовідносин норм матеріального права.

Представник відповідача , з посиланням на вимоги ст. 14 ЦПК України, щодо обов»язковості судових рішень, що набрали законної сили та обов»язок їх виконання на всій території України, Закон України «Про виконавче провадження», щодо примусового виконання таких судових рішень державною виконавчою службою у разі їх невиконання у добровільному порядку, ст. 330, частини 1 та 2 ст. 388 ЦК України зазначає, що на підставі ухвали Жовтневого районного суду м.Харкова від 06 березня 2013 року, за результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про стягнення боргу судом було затверджено укладену між сторонами мирову угоду , відповідно до якої ОСОБА_11 відмовилась від заявлених до ОСОБА_6 вимог в частині стягнення з нього за договором позики боргу в сумі 336600,00 грн., а відповідач визнав позовні вимоги та в рахунок погашення зазначеного боргу передав ОСОБА_11 спірну квартиру та позивач набуває право власності на неї та на підставі зазначеної ухвали суду, право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_11 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за № 2073260 від 05.04.2012 року .

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що право власності ОСОБА_11 на спірне нерухоме майно набула на підставі ніким не скасованої вказаної ухвали Жовтневого районного суду, тобто на підставі виконання сторонами спору в добровільному порядку зазначеного судового рішення та в подальшому, остання, користуючись своїм правом власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17.04.2013 року продала спірну квартиру ОСОБА_3, у зв»язку з чим вказана квартира не може бути витребувана у ОСОБА_14 на підставі ч.2 ст. 388 ЦК України .

Представник відповідача також зазначає на необгрунтованість застосування судом до виниклих правовідносин ст.ст. 1212-1215 ЦК України, посилаючись на те, що до виниклих між сторонами правовідносин застосовується норма ст. 388 ЦК України, а також зазначає на необгрунтований висновок суду щодо скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру , посилаючись на те, що укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 договір-купівлі продажу зазначеної квартири не був визнаний судом недійсним.

В апеляційній скарзі представник Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції просить скасувати вказане рішення суду в частині скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру, посилаючись на порушення судом першої інстанції в цій частині норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з посиланням на вимоги ч. 2 ст. 26, ч.4 ст. 9, ст. 30 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» пункти 41, 2.1., 2.14.2. Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ст. 17, частини 1 та 2 ст. 18 КАС України, обгрунтовує тим, що вимоги позивача про скасування державної реєстрації прав власності на зазначене вище нерухоме майно, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

В запереченнях на апеляційні скарги, представник позивача, посилаючись на законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції та безпідставність доводів апеляційних скарг, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційні скарги-без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з»явились, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та заперечень на апеляційні скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу в задоволенні позовних вимог та в частині визнання недійсним договору купівлі продажу спірного квартири від 21.1 1.2011 року сторонами в апеляційному порядку не оскаржується.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача та витребовуючи із незаконного володіння ОСОБА_3 , повертаючи на користь ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, а також скасовуючи державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд першої інстанції, з посиланням на вимоги ст.ст. 328, 330, 388, 2012, 2013 ЦК України виходив з доведеності позивачем цих позовних вимог.

При цьому судом першої інстанції встановлено, підтверджено наявними у справі доказами , що спірна квартира що на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської державної таріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №3-2444 спірна квартира належала позивачу на праві власності ( т.1 а.с.6 -11).

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами , що зазначене вище нерухоме майно вибуло із власності позивача не з його волі, внаслідок злочинних дій ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та вироком Дзержинського районного суду м.Харкова 27.12.2013 року за вказані дії ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених. 4 ст. 358 КК України, ч.З ст. 190 КК України, ч.4 ст. 190 КК України, ст. 15- ч.З ст. 190 КК України, а ОСОБА_9 - в скоєнні злочинів, передбачених ч. З ст. 190 КК України, ч.4ст. 190 КК України, ст. 15 - ч. З ст. 190 КК України та їх засуджено. Вказаним вироком суду встановлено, що ці особи з метою здійснення шахрайських дій, спрямованих на заволодіння АДРЕСА_1, достовірно знаючи про те, що в зазначеній квартирі тривалий час ніхто не проживає, маючи в розпорядженні завідомо підроблений паспорт серії НОМЕР_1, виданий на ім'я власника даної квартири ОСОБА_5, у який була вклеєна фотографія ОСОБА_10, за договором купівлі-продажу вказаної квартири від 21.11.2011 року, посвідченого ПН ХМНО ОСОБА_7, продали вказану квартиру ОСОБА_6 ( т.1 а.с.159-199, а.с. 12-15).

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що спірна квартира на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.03.2013 року по цивільній справі № 2012/10406/2012 за позовом ОСОБА_11 до відповідача ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики , передана у власність ОСОБА_11 за мировою угодою замість боргу ОСОБА_6 в сумі 336 600 гривен. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 17.04.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_12, ОСОБА_11 продала вищевказану квартиру ОСОБА_3 ( т.1 а.с. 77-78,119).

Як свідчить ухвала Жовтневого районного суду м.Харкова від 06.03.2013 року, суд на підставі частин 2 та 4 ст. 175 та п.4 ч.1 ст. 205 ЦПК України, визнав укладену між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 зазначену вище мирову угоду та закрив провадження у справі.

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3

Як свідчить рішення суду від 26 січня 2015 року, договір купівлі-продажу від 21.11.2011 року судом першої інстанції визнано недійсним на підставі ч.1 ст. 215, 203 ЦПК України та в цій частині рішення суду першої інстанції сторонами в апеляційному порядку не оскаржується.

Згідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Нормативне регулювання можливості витребування майна закріплене ст. 330 ЦК України, відповідно до якої, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, обросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно до частин 1 та 2 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати ( добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння ; 2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння ; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Відповідно до роз»ясень, які містяться в пунктах 22, 25, 30 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист а власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в би, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з аконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). До вибуття майна з володіння власника особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини шої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

В ст. 1212 ЦК України встановлено, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття абоереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи :лідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) звернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому зпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому зпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду і дом справи про повернення майна.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджено наявними у справі доказами та не оспорюється сторонами, що спірна квартира вибула із володіння позивача не з його волі, а злочинним шляхом.

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що право власності на спірну квартиру ОСОБА_11 набула на підставі ухвали Жовтневого районного суду м.Харкова від 06.03.2013 року , якою було визнано судом мирову угоду між нею та ОСОБА_6 та закрито провадження у справі.

За змістом ст. 175 ЦПК України, мирова угода за своєю природою , це договір, який укладається з метою припинення спору на умовах , погоджених сторонами та мирова угода не призводить до вирішення спору по суті, а сторони не вирішують спору, а досягнувши угоди між собою, припиняють спір.

Відтак мирова угода не підлягає виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень, оскільки суд своєю ухвалою визнаючи мирову угоду, закриває провадження у справі.

З огляду на наведене, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача в цій частині та не взяв до уваги посилання представників відповідачів про те, що вказана квартира не може бути витребувана у ОСОБА_3 на підставі ч.2 ст. 388 ЦПК України, оскільки право власності на зазначену квартиру ОСОБА_11 набула не в порядку, встановленому для виконання судових рішень , а на підставі визнаної судом зазначеної вище мирової угоди та обгрунтовано не взяв до уваги доводи представника третьої особи - реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про відмову у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру, оскільки дійшов правильного висновку, про те, що позивачем обраний правильний спосіб захисту порушеного права шляхом скасування реєстрації права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру.

Доводи апеляційний скарг вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують, були предметом їх розгляду судом першої інстанції, яким суд дав належну оцінку та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315, 317, 319, 218 ЦПК України , судова колегія -,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4 та Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :