Ухвала

іменем україни

07 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Кобаківська сільська рада Косівського району Івано-Франківської області, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину, за касаційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, посилаючись на те, що відповідач незаконно отримала свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 травня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 просять ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачі фактично відмовилися від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, оскільки не вчинили жодних дій, які свідчать про прийняття спадщини, а відтак позбавлені права вимоги про оскарження свідоцтв про право на спадкове майно.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалені у справі судові рішення таким вимогам закону не відповідають.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_3 з 18 червня 1996 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року й після смерті якого відкрилася спадщина на жилий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,45 га, наданої для обслуговування жилого будинку (0,25 га) та для ведення особистого підсобного господарства (0,20 га).

22 січня 1998 року ОСОБА_3 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5

Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_6, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з довідки Кобаківської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області № 1247 від 14 серпня 2014 року, після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у жилому будинку АДРЕСА_1 залишилися спадкоємці першої черги: ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7

Таким чином, воля спадкоємців ОСОБА_5 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знайшла своє вираження у фактичному вступі у володіння спадковим майном, що передбачено ст. 549 ЦК УРСР.

При цьому, звертаючись до суду з даним позовом, позивачі крім іншого зазначали про те, що вважають себе співвласниками спірного будинку й просили скасувати свідоцтва про право на спадщину на підставі ст. 215 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 213 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не з'ясував: предмет і підстави заявленого ОСОБА_1, ОСОБА_2 позову, які права і законні інтереси позивачів порушені й яким чином вони можуть бути відновлені, унаслідок чого в достатньому обсязі не встановив характер спірних правовідносин й правову норму, що підлягає застосуванню до них, взагалі не встановив ступень родинних стосунків сторін та спадкодавця ОСОБА_5 й не визначився з тим, чи мають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на спадкування після його смерті, якщо так, то в яку чергу.

Крім того, судом належним чином не досліджено матеріали спадкової справи й не надано оцінки факту відсутності заяви ОСОБА_3 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, а також тому, що свідоцтво про право власності на спадкове майно - Ѕ частину спірного будинку видано 09 грудня 1996 року, а саме після смерті спадкодавця.

У порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України висновки суду ґрунтуються на припущеннях, суд не сприяв повному й всебічному з'ясуванню дійсних обставин справи, які мають визначальне значення для правильного її вирішення, не роз'яснив позивачам його право на зміну та уточнення позовних вимог, а відтак висновок щодо відсутності правових підстав для задоволення позову є необґрунтованим та передчасним.

Апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги й не зазначив в ухвалі обставин, які спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами, як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення спору.

За таких обставин, оскаржувані рішення судів, які не відповідають вимогам ст. ст. 213-214 ЦПК України не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 травня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко