У Х В А Л А

іменем україни

22 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона планує виїхати на постійне місце проживання за кордон, зокрема до м. Хайфи в Ізраїлі, для чого їй необхідно отримати письмовий дозвіл батька, ОСОБА_4, на виїзд, проте він надавати такий дозвіл відмовляється. Враховуючи викладене, позивачка просила надати їй дозвіл на виїзд за кордон на постійне місце проживання без згоди батька, відповідача.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Надано ОСОБА_3 дозвіл на виїзд за кордон, до Ізраїлю, на постійне місце проживання, без згоди її батька - ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що виїзд позивачки, яка є повнолітньою дитиною, за кордон на постійне місце проживання не суперечитиме її інтересам та інтересам її неповнолітніх дітей.

Апеляційний суд погодився із мотивами та висновками районного суду, пославшись при цьому на те, що відповідач не надав доказів існування між ним і позивачкою як повнолітньою донькою спору про стягнення на його користь матеріального утримання.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_4

Вона зверталася до батька із проханням надати письмовий дозвіл на виїзд за кордон на постійне місце проживання до м. Хайфи в Ізраїлі. Проте він на її прохання не відреагував, дозволу на виїзд не надав.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, не дав належної правової оцінки його висновку про те, що діючим законодавством України не встановлено обмежень щодо виїзду «повнолітньої дитини» за кордон на постійне місце проживання, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків, які залишаються в Україні, та дійшов передчасного висновку про те, що ненадання відповідачем письмової згоди на виїзд повнолітньої доньки за кордон на постійне місце проживання обмежує її права.

Пунктом 10 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (далі ‒ Правила), встановлено, що для оформлення паспорта у разі виїзду на постійне проживання за кордоном додатково подається, зокрема, засвідчені в установленому порядку заяви батьків, які залишаються в Україні (або копія рішення суду про позбавлення батьківських прав чи визнання їх безвісно відсутніми), а за наявності неповнолітніх дітей, які залишаються в Україні, також від їх законних представників ‒ про відсутність у них вимог щодо стягнення аліментних платежів або засвідчена в установленому порядку копія постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, якщо стягнення аліментів проводилося за рішенням суду.

З аналізу наведеної норми Правил вбачається, що ОСОБА_4 надає позиваці не згоду на виїзд за кордон на постійе місце проживання, що передбачено для неповнолітніх дітей, а заяву про відсутність у нього вимог щодо стягнення аліментних платежів, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Крім того, переглядаючи рішення районного суду, апеляційний суд не звернув уваги на те, що суд застосував до спірних правовідносин загальний порядок виїзду за кордон дітей громадян України та, разом з тим вказав на те, що позивачка є повнолітньою дитиною.

Статтею 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Суд апеляційної інстанції не врахував, що чинним законодавством України не передбачено надання батьками дозволу на виїзд за кордон повнолітньої особи, оскільки такі особи мають право вільно (за виключенням встановлених законом випадків) на власний розсуд перетинати кордон України.

Апеляційний суд не навів правових підстав та норму права, яка дозволяла б надавати дозвіл повнолітній особі для виїзду за кордон на постійне місце проживання за відсутності заяви батька, який залишається в Україні, про відсутність у нього вимог щодо стягнення аліментних платежів.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська