Ухвала

іменем україни

15 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціального політики Харківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 січня 2014 року, додаткове рішення цього ж суду від 21 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що за договором позики від 31 липня 2008 року він передав відповідачу ОСОБА_2 в борг 484 510 грн, що за курсом НБУ на час укладення договору становило 100 000 доларів США.

У забезпечення вказаного договору, того ж дня між ним та ОСОБА_2, ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та імені неповнолітніх дітей ОСОБА_2, ОСОБА_5, зі згоди органу опіки і піклування було укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідачами була передана в іпотеку належна їм на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Факт порушення позичальником умов договору позики та виникнення заборгованості, встановлено рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2010 року, яким стягнуто на його користь солідарно з відповідачів 497 571 грн 86 коп. суму боргу, проте відмовлено у зверненні стягнення на предмет іпотеки через недотримання ним вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання письмової вимоги боржнику.

Усунувши вказаний недолік й повідомивши ОСОБА_2 про необхідність сплати суми боргу за договором позики, ОСОБА_1 просив позов задовольнити та у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за ним права власності на вказану нерухомість, що передбачено договором іпотеки від 31 липня 2008 року.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 січня 2014 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на передану в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Виселено з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_2

Додатковим рішенням цього ж суду від 21 лютого 2014 року вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2015 року зазначене рішення районного суду змінено, а саме скасовано в частині виселення відповідачів із квартири АДРЕСА_1 та відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_6 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і закрити провадження у справі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки, оскільки відповідач не виконав умови договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу. Також судом вирішено питання про виселення відповідачів з іпотечної квартири на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про звернення стягнення на предмет, при цьому скасував рішення районного суду в частині виселення відповідачів, зазначивши про відсутність таких вимог позивача, а саме по собі звернення стягнення на квартиру не є підставою для виселення її мешканців.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Судом встановлено, що 31 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого відповідач взяв в борг у позивача 484 510 грн, що за курсом НБУ на 31 липня 2008 року становило 100 000 доларів США, строком до 31 жовтня 2008 року.

З метою забезпечення вказаного договору, того ж дня між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_2, яка діяла у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2, ОСОБА_5, зі згоди органу опіки і піклування було укладеного договір іпотеки, предметом якого є належна відповідачам на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Через неналежне виконання умов договору позики виникла заборгованість, яка рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2010 року стягнута в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_2 на користь позивача в розмірі 497 571 грн 86 коп.

30 березня 2011 року ОСОБА_1 надіслав рекомендованим листом ОСОБА_2, ОСОБА_2 повідомлення про необхідність сплати заборгованості відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 1046 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844138/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 527 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843596/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T053273?edition=2005_12_22> (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_218/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_230/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_513/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

За правилами ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_513/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> передбачено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Разом з тим, як роз'яснено у п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843034/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2107/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, на вказані положення закону уваги не звернули, доводів та заперечень сторін належним чином не перевірили, взагалі не встановили та не зазначили у рішеннях розміру боргу за договором позики та вартості квартири, що передана в іпотеку, не з'ясували питання їх співмірності.

Крім того, суд першої та апеляційної інстанцій, маючи процесуальні повноваження, не перевірили стан виконання судового рішення, яким солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_2 стягнуто борг за договором позики на користь позивача, не витребували й не дослідили відповідні виконавчі документи.

Отже судами обох інстанцій у достатньому обсязі не досліджено питання щодо суми боргу відповідачів за договором позики не дано йому відповідної оцінки.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами, як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

При цьому, резолютивні частини рішення суду першої та апеляційної інстанцій про звернення стягнення на предмет іпотеки у повній мірі не відповідають вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та п. 4 ст. 215 ЦПК України, оскільки у них не зазначено загальний розмір вимог та всі його складові, а також вартість іпотечного майна, за якою іпотекодаржетель набуває предмет іпотеки у власність (ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

За таких обставин, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> підлягають скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 січня 2014 року, додаткове рішення цього ж суду від 21 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко