Ухвала

іменем україни

22 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Головного управління Міністерства доходів України у Львівській області до ОСОБА_3 про стягнення коштів за касаційною скаргою Головного управління державної фіскальної служби у Львівській області на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 7 листопада

2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 16 лютого 2015 року,

встановила:

У березні 2014 року Головне управління Міністерства доходів України у Львівській області (далі - ГУ МДУ у Львівській області) звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від

30 листопада 2009 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2010 року, з Державної податкової адміністрації у Львівській області на користь ОСОБА_3 стягнуто 44 086 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На виконання наведеного судового рішення Державною податковою адміністрацією у Львівській області, правонаступником якої є ГУ МДУ у Львівській області, на користь ОСОБА_3 було виплачено 43 711,24 грн.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 жовтня 2013 року вказані судові рішення скасовані та ухвалено нове рішення, яким з Державної податкової адміністрації у Львівській області на користь ОСОБА_3 стягнуто середній заробіток в сумі 21 000 грн. Провадження у справі в частині позовних вимог про визнання дій протиправними та стягнення 3 486,00 грн середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення закрито. У задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Крім того, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2012 року, з Державної податкової служби у Львівській області на користь ОСОБА_3

378 817,88 грн. На виконання вказаного судового рішення Державною податковою службою у Львівській області, правонаступником якої є позивач, на користь ОСОБА_3 було виплачено 289 262,80 грн.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 жовтня 2013 року ухвалені судові рішення скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної податкової адміністрації України, Державної податкової адміністрації у Львівській області про визнання протиправним дій, стягнення середнього заробітку закрито.

Вважало, що виплачені ОСОБА_3 кошти в сумі 311 974,04 грн підлягають поверненню, як безпідставно набуті та 24 250,72 грн на рахованих проценти за користування чужими грошовими коштами.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 7 листопада

2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 16 лютого

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

У касаційній скарзі Головне управління державної фіскальної служби у Львівській області просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що відносини сторін випливають із рішень суду і стосуються повороту виконання рішення суду. Оскільки питання про поворот виконання рішення суду не вирішувалось та позивач з такою заявою до суду не звертався, заявлений позов задоволенню не підлягає.

Проте з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що ОСОБА_3 на підставі судових рішень, які в подальшому були змінені та скасовано, було виплачено грошові кошти на загальну суму 311 974,04 грн, що є середнім заробітком за час вимушеного прогулу.

Пред'являючи позов, ГУ МДУ у Львівській області посилалось на безпідставність отримання ОСОБА_3 грошових коштів, які просило стягнути в порядку ст. 1212 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (ч. 1 ст. 1215 ЦК України).

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_11/ed_2010_09_23/pravo1/Z950108.html?pravo=1>оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

До складу заробітної плати згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_14/ed_2010_09_23/pravo1/Z950108.html?pravo=1>» включаються виплати за виконану роботу, а також гарантії та компенсації за невідпрацьований час (наприклад, за час виконання державних обов'язків, за час простою не з вини робітника та ін.).

До виплат, що не належать до фонду оплати праці, визначених розділом 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2004_01_13/pravo1/REG8713.html?pravo=1> та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (кореспондується з розділом 4 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Міністерства статистики України від 11 грудня 1995 року № 323 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2004_01_13/pravo1/REG1001.html?pravo=1>, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 21 грудня 1995 року за № 465/1001), зазначені виплати не відносяться.

Отже за викладеним, виплати за час вимушеного прогулу пов'язані з трудовими правовідносинами та їх слід віднести до заробітної плати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що безпідставно набуті грошові кошти підлягають поверненню лише за двох умов: рахункова помилка та недобросовісності набувача, які при розгляді не встановлені. Враховано, що поворот виконання не проводиться, якщо стягувач діяв добросовісно, а скасування судового рішення, яке виконане - не є підставою для стягнення коштів.

У зв'язку з наведеним, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, оцінив докази, подані сторонами (ст. 212 ЦПК України) дійшов до правильного правового висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, а тому рішення суду відповідає вимогам матеріального права.

Проте всупереч вимогам статей 303, 316 ЦПК України, апеляційний суд не навів належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції та скасував законне рішення суду першої інстанції.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Головного управління державної фіскальної служби у Львівській області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 16 лютого

2015 року скасувати, рішення Сихівського районного суду м. Львова від

7 листопада 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська