НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/6719/14
№ 2/183/662/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2015 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Березюк В.В.

секретаря Тен І.О.,

за участю:

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, в якому просять визнати недійсним заповіт ОСОБА_6, складений та посвідчений державним нотаріусом Зачепилівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_7, щодо спадкування ОСОБА_4 квартири, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепине, м-н «Орільський», 12/19.

В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що 19.04.2014 року помер ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді квартири, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, м. Перещепине, м-н «Орільський», 12/19. Позивач ОСОБА_1 є дружиною померлого, з яким зареєструвала шлюб 04.05.1966 року, а позивач ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_4 є, відповідно, донькою померлого та сином померлого.

Позивачі зазначають, що дана квартира була надана сторонам на підставі ордеру в 1976 році. В середині 1980-х років відповідач виїхав з м. Перещепине, та пізніше влаштувався на роботу в м. Дніпропетровськ, де проживає до теперішнього часу.

В другій половині 1990-х років, позивачка ОСОБА_1 досягнула пенсійного віку, виїхала з Новомосковського району до Вінницької області. Для можливості вчасно отримувати пенсійне забезпечення позивачка знялася з реєстрації з власної квартири в м. Перещепине Новомосковського району, та зареєструвалась у родичів в селищі Бугаків Вінницької області, де зареєстрована і на даний час. В 1998 році позивачка ОСОБА_2 тимчасово виїхала з квартири, в якій постійно проживала з батьком до матері та її родичів у селище Бугаків Вінницької області. Коли ж вона повернулася у власну квартиру до батька, їй стало відомо, що батько (заповідач) встиг виписати доньку, та приватизувати квартиру на своє ім'я. Згодом батько ОСОБА_4 знову зареєстрував в своїй квартирі доньку ОСОБА_2 з онуками (її дітьми).

Починаючи з 2007 року ОСОБА_4 почав часто хворіти, погіршився зір, часто потрапляв на лікування до лікарні. Позивачі зазначають, що померлий обіцяв залишити вищевказану квартиру своєму онуку сину ОСОБА_2 ОСОБА_9.

Після смерті ОСОБА_4, позивачі звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після його смерті, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їм було відмовлено, оскільки померлий склав у жовтня 2009 року заповіт, яким вищевказану квартиру заповів своєму сину ОСОБА_10

Позивачі посилаються на те, що зміст даного заповіту не відповідає справжній волі спадкодавця, оскільки ОСОБА_6 часто хворів, погано почувався, мав видалене праве око. З цих причин він не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, а тому даний заповіт не відповідає дійсній волі померлого.

В судовому засіданні позивачі позов підтримали, просили його задовольнити, надавши пояснення з приводу обставин, викладених в позовній заяві. Крім того, позивач ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_6 нічого не бачив, бо йому видалили око. Крім того, не знав російської мови, а тому не міг добровільно скласти, а тим паче прочитати заповіт. Позивач ОСОБА_2 зазначила, що відповідач її рідний брат. Ще зі школи у неї з ним неприязні стосунки. Щодо заповіту, то їй взагалі не зрозуміло, яким чином батько його складав та підписував, оскільки вона з 2007 року по 2009 рік мешкала разом з батьком і може стверджувати про той факт, що він погано бачив, а читати українською взагалі не міг.

Представник позивача ОСОБА_3 підтримав позицію позивачів, зазначивши, що заповіт оформлений неналежним чином, оскільки у спадкодавця були фізичні вади, а тому заповіт повинен бути підписаний двома свідками, однак дані вимоги законодавства виконані не були. А тому такий заповіт підлягає визнанню недійсним.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнали, просили суд в його задоволенні відмовити. При цьому ОСОБА_4 зазначив, що батько дійсно погано бачив, однак не настільки, щоб не могти вести нормальний спосіб життя. Батько їздив на мотоциклі на рибалку, сам себе обслуговував. Факт того, що батько їздив в Зачепилівський район Харківської області складати заповіт може пояснити тим, що в сільському районі такі дії дешевше коштують.

Суду також були надані письмові заперечення, якими відповідач зазначає про те, що заповідач під час укладання заповіту усвідомлював значення своїх дій щодо призначення своїм спадкоємцем відповідача. Дані обставини також підтверджуються й тим, що всі медичні документи, які були представлені нотаріусу під час посвідчення заповіту, для встановлення психічного стану заповідача, дали підстави нотаріусу вважати ОСОБА_6 особою, яка належним чином усвідомлює значення своїх дій та можливість ними керувати. А тому, відповідач вважає позов не обґрунтованим і безпідставним.

В судовому засіданні були допитані свідки: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні зазначила, що сторони по справі це її сусіди. Сусідом був і померлий ОСОБА_14 Останній час ОСОБА_6 жив один, їй відомо, що у останнього була операція на очах, однак навіть після операції він мешкав сам. Син і донька приїжджали на свята. Найчастіше ОСОБА_6 навідував його онук ОСОБА_9. ОСОБА_14 скаржився, що погано бачить, однак міг сам сходити в магазин.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні зазначив, що сторони по справі це його знайомі, оскільки він товаришував з їх батьком ОСОБА_15 Вони спілкувались з останнім майже кожен день, зустрічались в гаражах, які знаходяться приблизно в 500 м від будинку, де мешкав ОСОБА_6 Спілкувались на російській мові, бо українську останній не знав.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні зазначила, що відповідач її цивільний чоловік, з яким вона мешкає з 2008 року. Їй відомо, що батько її цивільного чоловіка мешкав сам, самостійно себе обслуговував, їздив на мопеді і на велосипеді на рибалку. В 2010 році батько її чоловіка повідомив їй про те, що він склав заповіт на імя свого сина її чоловіка.

Суд, заслухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 19 квітня 2014 року помер ОСОБА_6 (а.с.9), який за життя, а саме 07 жовтня 2009 року склав заповіт (а.с.86-об), посвідчений державним нотаріусом Зачепилівської державної нотаріальної контори Харківської області, зареєстрований в реєстрі за № 1535, яким квартиру, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, м.Перещепине, м-н Орільський, 12/19, заповів своєму сину (а.с.11) відповідачу по справі ОСОБА_10 (а.с.88-об).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а ст. 1219 ЦК України визначено виключний перелік прав та обов'язків особи, які не входять до складу спадщини, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до чч. 1 і 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тобто, тільки за наявності вищезазначених обставин, заповіт може бути визнаний недійсним у судовому порядку.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування").

Отже, можливість визнання заповіту недійсним, пов'язана з наявністю чи відсутністю вільного волевиявлення заповідача, а порушення вимог щодо форми та посвідчення заповіту за законом передбачає його нікчемність.

Вивчивши надані сторонами докази, суд приходить до переконання, що волевиявлення заповідача ОСОБА_6 було вільним, виходячи з наступного.

Згідно ст. 57, 58, 59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, будь-яких доказів того, що воля спадкодавця не була вільною, суду в порушення вищезазначених вимог закону надано не було.

Відповідно до ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед тим. Але, як встановлено в судовому засіданні, заповіт було складено в листопаді 2009 року, ОСОБА_16 помер у квітні 2014 року, тобто майже через 5 років після складання заповіту, однак з моменту складання заповіту і по день смерті ОСОБА_6, маючи таку можливість, не скасував заповіт і не склав новий.

Як зазначили самі позивачі, та підтверджується відповідною довідкою (а.с.20), останні 4 місяці перед смертю спадкодавець мешкав зі своєю дружиною позивачем по справі ОСОБА_1 на Вінничині, таким чином, маючи реальну можливість змінити заповіт або скласти новий, однак даних дій спадкодавець не вчинив, що свідчить про те, що заповідаючи квартиру своєму синові, він діяв вільно і вчинив на власний розсуд.

Про той факт, що воля заповідача була вільною під час складання заповіту, свідчить також та обставина, що предметом заповіту стала лише квартира, хоча, як зазначають у позові самі позивачі, спадкодавець також мав кошти на банківських рахунках, які в 2011 році, тобто вже після складення заповіту (07.11.2009 року), поділив між онуком ОСОБА_9 сином Позивача 2 та відповідачем.

Крім того, як видно з матеріалів спадкової справи, позивачі також отримали свідоцтва про право на спадщину, а саме на грошові вклади, зокрема, за заповідальним розпорядженням (а.с.98-104).

З чого суд приходить до переконання про те, що ОСОБА_6 розпорядився належним йому майном на власний розсуд і його дії відповідали його волі.

Не знаходить суд і підстав вважати складений ОСОБА_6 заповіт нікчемним, виходячи з наступного.

Посилання позивачів на той факт, що порушена форма заповіту, то він не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки, дійсно, відповідно до ч.2 ст.1248 ЦК України якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Однак, як встановлено в судовому засіданні, заповідач дійсно переніс операцію на очах, у звязку з чим у нього погіршився зір (а.с.27-32), однак, як зазначили свідки в судовому засіданні, зокрема, і зі сторони позивачів, він вів нормальний спосіб життя, сам себе обслуговував, їздив на рибалку, навіть на мопеді чи велосипеді, ходив в магазин.

Крім того, як видно з тексту самого заповіту, він має рукописний напис, належність якого в судовому засіданні сторонами не оспорювалась. Дана обставина також свідчить про те, що спадкодавець, хоч і погано, але бачив, оскільки зміг самостійно написати фразу «Прочитано мною вголос і власноручно підписано ОСОБА_6» (ас.86-об).

Зокрема, оцінка стану заповідача входить до обовязків нотаріуса, який посвідчує заповіт, а, відповідно, суд призюмує той факт, що к нотаріуса були наявні підстави вважати ОСОБА_6 особою, яка належним чином усвідомлює значення своїх дій та можливість ними керувати.

Тобто, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до переконання про те, що складаючи заповіт ОСОБА_6 діяв за власною волею та власним бажанням. При цьому, волевиявлення заповідача під час складання заповіту було вільним і відповідало його волі.

Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 5-8, 10, 57, 58, 59, 60, 212, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 21, 203, 215, 216, 230, 236, 237, 238, 369, 1216, 1218, 1219 ЦК України, ст. 116, 118, 120 ЗК України, ст. 60, 63, 74 СК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Березюк