РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2015 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира в складі:

головуючого судді Кузнєцова Д.В.,

при секретарі с/з ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом в якому із урахуванням уточнених вимог просила суд стягнути із ОСОБА_4 на свою користь 5 000 доларів США. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 зазначила, що згідно договору, укладеного між нею та ОСОБА_4, 04 вересня 2013 року останній у якості позички отримав від позивача 5 000 доларів США. Зазначену кількість іноземної валюти 04.09.2013 ОСОБА_3 особисто передала відповідачу, на підтвердження чого ОСОБА_4 надав власноруч складену розписку, за якою зобов'язався повернути отриману позичку до 04.09.2014 року, однак своє зобовязання у строки визначені укладеною письмовою угодою відповідач не виконав. Позивач звертала увагу суду на те, що відповідно до укладеного договору позички ОСОБА_3 передала відповідачу 5 000 доларів США не як платіжний засіб, а як річ валютні цінності, оскільки на території України, відповідно до Конституції України та ст 192 ЦК України законним платіжним засобом є лише грошова одиниця гривня, а згідно ст. 836 ЦК України, у випадку якщо після припинення договору користувач не повертає річ. позичкодавець має право вимагати її примусового повернення.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали свої позовні вимоги, просили їх задовольнити. Додали, що сімї сторін по справі знайомі між собою давно та між ними неодноразово укладались різні угоди, в т.ч. позички. В межах укладеної угоди, яка є предметом спору, відповідач нічого не сплатив на користь позивача.

Відповідач та його представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнали. Однак відповідач ОСОБА_4 визнав, що складав розписку від 04.09.2013, проте гроші за нею не одержував, а одержувала його мати. За словами відповідача розписка кожен рік переписувалась і він кожен рік віддавав позивачу гроші. Звертав увагу суду на те, що оскільки було кілька розписок, то допитана в якості свідка ОСОБА_5 не могла знати про яку із розписок йде мова. До того ж свідок не була присутня під час написання розписки, що є предметом спору.

Допитана в якості свідка гр. ОСОБА_5 дала в судовому засіданні показання, що приїхала в гості до позивача в кінці літа на початку осені 2013-2014 року. Побачила у вікні відповідача із власною матірю, які як стало відомо свідку зі слів позивача приїхали позичати у останньої кошти. Відповідач ОСОБА_4 та його мати сиділи із позивачем у другій кімнаті, потім вийшли та поїхали. Сам факт передачі грошей свідок не бачила.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 04.09.2013 року ОСОБА_4 видав власноруч написану розписку про те, що він позичив у ОСОБА_3 04.09.2013 року 5 000 доларів США на один рік до 04.09.2014 року.

Зазначені обставини визнали сторони, а тому вони не підлягають доказуванню в силу положень ч.1 ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання,які правовідносини випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Враховуючи фактичні обставини справи суд вважає, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 827 ЦК України, відповідно до якої за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобовязується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

Зміст позовної заяви ОСОБА_3 та надані нею докази свідчать про те,що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються статтею 1046 ЦК України, яка передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Основною кваліфікуючою ознакою договору позички є його безоплатність. До того ж об'єктом цього договору завжди є індивідуально визначені речі, тоді як за договором позики передаються речі, наділені родовими ознаками, частіше за все гроші. По закінченні договірних відносин користувач повертає позичкодавцю ту ж саму річ, а позичальник позикодавцю рівну кількість речей того ж роду та якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Факт отримання коштів відповідачем підтверджується оригіналом розписки, яка досліджена судом.

В порушення ст.526 ЦК України, яка передбачає принцип виконання зобовязання відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, гр. ОСОБА_4 не виконав взяті на себе зобовязання за договором позики, тому порушене право позивача ОСОБА_3 підлягає судовому захисту.

Стягуючи на користь позивача еквівалент отриманої суми в іноземній валюті в розмірі 108 850 грн. згідно курсу НБУ на день ухвалення рішення, суд керується ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, відповідно до яких грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 у справі №6-145цс14.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 533, 827, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 (паспорт громадянина України ВН 002100, виданий Житомирським МВ УМВС України в Житомирській області 21.03.2001) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) борг в сумі 108 850 (сто вісім тисяч вісімсот пятдесят) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4 (паспорт громадянина України ВН 002100, виданий Житомирським МВ УМВС України в Житомирській області 21.03.2001) в дохід держави судовий збір в сумі 1 088 грн. 50 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, що не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.В. Кузнєцов