Ухвала

іменем україни

12 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Державного підприємства «Антонов» в особі філії «Серійний завод «Антонов» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Державного підприємства «Антонов» в особі філії «Серійний завод «Антонов» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року Державне підприємство «Антонов» в особі філії «Серійний завод «Антонов» (далі - ДП «Антонов» в особі філії «СЗ «Антонов») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість із оплати за проживання у кімнаті АДРЕСА_1, у розмірі 9 437 грн 37 коп., крім того, 94 грн 37 коп. інфляційних втрат, три проценти річних у сумі 520 грн 47 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідачі не в повному обсязі сплачують за проживання в гуртожитку, від отримання квитанцій про оплату відмовляються, про що позивачем складено відповідні акти, а розмір оплати за проживання визначають самостійно, таким чином, сплачують за проживання частково, що призвело до утворення заборгованості за період із 01 квітня 2012 року до 01 лютого 2014 року в указаному вище розмірі.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 травня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вимоги до змісту ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до Примірного положення про гуртожиток від 03 червня 1986 року № 208 (далі - Положення) громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_113/ed_2014_04_10/pravo1/T041875.html?pravo=1> (далі - Закон) ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до вимог вказаних Закону та Положення мешканці гуртожитку повинні оплачувати послуги з утримання будинку та прибудинкової території, до яких відносяться послуги із забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 60 ЦПК України установлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані та проживають у кімнаті АДРЕСА_1. Їхня дочка - ОСОБА_5 проживає у зазначеній кімнаті з часу народження разом зі своєю дочкою ОСОБА_6

Кімната, у якій проживають відповідачі, розрахована на три ліжко-місця, площею 30 кв. м, загальною площею разом з приміщенням загального користування 54,92 кв. м.

Відповідно до довідки форми № 3, виданої відділом соціально-комунального призначення ДП «Антонов» в особі філії «СЗ «Антонов» від 24 лютого 2014 року, відповідачі та неповнолітня ОСОБА_7 зареєстровані у гуртожитку ОК «Сокіл» і їм у користування виділені ліжко-місця.

04 грудня 2012 року ОСОБА_3 звільнена з посади сестри І-ї медичної категорії ОК «Сокіл» відповідно до наказу від 04 грудня 2012 року № 4319/ВК ДП «Антонов» в особі філії «СЗ «Антонов».

27 вересня 2004 року ОСОБА_4 звільнений із посади водія цеху № 32 відповідно до наказу № 182/УК ДП «Антонов» в особі філії «СЗ «Антонов».

На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 01 липня 2009 року № 758-р «Про реорганізацію державного підприємства «Київський авіаційний завод «Авіант» 10 липня 2009 року Міністерством промислової політики України видано наказ № 476 «Про припинення шляхом реорганізації «ДП «Київський завод «Авіант».

Відповідно до наказу АНТК ім. О.К. Антонова від 24 грудня 2009 року № 2922 створено філію «СЗ «Антонов» ДП Авіаційного науково-технічного комплексу ім. О.К. Антонова.

Згідно з довідкою від 16 січня 2014 року № 070-30 корпус АДРЕСА_1 перебуває на балансі філії «СЗ «Антонов» ДП «Антонов», житло є службовим.

Також встановлено, що між сторонами договір про участь в утриманні будинку та прибудинкової території не укладався, а також не погоджувалися тарифи за надані послуги.

Згідно з інформацією, викладеною у листі Департаменту економіки і інвестицій Київської міської державної адміністрації від 27 грудня 2013 року № 050/21-10410, ДП «Антонов» філія «СЗ «Антонов» не зверталося до органів місцевого самоврядування з приводу затвердження тарифів на послуги з утримання будинку і прибудинкової території для гуртожитку, що знаходиться на території ОК «Сокіл», хоча про необхідність затвердження таких тарифів підприємству направлялися відповідні листи.

Нараховуючи оплату за проживання у кімнаті АДРЕСА_1 позивач виходив із розміру тарифів на житлово-комунальні послуги, чинних на момент такого нарахування, які затверджені Київською міською державною адміністрацією, спільним рішенням адміністрації філії ДП «Антонов» «СЗ «Антонов» та профспілкового комітету від 28 лютого 2012 року № 19 «Про встановлення оплати за проживання працівників заводу та членів їх сімей у оздоровчому комплексі «Сокіл», та розпорядження заступника директора філії ДП «Антонов» «СЗ «Антонов» від 01 червня 2013 року № 54 «Про введення уточнених розрахунків вартості розміщення та надання місця працівникам заводу для тимчасового перебування у корпусах ОК «Сокіл».

Так, розглядаючи указаний позов, суд виходив із того, що відповідно до наданого позивачем уточненого розрахунку до складу вартості за проживання включена вартість оплати комунальних послуг та експлуатаційні витрати. До складової експлуатаційних послуг включено оплату проїзних квитків та інші витрати, а саме: використання флешки, обслуговування бухгалтерських програм, курси КНС, послуги зв'язку тощо.

Правильним є висновок суду, що таке поняття як експлуатаційні витрати та їх складові не передбачено чинним законодавством, зокрема наведеними нормами матеріального права, крім того, тариф на ці послуги не затверджено у встановленому законом порядку, тому зазначені витрати не можуть бути включені до послуг із утримання будинків та прибудинкової території і їх оплата не може покладатися на мешканців будинку.

Таким чином, обґрунтовуючи свій висновок, суд правильно виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості розрахунків із оплати за проживання, а також правомірності встановлення підприємством плати за проживання відповідачів у зазначеній кімнаті.

Із такими висновками погодився й апеляційний суд та, відхиляючи апеляційну скаргу позивача, виходив із того, що розрахунок експлуатаційних витрат проведено позивачем на власний розсуд всупереч Порядку формування тарифів на зазначені послуги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_04_01/pravo1/KP110869.html?pravo=1>, із включенням витрат, які не входять до переліку послуг, що можуть бути покладені на споживачів, а саме: використання флешки, обслуговування бухгалтерських програм, курси КНС, послуги зв'язку та інше.

За таких обставин правильними є висновки судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні указаного позову у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, в достатньому обсязі встановив фактичні обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Антонов» в особі філії «Серійний завод «Антонов» відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

О.М. Ситнік

О.В. Ступак