АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі Кропивній К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 5 лютого 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановила:

у квітні 2014р. позивачі звернулися до суду з позовом, який уточнювали під час судового розгляду, і просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 7 100грн. 70коп. у відшкодування завданої матеріальної шкоди та 8 000грн. - моральної шкоди, на користь ОСОБА_4 465грн. 75коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 10 000грн. у відшкодування моральної шкоди.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачі зазначали, що 7 травня 2010р. з вини відповідача, який керував автомобілем «Тайота», реєстраційний номер НОМЕР_1, сталася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої був пошкоджений автомобіль ВАЗ 2101, реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить на праві власності ОСОБА_1 Згідно акту від 6 серпня 2010р. вартість відновлювального ремонту становить 7100грн. 70коп.

Позивачі стверджували, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження, перебувала на стаціонарному лікуванні з 7 травня по 28 травня 2010р. та понесла витрати у розмірі 465грн. 75коп. для відновлення здоров'я.

Також позивачі посилалися на завдання їм моральної шкоди, оскільки вони не мали можливість користуватися пошкодженим автомобілем, а дорожньо-транспортна пригода завдала їм психічної травми, фізичного болю та душевних страждань.

Рішенням суду від 5 лютого 2015р. позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 5 952грн. 95коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/6956/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Гуменюк А.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
позовних вимог.

Апелянт посилається на неповно встановлені судом обставини справи та неналежну

- 2 -

оцінку наданим доказам.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянтів, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 7 травня 2010р. у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої був пошкоджений автомобіль «ВАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить на праві приватної власності ОСОБА_1

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 6 квітня 2011р., яка залишена без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2011р., винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка призвела до пошкодження автомобіля ОСОБА_1, визнано ОСОБА_3, який допустив порушення Правил дорожнього руху.

Згідно акту № 54 з визначення вартості ремонту автомобіля та матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, складеного 6 серпня 2010р., вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «ВАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_3, становить 7 100грн. 70коп.

Також судом встановлено, що під час дорожньо-транспортної пригоди у пошкодженому автомобілі у якості пасажира перебувала ОСОБА_4, яка отримала тілесні ушкодження і перебувала на стаціонарному лікуванні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з пропуску нею позовної давності, про що було заявлено відповідачем.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

Проте, повністю погодитися з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Оскільки автомобіль ОСОБА_1 був пошкоджений у результаті винних дій відповідача, він повинен відшкодувати завдані збитки.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 довідалася про порушення свого права у день дорожньо-транспортної пригоди - 7 травня 2010р., також вона була обізнана і про особу, яка порушила її права, проте, звернулася до суду за захистом своїх інтересів тільки 29 квітня 2014р., тобто зі спливом трирічного строку, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про пропуск позивачем ОСОБА_1 позовної давності за позовними вимогами про відшкодування матеріальної шкоди і правильно відмовив з цих підстав у задоволенні зазначених позовних вимог, так як відповідачем було заявлено про застосування позовної давності.

Доводи представника позивача, що строк позовної давності необхідно обраховувати з

- 3 -

моменту прийняття 30 травня 2011р. постанови Апеляційного суду м. Києва про залишення без змін постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 6 квітня 2011р., коли було встановлено особу, винними діями якої були завдані позивачу збитки, колегія суддів вважає безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що постановою інспектора з дізнання ВОДТП Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 20 травня 2010р. відмовлено у порушенні кримінальної справи по факту дорожньо-транспортної пригоди та постановлено стосовно ОСОБА_3 скласти протокол про вчинення адміністративного правопорушення у зв'язку із порушенням ним Правил дорожнього руху, які призвели до ДТП. Також у даній постанові зазначено, що в діях водія автомобіля «ВАЗ» ОСОБА_7 порушень Правил дорожнього руху встановлено не було (с.с.10-11).

За таких обставин, у травні 2010р. позивачу ОСОБА_1 було відомо, що її права були порушені відповідачем.

Посилання представника апелянта на те, що стосовно ОСОБА_7 також був складений протокол про вчинення адміністративного правопорушення, на думку колегії суддів, не може бути підставою для обрахування строку позовної давності з моменту прийняття постанови суду стосовно ОСОБА_3, оскільки з матеріалів справи вбачається, що протокол про вчинення адміністративного правопорушення на ОСОБА_7 був складений тільки після звернення відповідача зі скаргою на дії працівників ДАІ, а не у результаті проведеної перевірки по факту дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, сам факт складення протоколу про вчинення адміністративного правопорушення стосовно ОСОБА_7 не спростовує тієї обставини, що позивачу ОСОБА_1 було відомо про відповідача, як особу, яка порушила її права.

Також аналіз ст. 261 ЦК України свідчить, що строк позовної давності починається з моменту встановлення особи, яка порушила права позивача, а не з моменту підтвердження вини цієї особи певними доказами у тому числі і судовим рішенням.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди ухвалено з дотриманням норм матеріального права, тому скасуванню не підлягає.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування морально шкоди, позивач ОСОБА_1

- 4 -

К.І. посилалася на душевні страждання, яких вона зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою відповідача, ухилення відповідача від відповідальності за вчинене, нервову та психологічну напругу у зв'язку із ситуацією, яка виникла з вини відповідача та його небажання відшкодувати завдану матеріальну шкоду.

Отже, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди випливає із порушення особистих немайнових прав особи, тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції безпідставно застосував позовну давність до позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування завданої моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Під час судового розгляду було встановлено, що майно позивача ОСОБА_1 було пошкоджено, а фактично знищено, так як ремонт автомобіля визнаний недоцільним, у результаті винних дій відповідача, який не здійснив дій на відшкодування завданих збитків, чим позивачу ОСОБА_1 завдані моральні збитки, які підлягають відшкодуванню відповідачем.

Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає необхідним в цій частині рішення суду скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визначаючи розмір моральної шкоди, колегія суддів виходить із засад розумності і справедливості, враховує характер правопорушення та ступінь вини відповідача у завданні моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_4 під час дорожньо-транспортної пригоди перебувала у автомобілі «ВАЗ», отримала тілесні ушкодження, у зв'язку із чим проходила стаціонарне лікування у Центрі «Головного військового клінічного госпіталю» МО України з 7 травня 2010р. по 28 травня 2010р.

У підтвердження витрат на ліки та харчування позивачем були надані фіскальні чеки та медична документація.

Доводи апелянта ОСОБА_3, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів у підтвердження тієї обставини, що діагноз ОСОБА_4 та її лікування були пов'язані із дорожньо-транспортною пригодою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з матеріалів справи та наданих позивачем доказів встановлено, що на місці ДТП їй була надана медична допомога лікарями швидкої медичної допомоги, у подальшому у цей же день вона була доставлена бригадою швидкої медичної допомоги до приймального відділення Головного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» з діагнозом ЗЧМТ, струс головного мозку, де проходила лікування, а медична документація містить посилання на отримання позивачем тілесних ушкоджень саме у результаті ДТП (с.с.49, 55, 57, 80, 127).

- 5 -

Про отримання ОСОБА_4 тілесних ушкоджень у результаті ДТП також зазначено у постанові Шевченківського районного суду м. Києва від 6 квітня 2011р. та постанові Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2011р. стосовно ОСОБА_3

При цьому, у порушення вимог ст. 60 ЦПК України відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції не було надано доказів, які б спростували надані позивачем ОСОБА_4 документів, не було відповідачем заявлено клопотання про призначення відповідної медичної експертизи у разі наявності у нього сумнівів, що позивач отримувала лікування у зв'язку із травмами та ушкодженнями, які були отримані у результаті ДТП за його участю.

За змістом ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Судом встановлено, що у результаті винних дій відповідача позивач ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження, проходила стаціонарне лікування, що завдало їй фізичного болю та душевних страждань.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Доводи апелянта, що позивачем ОСОБА_4 не було надано доказів у підтвердження її душевних страждань та заподіяння моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки отримання тілесних ушкоджень, травм та проходження лікування підтверджено медичними документами, які також є доказами завдання позивачу фізичного болю та душевних страждань.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги відповідача не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 5 лютого 2015р. скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 та користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1000грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: