Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/2683/15 Головуючий у 1 інстанції: Суркова В.П.
Суддя-доповідач: Крилова О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до казенного підприємства "Науково виробничий комплекс "Іскра", відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Запоріжжя про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що із казенним підприємством "Науково виробничий комплекс "Іскра" перебував в трудових відносинах, працював за спеціальністю слюсаря. Висновком МСЕК від 28.02.2007 року йому встановлено 45 % втрати професійної працездатності у зв'язку з нещасним випадком на виробництві безстроково. Через трудове каліцтво порушено нормальні життєві зв'язки позивача, він позбавлений можливості реалізувати повною мірою свої звички та бажання. Починаючи з 2007 року перебуває на диспансерному обліку, стан його здоров'я погіршився, завдяки чому він вимушений кожного року звертатися за медичною допомогою та проходити курси лікування, позбавлений можливості працювати у цій галузі і матеріально забезпечувати свою родину, також позбавлений можливості повноцінно виконувати свої сімейні обов'язки по господарству. Таке самопочуття, яке зумовлено травмою на виробництві, коли позивач не може належним чином організувати свою життєдіяльність, завдає йому душевних страждань.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, у відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідачів на свою користь солідарно 45000 грн. та 500 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За вимогами статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказаних вимог судом не дотримано.

Так, судом було відмовлено у задоволенні позову з тих підстав, що у позивача немає суб'єктивного права на отримання компенсації моральної шкоди, тому що нещасний випадок стався внаслідок нехтування позивачем правилами безпеки праці, яке виявилося у виконанні робіт: поліровці деталі, - в особистих цілях, а отже була наявна його винна поведінка, яка і зумовила настання шкоди для здоров'я позивача. До того ж, як зазначив суд, позивач тривалий час не оскаржував Акт про нещасний випадок, хоча знав що там зазначено про його вину.

Такі висновки суду суперечать чинному законодавству та матеріалам справи.

За змістом ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З акту про нещасний випадок на виробництві від 14.03.1975 р. вбачається, що причинами нещасного випадку були не лише порушення трудової дисципліни позивачем, а й в першу чергу відсутність огорожі на шліфувальній бабці, відсутність контролю з боку майстрів за роботами, що виконуються.

Тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди, при визначенні розміру якої може бути врахована і його груба необережність та порушення трудової дисципліни.

Судова колегія вважає, таким чином, що позов про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, а відшкодування моральної шкоди має здійснюватися за рахунок відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України у м. Запоріжжі.

При цьому колегія виходить з того, що обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання, покладається саме на Фонд, відповідно до статей 21, 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності"(чинній на час встановлення позивачеві факту стійкої непрацездатності), оскільки висновком МСЕК від 28 лютого 2007 року позивачу було встановлено 45% стійкої втрати професійної працездатності.

Спірні правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди працівнику виникли з моменту встановлення вперше факту стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 28 лютого 2007 року, тому до них, відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України, необхідно застосовувати закон, що діяв на момент виникнення правовідносин.

Судовими рішеннями Верховного Суду України, які є обов'язковими для всіх судів України (стаття 360-7 ЦПК України), та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і відповідають положенню статті 58 Конституції України, встановлено, що за загальним правилом про дію нормативно-правового акту у часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову.

Позивач звернувся до суду за захистом його порушеного немайнового права, а саме: порушення права на життя та на охорону здоров'я у процесі трудової діяльності.

Відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Закон не передбачає строки позовної давності на звернення потерпілого із заявою про відшкодування моральної шкоди. Немає застережень щодо існування такого строку і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами і доповненнями).

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII "Про охорону праці" (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" внесені зміни до абз. 4 ст. 1, підп. "е" п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, а також виключено ч. 3 ст. 34 Закону № 1105- XIV, скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Відділення.

Цей Закон набув чинності з 20 березня 2007 року, тож на час встановлення стійкої непрацездатності, виниклої внаслідок нещасного випадку на виробництві, не був скасований обов'язок Фонду щодо відшкодування моральної шкоди.

При визначенні розміру відшкодування судова колегія виходить з того, що за актом про нещасний випадок, ушкодження здоров'я позивача сталося серед іншого і внаслідок порушення ним самим трудової дисципліни. Ані свою провину, ані акт про нещасний випадок позивач не оспорював.

Щодо вимог позивача про солідарне стягнення, то жодним законом не передбачено солідарне стягнення моральної шкоди як з Фонду так і з роботодавця.

Не підлягають відшкодуванню витрати з оплати юридичної допомоги, оскільки відповідно до ст.ст. 84, 88 ЦПК України судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права під час вирішення цивільної справи. В матеріалах справи відсутні дані про кількість годин, які затратив для надання правової допомоги адвокат по даній справі. Так, з акту про прийняття грошових коштів та квитанції вбачається, що адвокатом отримано 500 гр. разом за складення позовної заяви та представлення інтересів у суді без зазначення кількості годин, тоді як з матеріалів справи вбачається, що представництво у судових засіданнях, в яких відбувалося слухання справи, здійснювалося іншою особою.

Керуючись ст. ст. 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2015 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Запоріжжя на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 20 000 гр. (двадцять тисяч гр.).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: