Малиновський районний суд м.Одеси
Справа № 2 1659/10
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 жовтня 2010 року Малиновський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Бобуйок І.А.
при секретарі Орзіх Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі третіх осіб: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Шостої Одеської державної нотаріальної контори про визнання договору дарування удаваним та застосування норм договору довічного утримання,
В судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримала в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був належним чином сповіщений, причини неявки суду не повідомив.
Треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Шоста Одеська державна нотаріальна контора, у судове засідання не з`явилися надали суду заяви в якій просили суд розглядати справу без їх особистої участі.
Суд відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України у зв?язку з неявкою відповідачів, враховуючи відсутність заперечень від позивача, ухвалив слухати справу у порядку заочного розгляду.
Суд, у звязку з неявкою відповідачів в судове засідання, в порядку ч. 4 ст. 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, заперечення на позов приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
В 2007 року позивачу стало відомо, що власником кв. 87, у буд. 22, по вул. Ак. Філатова у м. Одесі є син ОСОБА_6 ОСОБА_2, який отримав спадщину після смерті батька, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого нотаріусом 18.06.2004 року. З вказаного часу позивачка неодноразово зверталася до ОСОБА_2 з проханням про виконання своїх обовязків з її утримання, які з самого початку передбачалися між нею та його батьком ОСОБА_6
Відповідно до ст. 58 ЦК України (в редакції 1963 р.), якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.
Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» № 3 від 28.04.1978 року, встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст.58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі.
У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.
Відповідно до ст. 59 ЦК України (в редакції 1963 р.) угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.
У звязку з чим відповідно до прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.
Згідно ст.ст. 744, 757 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем.
Як вбачається до матеріалів справи та пояснень позивача встановлено, після смерті ОСОБА_6, квартиру АДРЕСА_1 успадкував його син ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого нотаріусом 18.06.2004 року. З 2004 року позивачка зверталась до ОСОБА_2 щодо надання їй матеріального забезпечення відповідно до умов та домовленостей, які були досягнуті між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, однак відповідач вказану допомогу не надавав до теперішнього часу та відмовлявся щодо її виконання.
Даючи оцінку доказам які було отримано з матеріалів справи № 654/09 таких, як свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.06.2004 р.; рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.04.2007 року по справі № 2-2085/2007 р. за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про виселення та усунення перешкод в користуванні квартирою було задоволено повністю. Можливо зробити висновок, що ОСОБА_2 після прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 прийняв на себе зобовязання передбаченні умовами договору довічного утримання, а саме допомагав захистити її право власності на квартиру від посягань з боку ОСОБА_5 в порядку судового захисту, сам у цій квартирі не проживає та не зареєстрований, однак ніякої іншої допомоги передбаченої умовами договору довічного утримання не надавав, тобто виконував їх неналежно.
ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_4 та онучкою ОСОБА_5 на сьогоднішній день відповідно до довідки № Ф-1 від 25.01.2010 р. наданої ЖБК «Будівельник-5» прописані у АДРЕСА_4 та користуються нею, сплачують усі комунальні послуги та плату за користування квартирою про, що є підтвердження копії платіжок.
На підставі чого позивачка в своїх позовних вимогах просить розірвати договір довічного утримання у звязку з його невиконанням.
Відповідно до ст. 755, 758 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.
Виходячи з наведеного суд вважає, що договір довічного утримання, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 права та обовязки якого перейшли до ОСОБА_2, як правонаступника за вказаним договором на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом повинен бути розірваний, у звязку з невиконанням ОСОБА_2 обовязків, які були передбачені договором довічного утримання, а свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Шостою Одеською державною нотаріальною конторою 18.06.2004 року, за яким ОСОБА_2 успадкував АДРЕСА_5, повинно бути скасоване. У звязку з чим ОСОБА_1 набуває права власності на АДРЕСА_6.
На підставі викладеного суд задовольняє вимогу позивача щодо визнання за нею права власності АДРЕСА_5.
Керуючись ст. 58, 59 ЦК України (1963 року), п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» № 3 від 28.04.1978 року, ст.ст. 744, 755, 757, 758 ЦК України, ст.ст. 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі третіх осіб: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Шостої одеської державної нотаріальної контори, про визнання договору дарування удаваним та застосування норм договору довічного утримання задовольнити частково.
Скасувати свідоцтво на спадщину за заповітом, видане Шостою одеською державною нотаріальною конторою 18 червня 2004 року, за яким ОСОБА_2 успадкував квартиру за адресою: АДРЕСА_2.
Визнати за ОСОБА_1, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2.
У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії, позивачем в загальному порядку, тобто рішення суду позивачем може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Відповідно до статей 231, 232 ЦПК України оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
СУДДЯ: