Ухвала

іменем україни

01 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Маляренка А.В., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору у частині та умов надання споживчого кредиту, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 12 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що 05 квітня 2007 року між банком та відповідачем укладено договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 2 040 грн терміном до 05 квітня 2008 року зі сплатою 1 % на місяць за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за вказаним договором станом на 15 лютого 2013 року виникла заборгованість у розмірі 24 493 грн 89 коп., яку позивач просив стягнути на його користь із ОСОБА_3

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому просив визнати недійсними ч. 5 вищезазначеного кредитного договору та п. 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») Стандарт на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_605393/ed_2012_12_02/pravo1/T102300.html?pravo=1>, посилаючись на несправедливість цих умов у зв'язку із встановленням банком вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 липня 2014 року в задоволенні позовів ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 12 вересня 2014 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 липня 2014 року скасовано в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 008 грн 35 коп. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року рішення апеляційного суду Тернопільської області від 12 вересня 2014 року в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В решті рішення апеляційного суду залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 12 березня 2015 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 липня 2014 року в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 866 грн 33 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду Тернопільської області від 12 березня 2015 року в частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Встановлено, що 05 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 2 040 грн терміном до 05 квітня 2008 року зі сплатою 1 % на місяць за користування кредитом на суму залишку заборгованості.

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») Стандарт передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки, пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п'ять років.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором, не надав обґрунтованих доказів щодо наявності поважних причин його пропуску, разом з тим у кредитному договорі відсутні будь-які посилання про збільшення строку позовної давності, а Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») Стандарт ОСОБА_3 не підписані.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд виходив із того, що умовами надання споживчого кредиту передбачено строк позовної давності в п'ять років, тому задовольнив позов у межах п'ятирічного строку позовної давності, стягнувши при цьому пеню у межах строку спеціальної позовної давності в один рік, про застосування якого було заявлено відповідачем.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212, 213, 303, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не встановив, зокрема, не звернув уваги на те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») Стандарт, п. 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису ОСОБА_3 При цьому суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже зміст п. 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 05 квітня 2007 року, містить розбіжності.

Крім того, у заяві позичальника від 05 квітня 2007 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 12 березня 2015 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова