Номер провадження: 22-ц/785/5686/15
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В. Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2015 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, Житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 про поновлення на квартирному обліку,
в с т а н о в и л а:
22 грудня 2014 року ОСОБА_1 завернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить зобов`язати Житлову комісію Військової частини НОМЕР_1 поновити його в загальній черзі квартирного обліку військовослужбовців А 0666 з часу подання його рапорту про постановку на квартирний облік та зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси поновити його в загально-гарнізонній черзі військовослужбовців на отримання житла з часу подання рапорту на постановку на квартирний облік в Військовї частині НОМЕР_1 (а.с. 2-3).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2015 року відкрито провадження у справі, справ призначена до розгляду на 12 лютого 2015 року (а.с. 13).
18 березня 2015 року представник відповідача, Житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , звернувся до суду першої інстанції з заявою про закриття провадження у справі, посилаючись на те, спір є публічно-правовим, який розглядається в порядку адміністративного судочинства. Крім того, позивач ОСОБА_1 вже звертався до Приморського районного суду м. Одеси 24 лютого 2012 року з вказаним позовом й ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2013 року провадження у справі за вказаним було закрито з підстав п.1. ч.1 ст. 205 ЦПК України (а.с. 24-25, 26).

Ухвалою суду першої інстанції закрито провадження у справі (а.с. 70).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу передати для подальшого розгляду до суду першої інстанції, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права (а.с. 40-41).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , пояснення на апеляцію представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню за таких підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що є ухвала суду, яка набрала законної сили про закриття провадження у справі, постановлена з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодить неможливо, виходячи з наступного.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У пунктах 2 та 3 постанови № 5 Пленуму "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" від 12 червня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, готуючи справу до розгляду, суд повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і роз`яснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду.

Уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З`ясовується правильність об`єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов`язаними між собою, для вирішення питання про їх об`єднання або роз`єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з`ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Таким чином, при розгляді справи суд повинен був з`ясувати характер спірних про відносин сторін (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Предметом позову є те, що конкретно вимагає позивач.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Приморський районний суд м. Одеси, вважаючи, що спір про поновлення на квартирному обліку між позивачем та військовою частиною А 0666, квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси, які відносяться до Міністерства оборони, є публічно правовим, оскільки виник з приводу прийняття відповідних рішень суб`єктами владних повноважень.

Тому, 06 серпня 2013 року, суд постановив ухвалу про закриття провадження у справі з підстав ст. 205 ч.1 п.1 ЦПК України через те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (а. с. 36).

Одеський окружний адміністративний суд двічі: 08 листопада 2013 року та 25 червня 2014 року (а.с. 44,45) постановив ухвали про залишення без розгляду адміністративного позову про визнання дій відповідачів неправомірними та зобов`язання поновити у черзі на отримання житла з підстав ст.ст. 99, 100 КАС України пропуском місячного строку звернення до адміністративного суду.

Оскарженою ухвалою від 30 квітня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси закрив провадження у справі по спору між сторонами про поновлення на квартирному обліку з посиланням на ст. 205 ч.1 п.2 ЦПК України у зв`язку з набранням законної сили ухвали суду загальної юрисдикції від 06 серпня 2013 року про закриття провадження у цивільній справі по спору між цими ж сторонами, про той же самий предмет і з тих самих обставин (а.с. 36).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Стаття 6 ч.1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського Суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом.

У справі «Буланов та Купчик проти України» (остаточне рішення від 09.03.2011 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до усталеної практики Суду щодо України зазначені гарантії, закріплені в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є застосовними до провадження у суді касаційної інстанції як у цивільних, так і в адміністративних справах, незважаючи на їх українську класифікацію (див. рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року № 23436/03, пункт 25, та «Каруна проти України, рішення щодо прийнятості від 03 квітня 2007 року № 43788/05).

У цих справах заявники мали доступ до суду касаційної інстанції в частині того, що їх скарги дійшли до Верховного Суду та Вищого адміністративного суду. Однак скарги залишились нерозглянутими, оскільки спочатку Верховний Суд, а потім Вищий адміністративний суд вирішили, що в них немає юрисдикції їх розглядати.

Суд не вважав за даних обставин досліджувати, чи мали Верховний Суд або Вищий адміністративний суд юрисдикцію вирішувати по суті скарги заявників. Важливо те, що заявники не отримали вирішення їхніх скарг, оскільки Вищий адміністративний суд відмовився слідувати ухвалам Верховного Суду, які визначили юрисдикцію цих справ. Такі відмови не тільки позбавили заявників доступу до суду, але й поставили під сумнів авторитет судової влади. Отримавши остаточні ухвали Верховного Суду, який за конституційним статусом є найвищим судовим органом та який надає роз`яснення щодо застосування законодавства, заявники мали легітимні сподівання, що ці ухвали не могли бути піддані сумніву. У цьому контексті Суд зазначив, що ст. 6 Конвенції вимагає від держави передбачити процесуальні засоби для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо юрисдикції справ.

З огляду на зазначене, Суд дійшов висновку, що не було забезпечено дійсну та ефективну реалізацію їхнього права на доступ до суду. Відповідно мало місце порушення ст. 6 ч.1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У справі «Мосендз проти України» (остаточне рішення від 17 січня 2013 року) суд загальної юрисдикції 04 травня 2006 року відмовив позивачці у відкритті провадженні у справі за її позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої Міністерством внутрішніх справ України внаслідок неналежно виконання своїх обов`язків, що призвело до загибелі її сина, оскільки ця справа мала розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

30 серпня 2006 року суд адміністративної юрисдикції прийняв до розгляду позов Мосендз в порядку адміністративного судочинства та 09 грудня 2008 року його задовольнив, присудивши заявниці відшкодування моральної шкоди. 18 червня 2009 року апеляційний адміністративний суд скасував постанову від 09 грудня 2008 року і закрив провадження у справі в зв`язку з тим, що справа мала розглядатися в порядку цивільного судочинства. 18 жовтня 2011 року Вищий адміністративний суд України залишив ухвалу від 18 червня 2009 року без змін.

В скарзі до Європейського суду з прав людини за ст. ст. 2,3 Конвенцій про захист прав людини та основоположних свобод на жорстоке поводження з її сином в армії та його смертю під час проходження військової служби, заявниця також послалася на те, що вона була позбавлена національного засобу юридичного захисту у зв`язку з юрисдикційним конфліктом між національними цивільними та адміністративними судами у справі про відшкодування моральної шкоди.

У цій справі Європейський суд з прав людини встановив порушення ст. 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод про право на ефективний засіб правового захисту, зазначивши, що Мосендз не мала національного засобу юридичного захисту за її позовами у зв`язку з юрисдикційним конфліктом між національними цивільними та адміністративними судами.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 2, 24 своєї постанови № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року вказав, що, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.
Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції ст. 15 ЦПК України. Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції ст.ст. 108 - 114 ЦПК України.

У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (стаття 25 Закону України від 4 вересня 2008 року № 500-VI "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків") тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб`єкта владних повноважень.
На відмінність від правової позиції Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ про те, що спори стосовно права особи на житло, у тому числі про взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб`єкта владних повноважень, Вищий адміністративний суд України у пункті 13 своєї постанови № 8 від 20 травня 2013 року «Про окремі питання юрисдикції адміністративних спорів» роз`яснив, що спори, пов`язані з реалізацією житлових прав фізичних осіб (щодо обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, нагляду і контролю за забезпеченням реалізації права громадян України на житло, додержання правил користування приміщенням житлових будинків і гуртожитків тощо), є публічного-правовими за правилами адміністративного судочинства.
Питання щодо юрисдикції з прав цієї категорії розглянуто Верховним Судом України та в своїй спільній постанові від 10 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України розглянуто.
Верховний суд погодився з висновком Вищого адміністративного суду України від 21 жовтня 2014 року, який скасував постанови адміністративних судів першої та апеляційної інстанцій, що вирішили спір про право на квартирний облік військовослужбовця за правилами адміністративного судочинства. Вищий адміністративний суд України, закривши провадження у справі в цій частині позовних вимог, роз`яснив позивачці право на звернення до місцевого загального суду за правилами Цивільного процесуального кодексу України.
У справі, яка розглядається судом апеляційної інстанції також виник юрисдикційний конфлікт між цивільними та адміністративними судами. Внаслідок конфлікту юрисдикцій позивач був позбавлений права на ефективний засіб правового захисту, що є порушенням ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, і втратив можливість отримати вирішення житлового спору судом по суті.
Таким чином, спір щодо права позивача на житло, пов`язаного з поновленням в черзі на квартирний облік, незалежно від участі у справі в якості відповідачів суб`єктів владних повноважень, що має місце в даній справі, повинен розглядатися за правилами цивільної юрисдикції.
Тому у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України ухвала суду першої інстанції від 30 квітня 2015 року про закриття провадження у справі підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання щодо забезпечення права на ефективний засіб юридичного захисту в контексті ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
Що стосується ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2013 року про закриття провадження у цивільній справі в зв`язку з тим, що вона не підлягає розгляду за правилами цивільної юрисдикції, колегія суддів виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, сприяючи всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, вважає необхідним, на підставі ст.10 ч.4 ЦПК України роз`яснити учасникам процесу право оскарження в апеляційному порядку зазначеної ухвали.

Також слід звернути увагу суду першої інстанції на процесуальне визначення кола учасників процесу, перевіривши, чи є житлова комісія військової частини НОМЕР_1 юридичною особою та чи має вона відповідати за позовом.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 2 п. 4, 312 ч. 1 п.3, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2015 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання щодо забезпечення права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі в контексті ст. 13 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

Ухвала суду апеляційної інстанції подальшому оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік