У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс Агро», про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк Національний Кредит» (далі - ПАТ «Банк Національний Кредит») звернулося до суду із указаним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, у рахунок погашення заборгованості позичальника - товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ «Птицекомплекс-Агро» (далі - ТОВ «Птицекомплекс-Агро»), перед банком за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 13 травня 2013 року. Оскільки позичальник прострочив виконання зобов'язання перед банком за кредитним договором, то відповідач як іпотекодавець має погасити заборгованість шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Просили позов задовольнити.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року, у задоволенні позову ПАТ «Банк Національний Кредит» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк Національний Кредит», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що іпотекодержателем недотримано процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, належних доказів отримання відповідачем вимоги про погашення кредитної заборгованості не надано, а саме не надано оригіналу вручення 31 березня 2014 року вимоги національним оператором УДППЗ «Укрпошта». Крім того, відсутні відомості, що відповідач не є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим відповідно до Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України».

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 13 травня 2013 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» і ТОВ «Птицекомплекс Агро» був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії в межах максимального ліміту заборгованості до 1 500 тис. грн відповідно до графіка та з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 12 травня 2014 року або достроково у випадках, передбачених п. 4.4 кредитного Договору. За договором про внесення змін до кредитного договору установлено, що за користування кредитними коштами позичальник сплачує 23 % річних.

Також 13 травня 2013 року, з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, між банком та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Автономної РеспубСпендіарових А.А.им Тимощук І.А., предметом якого є квартира АДРЕСА_2.

З матеріалів справи також убачається, що 18 березня 2014 року майновому поручителю ОСОБА_4 на адресу: АДРЕСА_3, направлено вимогу про погашення кредитної заборгованості, яку останній отримав 31 березня 2014 року, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Суд дійшов висновку про ненадання позивачем доказів вручення такої вимоги, оскільки не було надано оригіналу підтвердження вручення вимоги. Разом тим не було обґрунтовано, з яких підстав судом не взято до уваги копію такого повідомлення.

Висновок суду про те, що згідно з листом УДППЗ «Укрпошта» від 6 червня 2014 року № 30-576 національний оператор УДППЗ «Укрпошта» змушений з 28 березня 2014 року припинити доставку пошти до Автономної Республіки Крим та м. Севастополь й приймання поштових відправлень є правильним, але судом не звернуто уваги, що така вимога надіслана на адресу відповідача 19 березня 2014 року, тобто до припинення доставки пошти до окупованої території, а тому такий висновок є передчасним.

Крім того, згідно із п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Відповідно до ст. 14 Закон України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» визначення правового статусу та забезпечення прав внутрішньо переміщених осіб з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим здійснюються у порядку, визначеному Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Упродовж строку тимчасової окупації внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим звільняється від обов'язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за ним, якщо об'єктом іпотеки є майно, розташоване (зареєстроване) на території, що після укладення такого іпотечного договору була тимчасово окупована. Національний банк України приймає рішення про зміну класифікації таких іпотечних кредитів або інші рішення з метою недопущення погіршення ліквідності (фінансового стану) кредитора. Норми цього пункту не поширюються на нерухоме житлове майно, загальна площа якого перевищує показники, встановлені статтею 265 Податкового кодексу України. На громадянина України, який виїжджає з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим за межі державного кордону України на місце постійного проживання або змінює своє громадянство, не поширюються норми цього пункту.

Суди дійшли висновку про відсутність даних про те, що відповідач не є внутрішньо переміщеною особою. Разом з тим не звернули увагу, що відповідач продовжує проживати на території Автономної Республіки Крим.

Крім того, суди не звернули увагу на те, що відповідач не є основним боржником, а є іпотекодавцем. Відновлювальна кредитна лінія була отримана ТОВ «Птицекомплекс-Агро» з метою погашення заборгованості у публічному акціонерному товаристві «Креди Агріколь Банк» (п. 1.2 кредитного договору).

Отже, суду слід перевірити, чи підлягає застосуванню Закон України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» до спірних правовідносин, оскільки третьою особою отримано кредит на поповнення обігових коштів, а не придбання нерухомого майна, отриманий кредит не є іпотечним.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик