Справа № 523/5954/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 червня 2015 року Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

Головуючого судді Гудіної Н.І.

При секретарі Мельніченко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі

справу за позовом

Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

та за зустрічним позовом

ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання положень кредитного договору не дійсними,-

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнень від 26.03.2015 року, просить суд стягнути у солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 781 971,90грн., яка складається з: суми заборгованості за кредитом в розмірі 177459,63грн.; суми заборгованості за простроченим кредитом в розмірі 72540,37грн.; суми заборгованості за відсотками в розмірі 3775,01; суми простроченої заборгованості зі сплати відсотків в розмірі 81769,09грн.; суми заборгованості за простроченою комісію за управління кредитом в розмірі 84500,00грн.; суми штрафних санкцій відповідно до п.5.1. кредитного договору в сумі 327670,69грн.; суми 3% річних в розмірі 3432,34грн.; суми інфляційних нарахувань в розмірі 30824,77грн.; а також просить суд стягнути з відповідачів у рівних частинах судовий збір у розмірі 3654,00грн.

В обґрунтування заявленого позову ПАТ «ВТБ Банк» посилається на те, що 29 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № R0B, відповідно до умов вказаного договору банк надає позичальнику кредит у сумі 250000,00грн. на строк до 29.07.2017 рік з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 24%.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 29 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № R0B-П1.

Не виконання відповідачами зобов`язань по укладеним договорам стало підставою для звернення ПАТ «ВТБ Банк» до суду з відповідним позовом.

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся з зустрічною позовною заявою до ПАТ «ВТБ Банк», та просив визнати недійсними положення кредитного договору № R0B від 29 липня 2013 року, укладеного між ним та ПАТ «ВТБ Банк».

В обґрунтування заявленого зустрічного позову ОСОБА_1 посилається на те, що банком до умов кредитного договору № R0B, в супереч, Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну

вартість кредиту» №168; рішення Конституційного суду України були включені несправедливі умови щодо обов`язку позичальника сплатити комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту (п. п. 4.2, 6.3 кредитного договору № R0B).

У судовому засіданні 09.04.2015 року представник ПАТ «ВТБ Банк» позовні вимоги, з урахуванням уточнень, підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 просила відмовити.

Представник відповідача, ОСОБА_3 просив первісний позов задовольнити частково, надавши при цьому заперечення на позовну заяву, проти задоволення зустрічного позову не заперечував.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника ПАТ «ВТБ Банк», представника відповідача Грунь О.І., суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову ПАТ «ВТБ Банк» та задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 29 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № R0B, відповідно до умов якого, банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі, а також правилах споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» у сумі 250000,00грн. на строк по 29.07.2017 рік з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 24%, або в іншому розмірі, передбаченому цим договором (п.1 кредитного договору № R0B).

Відповідно до п.4.2 кредитного договору № R0B позичальник зобов`язаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості сукупних послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту.

Згідно до п.4.3 кредитного договору № R0B сторони дійшли згоди, що кредит повертається, а проценти та комісія сплачується позичальником 22 числа кожного місяця у відповідності до графіка, який є невід`ємною частиною цього договору та включає в себе суму щомісячних платежів по повергненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Відповідно до п. 5.1 кредитного договору № R0B у разі прострочення позичальником зобов`язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно із умовами договору, позичальник зобов`язаний сплатити на користь банку пеню за кожень день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов`язань за кожен день порушення виконання зобов`язань, включаючи день погашення.

З метою забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору № R0B, 29 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № R0B-П1, згідно з яким, поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов`язань, що виникли та/або можуть виникнути у майбутньому на підставі кредитного договору, а також договорів про внесення змін (доповнень) до нього, додатків до нього, що є його невід`ємними частинами, якщо такі укладені та/або можуть бути укладені між позичальником та банком в подальшому, в тому числі щодо розміру процентів за користування кредитом і строків їх виплати та/або комісій, пені та штрафів, а також інших обов`язкових платежів тощо.

Відповідно до п.2.1 договору поруки № R0B-П1 сторони договору визначають, що у випадку порушення позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі зобов`язань позичальника за кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісійної винагороди, неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків, пов`язаних з порушенням виконання зобов`язань позичальника.

Враховуючи порушення відповідачем строків повернення кредиту, 05.12.2013 року ПАТ «ВТБ Банк» звернувся на адресу відповідача, ОСОБА_1 з вимогами № 2400/2300-2 та № 2399/2300-2 щодо погашення заборгованості за кредитним договором, які були направлені на адресу відповідача, що підтверджується описом відправленої кореспонденції з відміткою установи поштового зв`язку.

Відсутність відповіді на надіслані вимоги, а також невиконання відповідачами своїх кредитних зобов`язань, зумовило звернутись ПАТ «ВТБ Банк» до суду з відповідним позовом.

Частини 1 ст. 553, ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України передбачають, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Зазначене кореспондується з п.2.1 договору поруки № R0B-П1, яким передбачено, що відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Таким чином, суд зазначає, що позичальник ОСОБА_1 та поручитель ОСОБА_2 є відповідальними перед кредитором - ПАТ «ВТБ Банк» як солідарні боржники.

Пунктом 2 кредитного договору № R0B встановлено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує своє приєднання до Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» з якими він ознайомлений та погодився.

Відповідно до п.3.2.1 Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливої неустойки, комісійної винагороди у випадках передбачених договором або чинним законодавством України, зокрема, у разі порушення позичальником зобов`язань, що випливають/випливатимуть з умов кредитних договорів/договорів забезпечення, що укладені/будуть укладені у майбутньому між позичальником та банком; невиконання (неналежне виконання) зобов`язань щодо сплати платежів, а також комісійної винагороди, неустойки тощо, передбачених умовами договору; затримання позичальником повернення частини кредиту та/або сплати процентів та/або щомісячної винагороди щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10 відсотків; несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5 відсотків суми кредиту.

Відповідно до п.3.3.5 Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» позичальник зобов`язаний на письмову вимогу банку здійснити дострокове повернення кредиту, сплати процентів та інших можливих платежів у випадках, передбачених п 3.2.1. Правил, протягом 30 календарних днів з дати відправлення банком відповідної вимоги.

Як зазначалось вище, 05.12.2013 року банк ПАТ «ВТБ Банк» звернувся на адресу відповідача, ОСОБА_1 з вимогами № 2400/2300-2 та № 2399/2300-2 щодо погашення заборгованості за кредитним договором, які були направлені на адресу відповідача, що підтверджується описом відправленої кореспонденції з відміткою установи поштового зв`язку.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч.1,2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вбачається із наданих представником ПАТ «ВТБ Банк» розрахунків заборгованості та виписок щодо руху коштів на рахунках відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 26.03.2015 рік дорівнює 781 971,90грн., яка складається з: суми заборгованості за кредитом в розмірі 177459,63грн.; суми заборгованості за простроченим кредитом в розмірі 72540,37грн.; суми заборгованості за відсотками в розмірі 3775,01; суми простроченої заборгованості зі сплати відсотків в розмірі 81769,09грн.; суми заборгованості за простроченою комісію за управління кредитом в розмірі 84500,00грн.; суми штрафних санкцій відповідно до п.5.1. кредитного договору в сумі 327670,69грн.; суми 3% річних в розмірі 3432,34грн.; суми інфляційних нарахувань в розмірі 30824,77грн.; а також просить суд стягнути з відповідачів у рівних частинах судовий збір у розмірі 3654,00грн.

Доказів сплати зазначеної суми відповідачі, в порушення вимог ст.60 ЦПК України, суду не надали.

Разом з тим, оскільки, відповідно до умов кредитного договору № R0B, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Абзацом 3 ст. 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від
банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до п. 3.6. постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. „Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту №168, зареєстровану у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 р. за №541/13808 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, а також умови, якими встановлено жорсткі обов`язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.
Представником ПАТ «ВТБ Банк» не були надані докази надання позичальнику будь-яких послуг щодо управління кредитом, за які позичальник зобов`язаний сплачувати 1,69% від початкової суми кредиту кожного місяця. Посилання представника ПАТ «ВТБ Банк», що між сторонами, при укладені, кредитного договору досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, а волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі не береться судом до уваги, оскільки суперечить правовим висновкам, зробленим Конституційним судом України у рішенні № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, ч. 2 п. 3.2 якого встановлено, що одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Цивільного Кодексу України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.
Частиною 7 п.3.4. рішення Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року передбачено, що положення частин четвертої - одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.
Посилання представника позивача за первісним позовом на те, що перед підписанням кредитного договору позичальнику була надана інформація про орієнтовану сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням та управлінням кредиту, а тому банком при укладанні кредитного договору з відповідачем були виконані усі вимоги законодавства України, що регулюють кредитні правовідносини також не приймаються судом до уваги, оскільки не спростовують несправедливість умов кредитного договору, зокрема, п.4.2 кредитного договору № R0B.

Суд вважає, що оскільки комісійна винагорода за управління кредитом обумовлене лише власним розсудом Банку та фактично жодної послуги, пов`язаної з управлінням кредиту надано не було, при тому, що п.4.2. кредитного договору встановлює обов`язок позичальника щомісячно сплачувати за управління кредитом 1,69 % від початкової вартості кредиту, то вказане положення договору є несправедливим, а тому вимога позивача за зустрічним позовом щодо визнання недійсним п. 4.2, 6.3

кредитного договору № R0B, укладеного 29 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.
Аналогічні висновки зроблені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ у справах № 6-16468св14, 6-24570св13.

Згідно з абз.2 ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Статтею 215 ЦК України, встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Крім того, відповідачем були подані заперечення на первісний позов, відповідно до яких відповідач за первісним позовом просить зменшити розмір пені, нарахованої відповідно до п.5.1 кредитного договору у зв`язку з скрутним матеріальним становищем, знаходженням на його утриманні трьох дітей та дружини.
Пунктом 5.1. кредитного договору № R0B передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору, позичальник зобов`язаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов`язань, включаючи день погашення.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що скрутне матеріальне становище відповідача, обумовлене відсутністю джерел доходу у інших членів його сім`ї має істотне значення, а тому може слугувати підставою для зменшення пені .

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» підлягають частковому задоволенню, зустрічний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Оскільки ні договором, ні законом не встановлено солідарного обов`язку відповідачів по відшкодуванню судових витрат, з відповідачів, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача за первісним позовом необхідно стягнути судовий збір у розмірі 3654,00грн. у рівних частинах пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 203, 215, ч.3 ст.525, 526, 551, 553, 554, 610, 612, ч.2 ст.1050, 1054 ЦК України, абз. 3 ст. 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:
Позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (аспорт серії НОМЕР_1 , виданий Євпаторійським МВ ГУ МВС України в Криму 19.01.1996 р., ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , адреса реєстрації (проживання): АДРЕСА_1 ) , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Євпаторійським МВ ГУ МВС України в Криму 19.01.1996 р.н., ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 , адреса реєстрації (проживання): АДРЕСА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» загальну суму заборгованості за кредитним договором № R0B від 29 липня 2013 року в розмірі 701696,90 грн. , яка складається:

Суми заборгованості за кредитом в розмірі 177459,63грн.;

суми заборгованості за простроченим кредитом в розмірі 72540,37грн.;

суми заборгованості за відсотками в розмірі 3775,01грн.;

суми простроченої заборгованості зі сплати відсотків в розмірі 81769,09грн.;

суми штрафних санкцій відповідно до п.5.1. кредитного договору в сумі (пені) 327670,69 грн.; суми 3% річних в розмірі 3432,34грн.; суми інфляційних нарахувань в розмірі 30824,77грн.;

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (аспорт серії НОМЕР_1 , виданий Євпаторійським МВ ГУ МВС України в Криму 19.01.1996 р., ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , адреса реєстрації (проживання): АДРЕСА_1 ) 1827,00грн. витрати по сплаті судового збору;

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Євпаторійським МВ ГУ МВС України в Криму 19.01.1996 р., ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 , адреса реєстрації (проживання): АДРЕСА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» 1827,00грн. витрати по сплаті судового збору.

В решті вимог відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсними п. 4.2, 6.3 кредитного договору № R0B, укладеного 29 липня 2013 року задовольнити.

Визнати недійсними п. п. 4.2, 6.3 кредитного договору № R0B, укладеного 29 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області через Суворовський районний суд міста Одеса шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його оголошення.

Суддя