Провадження № 2/344/706/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Вовчанська І.М.

позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2

представника органу опіки та піклування ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання відповідачки та її дитини такими, що втратили право на користування житлом,-

ВСТАНОВИВ:

До Івано-Франківського міського суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4 про визнання відповідачки та її дитини такими, що втратили право на користування житлом. В позові вказано, що відповідачка добровільно залишила спірну квартиру, переїхала для постійного проживання в інше житло, рішенням суду дитину відповідачки залишено проживати з нею. Позивач просив суд про визнання відповідачки та її дитини такими, що втратили право на користування житлом.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили задовольнити його з підстав, що вказані в позові.

В судовому засіданні представник органу опіки та піклування заперечила позов в частині визнання неповнолітнього таким, що втратив право на спірне житло у зв`язку з тим, що дитина є членом сім`ї свого батька, який є співвласником житла та користується спірним житлом, а тому у дитини є право на користування відповідним житлом батька. Крім цього визнання дитини такою, що втратила право на житло може відкрити можливість позивачу для відчуження спірного житла. Що в свою чергу матиме наслідком порушення прав дитини.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло квартира №2 в будинку вул. Княгинин, 31 в м. Івано-Франківськ належить ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в рівних частках.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10/07/2014 р. розірвано шлюб відповідачки та ОСОБА_6, дитину залишено проживати з матір`ю.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 26/06/2015 р. просив відмовити в позові про визнання неповнолітнього таким, що втратив право на користування спірним житлом.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 надав показання про те, що він допомагав відповідачці виїжджати із спірного житла, з якого вона виїхала добровільно і вселилась в іншу квартиру, забравши речі і дитину, що мало місце біля 5 років назад.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 надав показання про те, що відповідачка прожила в спірному житлі кілька місяців та виїхала з нього.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 надала показання про те, що відповідачка проживала в спірній квартирі, а потім виїхала з неї.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки відповідачка самостійно і добровільно залишила спірне житло, і з того часу більше ніж 1 рік відсутня в житлі, не користується ним, тому вона є такою, що втратила право на користування відповідним житлом.

Разом з цим відповідно до п. 1 ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.

Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Відповідно до ч. 3 п. 2 ст. 3 СК України дитина за будь-яких обставин, незалежно від місця проживання, належить до сім`ї своїх батьків.

В свою чергу відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

В п. 8 ст. 7 СК України вказано, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Разом з цим відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року від 01.07.2013 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до врахування в цьому спорі, виходячи з аналізу змісту ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає. Відповідно до зазначених правових норм постійність проживання не обмежено будь-яким часом.

Крім зазначеного відповідно до п. 2 ст. 59 СК України при розпорядженні своїм майном позивач зобов'язаний враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд .

Необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування дитиною спірною квартирою підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції.

Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі Максименко та Герасименко проти України за заявою № 49317/07.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України зазначено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Таким чином неповнолітня дитина відповідачки, є членом сім`ї свого батька, який є співвласником спірного житла. Отже син відповідачки має право на користування житлом свого батька.

Однак відповідно до п. 1 ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд не є інструментом сторін для зловживання правами і не сприяє цьому. Вказані зловживання правом на звернення до суду з проханням позбавити права на житло малолітню дитину не можуть бути толеровані судом. Оскільки відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі МакКенн проти Сполученого Королівства, заява № 19009/04, п.41 50, Справа Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ОСОБА_8 України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

позов задовольнити частково;

визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування квартирою №2 по вул. Княгинин, 31 в м. Івано-Франківськ;

в іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський