У х в а л а

іменем україни

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,
суддів: Горелкіної Н.А.,Євграфової Є.П.,
Дьоміної О.О.Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариство «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариство «Комерційний банк «Надра» на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями, ПАТ «КБ «Надра» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

13 червня 2008 року ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 109/П/29/2008-840, за умовами якого позичальнику надано грошові кошти для проведення розрахунків за договорами купівлі-продажу земельних ділянок в сумі 204 092 дол. США на умовах сплати 14,49 % річних за користування кредитом щомісяця та повернення у строк до 12 червня 2028 року (а.с. 8-12).

Виконання зобов'язань за кредитним договором було забезпечено іпотекою 7 (семи) земельних ділянок, розташованих на території Сеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, про що того ж дня між банком і позичальником було укладено іпотечний договір, посвідчений нотаріально (а.с. 14-17).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оскільки ОСОБА_6 належним чином не виконував своїх зобов'язань за кредитним договором, у нього виникла заборгованість, яка станом на 6 червня 2014 року складала 417 940,4 дол. США (а.с. 6-7).

З огляду на це, ПАТ «КБ «Надра» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог за рахунок іпотечного майна.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідач не набув права власності на спірні земельні ділянки у встановленому законом порядку, тому право іпотеки у позивача не виникло, а звернення стягнення на такі об'єкти нерухомого майна без волевиявлення їх власників може призвести до порушення їх прав.

Однак із такими висновками суду повністю погодитися не можна, адже вони суперечать закону та не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи.

Відповідно до положень статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з частинами 1, 3 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Положеннями частин 1, 2 статті 576 ЦК України передбачено, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення, а також майно, яке заставодавець набуде після виникнення застави.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Судом встановлено що 13 червня 2008 року ОСОБА_6 за договорами купівлі-продажу придбав 7 (сім) земельних ділянок площею 0,12 га з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,1198 га з кадастровим номером НОМЕР_3, площею 0,1198 га з кадастровим номером НОМЕР_2, площею 0,1199 га з кадастровим номером НОМЕР_4, площею 0,1198 га з кадастровим номером НОМЕР_6, площею 0,1199 га з кадастровим номером НОМЕР_5 та площею 0,1199 га з кадастровим номером НОМЕР_7 з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, розташовані на території Сеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с. 35-41).

Під час укладення договору іпотеки земельних ділянок, право власності на які іпотекодавець набуде в майбутньому, відповідач документально підтвердив право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому, додавши зазначені договори купівлі-продажу.

Відповідно до статті 3 договору іпотеки від 13 червня 2008 року відповідач зобов'язаний отримати державний акт на право приватної власності на земельні ділянки, які є предметом іпотеки, проте до цього часу він не зареєстрував право власності на вказані земельні ділянки.

Згідно з частиною 1 статті 125 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації.

Разом із тим суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за частиною 4 статті 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Із матеріалів справи вбачається, що договори купівлі-продажу земельних ділянок посвідчені нотаріально та зареєстровані нотаріусом у реєстрі відповідно до законодавства.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень» у редакції, чинній на момент укладення договорів купівлі-продажу). У той же час самими правовстановлюючими документами є договори купівлі-продажу земельної ділянки.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не встановив момент переходу до відповідача права власності на земельні ділянки та не з'ясував питання про те, чи ухилявся іпотекодавець від обов'язку отримати державні акти на право приватної власності на земельні ділянки.

Також було залишено поза увагою те, що цей договір іпотеки не є нікчемним в силу закону та не визнавався судом недійсним.

Таким чином висновок суду про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки не є безспірним.

Крім цього, у порушення вимог частини 4 статті 10 ЦПК України позивачу не було роз'яснено право залучити до участі у справі особу, яка є реєстровим власником вищезазначених земельних ділянок.

Апеляційний суд, всупереч статтям 303, 315 ЦПК України, належним чином не перевірив законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

За таких обставин суди неправильно застосували норми матеріального права, в порушення норм процесуального права не встановили всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, відтак ухвалені рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2 статті 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задовольнити частково.

Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Н.А. Горелкіна
О.О. Дьоміна
Є.П. Євграфова
О.М. Ситнік