У Х В А Л А

1 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І.,Лященко Н.П.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2014 року, ухвали апеляційного суду Волинської області від 25 грудня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, управління Держземагенства Луцького району Волинської області, Заборольської сільської ради Луцького району Волинської області від визнання недійсною відмови від спадщини, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, державного акта на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право власності на майновий пай,

встановила:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 25 грудня 2014 року, позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано недійсними: 2/3 частини свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 9 лютого 2004 року, видане державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Гордійчук М.В., ОСОБА_4 на спадкове майно, що складається із земельної ділянки, площею 2,2535 га, розташованої на території Заборольської сільської ради Луцького району Волинської області; 2/3 частини свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 9 лютого 2004 року, видане державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Гордійчук М.В., ОСОБА_4 на спадкове майно, що складається з права на майновий пай в СВК «Урожай» с. Забороль Луцького району Волинської області та грошових заощаджень за належними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходяться у відділенні Ощадбанку № 6301 м. Луцька Волинської області; 2/3 частини державного акта на право власності на земельну ділянку, площею 2,2535 га, виданий ОСОБА_4 16 липня 2004 року; 2/3 частини свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), виданий Заборольською сільською радою ОСОБА_4 8 серпня 2004 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Волинської області від 25 грудня 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 256, 257, 261, 267, 1301 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погоджуючись з висновками суду першої та апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_7, як особа, яка в силу вимог статті 535 ЦК Української РСР , має право на обов'язкову частку у спадщині, прийняв у встановленому статтею 549 ЦК Української РСР порядку та строк спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_8 нарівні зі спадкоємцем за заповітом ОСОБА_4, а отже - набув право на 2/3 частини спадкового майна. Заява ОСОБА_7 від 9 лютого 2004 року не може вважатися відмовою від спадщини в розумінні статті 553 ЦК Української РСР чи статті 1273 ЦК України, оскільки подана з пропущенням шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Заперечення відповідачки про те, що ОСОБА_7 за життя не оформив право на обов'язкову частку у спадщині, а тому права дружини померлого ОСОБА_7 спірним свідоцтвом не порушені не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його сперті. Таким чином суди дійшли правильного висновку про те, що відповідачці ОСОБА_4 було незаконно видано вищевказані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно ОСОБА_8, а тому дані свідоцтва є недійсними щодо 2/3 частин спадкового майна (обов'язкової частки ОСОБА_7.). Також судом встановлено, що строк звернення до суду позивачкою не пропущено.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Верховного Суду України (постановленої, як судом касаційної інстанції) від 27 жовтня 2010 року, суд виходив із того, що суди попередніх інстанцій не врахували, що в даному випадку має місце спір про право користування та розпорядження земельною ділянкою, що регулюється нормами ЗК України, тому захищати порушене право позивач повинен не на підставі норм ЦК України щодо оспорювання спадщини, а на підставі норм ЗК України й не шляхом оспорювання права власності та правовстановлюючого документа на будівлю, а способом, указаним у ЗК України. Окрім того, суди визнавши недійсними спірні свідоцтва, не звернули увагу на те, що позивач не входить до кола спадкоємців і не є власником убиральні, тобто його право власності не порушене отриманням співвідповідачем у власність 1/2 частки зазначеної вбиральні;

-ухвалі Верховного Суду України від 30 травня 2007 року (постановленої, як судом касаційної інстанції) суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив із того, що суд не перевірив інформацію щодо кола спадкоємців і, обмежившись інформацією про трьох спадкоємців першої черги, які в разі закликання до спадкування мали б право на 1/6 частину кожен, визначив за позивачкою право на всю частку, а не на обов'язкову частку від тієї, до якої вона б закликалася. Усупереч ст. 71, 80 ЦК УРСР, п. 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України суд не з'ясував дотримання позивачкою строку позовної давності оспоренням 16 грудня 2004 року свідоцтва про право на спадщину від 19 травня 2000 року. Висновок апеляційного суду про те, що позивачка не має права на обов'язкову частку як така, що не є непрацездатною, оскільки являється інвалідом ІІІ, а не І чи ІІ груп, тому не може вважатися непрацездатною в контексті ст. 535 ЦК УРСР, є передчасним, зробленим за відсутності такого визначення в ст. 535 ЦК УРСР, без аналізу ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що позивачкою пропущено строк позовної давності, оскільки вона звернулась до суду 1 серпня 2013 року, тобто після спливу трирічного строку з моменту, коли вона дізналась про порушення її права на виділення належної частки у спільному майні подружжя у липні 2009 року. Доказів поважності пропуску позивачкою не надано, відповідач під час розгляду справи просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, а тому є підстави для відмови у позові.

- постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року суд виходив із того, що у разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачених законом підстав особа не набуває права власності на неї, а тому ненабуте право власності не може бути припинено відповідно до статті 140 ЗК України 2001року. Передбачені статтями 140-149 ЗК України 2001 року та статтею 152 ЗК України 2001 року, статтями 215, 216, 387, 388 ЦК України способи захисту прав є різними за своєю суттю й характером, а тому їх обов'язкове одночасне застосування законом не передбачено. Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, управління Держземагенства Луцького району Волинської області, Заборольської сільської ради Луцького району Волинської області від визнання недійсною відмови від спадщини, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, державного акта на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право власності на майновий пай про перегляд рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2014 року, ухвали апеляційного суду Волинської області від 25 грудня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко