Справа № 456/986/12 Головуючий у 1 інстанції: Бучківська В.Л.
Провадження № 22-ц/783/4540/15 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і ОСОБА_2,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю прокурора Лящука Т.І.; відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5; ОСОБА_6 - представника відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5 і ОСОБА_7; ОСОБА_7 - представника відповідачки ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом Стрийського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Фонду Державного майна України до виконавчого комітету Моршинської міської ради, приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», ОСОБА_8, ОСОБА_9, Товариства з обмеженою відповідальністю «Курорт-Поліс», ОСОБА_7, Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство Антрацит-Плюс Лтд», Малого приватного підприємства «НІК», ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - комунальне підприємство Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, свідоцтв про право власності, визнання права власності, за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 квітня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2012 року Стрийський міжрайонний прокурор в інтересах держави в особі Фонду Державного майна України звернувся до суду з позовом, в кінцевій редакції позовних вимог якого просив суд:

- поновити строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом;

- визнати недійсним рішення виконавчого комітету Моршинської міської ради від 4 червня 2002 року № 77 «Про оформлення права власності за закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі ? ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця») на будівлі санаторію «Троянда» та будівлю санаторію «Дністер» в частині оформлення права власності за ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» на корпус № 1 санаторію «Троянда» по АДРЕСА_1, корпус № 2 санаторію «Троянда» по АДРЕСА_3, корпус № 5 санаторію «Троянда» по АДРЕСА_2, корпус № 3 санаторію «Дністер» по АДРЕСА_4;

- визнати недійсними свідоцтва про право власності, видані ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» на підставі рішення виконавчого комітету Моршинської міської ради від 4 червня 2002 року № 77, а саме: на корпус № 1 санаторію «Троянда» по АДРЕСА_1 - свідоцтво на право власності № 011009 від 14 серпня 2002 року, корпус № 2 санаторію «Троянда» по АДРЕСА_3 ? свідоцтво на право власності № 011010 від 14 серпня 2002 року, корпус № 5 санаторію «Троянда» по АДРЕСА_2 Львівської області ? свідоцтво на право власності № 011012 від 14 серпня 2002 року, корпус № 3 санаторію «Дністер» по АДРЕСА_4 - свідоцтво на право власності серії НОМЕР_1 від 21 жовтня 2003 року;

- скасувати державну реєстрацію права власності, проведену Комунальним підприємством Львівської обласної ради „Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" на:

- зареєстроване за ОСОБА_9 право приватної власності на корпус № 1 по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 16113980);

- зареєстроване за ОСОБА_7 право приватної власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 7355346);

- зареєстроване за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 право приватної власності по 1/2 частині за кожним на корпус № 2 санаторію «Троянда» по АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна 1436440);

- зареєстроване за ОСОБА_5 право приватної власності на нежитлову будівлю корпус № 3 санаторію «Дністер», площею 1081,2 кв.м., по АДРЕСА_4 (реєстраційний номер майна 3122017);

- витребувати із незаконного володіння на користь держави в особі Фонду державного майна України:

- ОСОБА_9 корпус № 1 по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 16113980);

- ОСОБА_7 нежитлову будівлю площею 625,7 кв.м. по АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 7355346);

- ОСОБА_3 і ОСОБА_4 нежитлову будівлю - корпус № 2 санаторію «Троянда» по АДРЕСА_3 (реєстраційний майна 1436440);

- ОСОБА_5 нежитлову будівлю корпус № 3 санаторію «Дністер» площею 1081,2 кв.м по АДРЕСА_4 (реєстраційний номер майна 3122017);

- визнати право власності за державою в особі Фонду Державного майна України на нерухоме майно:

- корпус № 1 площею 1063,7 кв.м, вартістю 109 007 грн. (згідно витягу реєстру прав власності на нерухоме майно № 11898694 від 20 вересня 2006 року), яке знаходиться по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 16113980);

- нежитлову будівлю площею 625,7 кв.м., вартістю 158 708 грн. (згідно витягу реєстру прав власності на нерухоме майно № 4671082 від 08 вересня 2004 року) по АДРЕСА_2 (реєстраційний № майна 7355346);

- нежитлову будівлю корпус № 2 санаторію «Троянда» площею 334,1 кв.м., вартістю 47 865 грн. (згідно витягу реєстру прав власності на нерухоме майно № 756235 від 11 червня 2003 року) по АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна 1436440);

- нежитлову будівлю корпус № 3 санаторію «Дністер» площею 1081,2 кв.м. по АДРЕСА_4 (реєстраційний номер майна 3122017), вартістю 809 046 грн. (згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 26258477 від 31 травня 2010 року).

Позивач посилався на те, що відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР № 606 від 23 квітня 1960 року «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР» усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я зобов'язано було передати у строк до 01 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок з метою поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з п. 2 вказаної постанови всі санаторії, в тому числі - і санаторій «Троянда» та санаторій «Дністер» у м. Моршин, були безкоштовно передані у відання Української Республіканської ради профспілок (Укрпрофради). Виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м. Києва було ухвалено рішення № 9971 від 23 грудня 1991 року, яким зареєстровано ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», як підприємство, яке є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників - Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому, частка майна даної Федерації, переданого у статутний фонд товариства, становила 92,92 % розміру статутного фонду. На виконання вимог постанови Президії Ради Федерації незалежних профспілок України від 22 листопада 1991 року «Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», відповідно до акта від 24 січня 1992 року, у власність останнього було передано майно територіальних санаторно-курортних установ, санаторіїв, будинків відпочинку, тощо та згідно з Переліку до акта від 24 січня 1992 року, в тому числі - цілісний майновий комплекс санаторію «Троянда» та санаторію «Дністер», який увійшов до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця». КП «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» на підставі рішення виконавчого комітету Моршинської міської ради № 77 від 4 червня 2002 року було проведено реєстрацію права власності на цілісний майновий комплекс санаторію «Троянда» та санаторію «Дністер». На момент заснування ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» була чинною постанова Верховної Ради Української PCP «Про захист суверенних прав власності Української PCP» від 29 листопада 1990 року № 506, якою було введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української PCP про роздержавлення майна. Таким чином, під час створення ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» майно, яке передавалося до статутного капіталу товариства, не переходило у його приватну власність, а залишалось і залишається у власності держави.

З моменту проголошення незалежності (24 серпня 1991 року) чинними на території України є Конституція України, закони, постанови Уряду та інші акти законодавства. Цей акт набрав чинності з моменту його схвалення. У зв'язку з цим, весь економічний, науковий, технічний потенціал, розміщений на території України, став власністю народу. Згідно з указом Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» № 1452-ХІІ від 30 серпня 1991 року та ст.1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10 вересня 1991 року № 1540-ХІІ майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України. Відповідно до вказаного Закону України, рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форми власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу PCP після прийняття постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року «Про проголошення незалежності України» без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними. З метою збереження в інтересах громадян України майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP, відповідно до постанови Верховної Ради України від 10 квітня 1992 року № 2268-ХІІ «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу PCP розташовані на території України» майно та фінансові ресурси, розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP, вирішено тимчасово передати Фонду державного майна України. Крім того, постановою Верховної Ради України від 4 лютого 1994 року № 3943-ХП «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP» встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю. Пунктом 3 зазначеної постанови також передбачено, що до законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP, Фонд державного майна здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій (їх структурних підрозділів). Зазначені постанови Верховної Ради України є загальнообов'язковими та законними, про що також свідчить розпорядження Президента України «Про заходи щодо майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP» № 123/96-рп від 24 травня 1996 року, яким доручалось Уряду у двомісячний термін проінформувати главу держави про стан виконання парламентських постанов та подати на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо вирішення питань права власності на майно зазначених організацій. На виконання вимог постанови Верховної Ради України від 1 листопада 1996 року № 461/96-ВР «Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови Верховної Ради України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP» Фондом державного майна України було складено перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24 серпня 1991 року знаходилися у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України Загальносоюзної конфедерації профспілок (колишнього ВЦРПС). До цього переліку було включено цілісний майновий комплекс санаторію «Троянда» та санаторію «Дністер». Приналежність майна профспілок до загальносоюзних громадських організацій підтверджується їх статутом. Профспілкові організації діяли за загальним статутом, затвердженим Постановою XVIII з'їзду профспілок СРСР від 01 січня 1987 року та складали масову громадську непартійну організацію - відповідно до 1990 року були загальносоюзною громадською організацією. Згідно з другим розділом статуту, організаційна структура профспілок будувалася за територіальним та галузевим принципом. У республіках діяли республіканські, краєві обласні ради. Згідно з розділом 3 статуту,вищим органом професійних спілок був з'їзд, а також Всесоюзна Центральна Рада Професійних союзів, яка діяла у період між з'їздами. В єдиній системі профспілок колишнього СРСР Укрпрофрада представляла республіканську організацію і мала статус юридичної особи. Таким чином, оскільки питання щодо суб'єктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій і на даний час залишається державною власністю, а тому законні підстави для розпорядження Федерацією профспілок України та ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP (продаж), передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб, відсутні. Статтею 1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України» від 10 вересня 1991 року № 1540-XІІ встановлено, що майно підприємств, установ і організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування є державною власністю. Згідно з пп. ст. 1, 4 Тимчасового Положення «Про Фонд державного майна України», затвердженого постановою Верховної Ради України від 7 липня 1992 року, Фонд державного майна України здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю; одним з основних завдань Фонду державного майна України є захист майнових прав України на її території та за кордоном. За вимогами ст. 7 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», за Фондом державного майна закріплено повноваження щодо розпорядження майном, що перебуває на балансі громадських організацій колишнього СРСР, яке має статус державного. Статтею 225 ЦК УРСР встановлено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власнику. Таким чином, майно, передане до статутного фонду ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця», є державною власністю, а право розпорядження цим майном належить виключно Фонду державного майна України (т.1, а.с. 3-9; т.2, а.с. 26-30; т.3, а.с. 53, 231-233, 234; т.4, а.с. 1-2, 7-9, 20-21, 36-37, 88-90).

Справа судами розглядалася неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року було скасовано рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 травня 2014 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.3, а.с. 189-195).

В ході нового розгляду справи прокурором позовні вимоги також неодноразово уточнювалися (т.3, а.с. 231-233, 234; т.4, а.с. 1-2, 7-9, 20-21, 36-37, 88-90).

За підсумками нового розгляду справи рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 квітня 2015 року, що оскаржується, у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з пропуском прокурором строку позовної давності на звернення до суду (т.4, а.с. 188-199).

Дане рішення оскаржив заступник прокурора Львівської області.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на порушення норм процесуального права.

Вважає, що у суду не було правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності на звернення до суду, оскільки про вибуття спірного майна з державної власності прокурору стало відомо лише у жовтні 2011 року під час проведення відповідної перевірки, у зв'язку з чим прокурор, вважаючи вказані причини пропуску строку звернення до суду поважними, просив цей строк поновити (т.4, а.с. 203-207).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідачів і їхніх представників, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається сторонами спору, що рішенням виконавчого комітету Моршинської міської ради від 04.06.2002 року № 77 «Про оформлення права власності за закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на будівлі санаторію «Троянда» та будівлю санаторію «Дністер» оформлено право власності за Закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на ряд об'єктів нерухомого майна і, зокрема, на корпус № 1 санаторію «Троянда» по АДРЕСА_1, корпус № 2 санаторію «Троянда» по АДРЕСА_3, корпус № 5 санаторію «Троянда» по АДРЕСА_2, корпус № 3 санаторію «Дністер» по вул. 100-річчя курорту Моршин (з 09.09.2008 року - АДРЕСА_4 (т.1, а.с.10).

На підставі вище згаданого рішення Моршинського міськвиконкому від 04 червня 2002 року № 77 04 серпня 2002 року Стрийським державним комунальним міжрайонним бюро технічної інвентаризації вище згадані об'єкти нерухомого майна на праві колективної власності було зареєстровано за Закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (т.1, а.с.13,.15, 16, 17).

19.08.2002 року Закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» по договору купівлі-продажу продало вище згадані корпуса № 1 та № 5 санаторію „Троянда" Товариству з обмеженою відповідальністю «Курорт-Поліс» (т.2, а.с.31-32), яке (в свою чергу) 26.09.2002 року корпус № 1 санаторію „Троянда" продало ОСОБА_8 (т.1, а.с. 18), а останній 08.12.2006 року цей корпус продав ОСОБА_9 (т.1, а.с. 23).

30.09.2002 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Курорт-Поліс» вище згаданий корпус № 5 санаторію „Троянда" продало ОСОБА_7 (т.1, а.с. 25).

10.09.2002 року Закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» по договору купівлі-продажу продало вище згаданий корпус № 2 санаторію „Троянда" Малому приватному підприємству «НІК» (т.2, а.с. 33-35), яке (в свою чергу) 13.06.2003 року цей корпус продало в рівних частинах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.1, а.с. 26).

27.09.2005 року Закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» по договору купівлі-продажу продало вище згаданий корпус № 3 санаторію „Дністер" ОСОБА_13 (т.2, а.с.36-37), який (в свою чергу) 07.10.2005 року цей корпус продав ТзОВ „Пріватфінсервіс", а згадане ТзОВ 22.06.2010 року цей корпус продало ОСОБА_5 (т.1, а.с. 27).

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 2 ст. 295 ЦПК України - що в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необгрунтованість рішення (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обгрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6).

Відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском прокурором строку позовної давності на звернення до суду суд першої інстанції мотивував тим, що згідно з п.п.6, 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції від 16 січня 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до ст. 76 ЦК Української РСР право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і ст.ст. 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 71, 75, 80 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Вище наведені висновки доводи апеляційної скарги не спростовують.

В той же час, слід відмітити, що у матеріалах справи містяться заяви ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ПАТ „Укрпрофоздоровниця", ТзОВ „Антацит-Плюс Лтд" про застосування наслідків спливу позовної давності до спірних правовідносин (т.2, а.с. 10-11, 19-21, 40-42, 46-47, 102-104, 105-106; 245; т.4, а.с. 30-31, 63-69).

Як вбачається з доводів апеляційної скарги, висновок суду першої інстанції про те, що строк позовної давності у спірних правовідносинах почав свій перебіг з 04.06.2002 року, тобто - з моменту, коли виконавчий комітету Моршинської міської ради прийняв рішення № 77 «Про оформлення права власності за закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на будівлі санаторію «Троянда» та будівлю санаторію «Дністер», а закінчився 04 червня 2005 року, апелянтом не оспорюється.

Про вище наведене свідчить також і прохальна частина уточнених позовних вимог, у якій прокурор просить суд поновити строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом (т.3, а.с. 231-233, т.4, а.с. 88-90).

При цьому причинами, які прокурор просить визнати поважними, останній зазначає ту обставину, що про факт неправомірного набуття Закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» права власності на спірне нерухоме майно прокуратурі стало відомо під час проведення нею перевірки лише у жовтні 2011 року.

В той же час, за змістом роз'яснень, які містяться у п. 6 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов'язки. Представництво прокурором інтересів держави в суді відрізняється від інших видів представництва рядом специфічних ознак: складом представників та колом суб'єктів, інтереси яких вони представляють, обсягом повноважень, формами їх реалізації.

Таким чином, прокурор, як представник держави в особі відповідного органу, може бути наділений лише правами, належними особі, яку він представляє.

Сторони в судовому процесі мають рівні права, тому прокурор, який звернувся з позовом в інтересах держави не має в розумінні чинного ЦПК України та законодавства привілейованого статусу порівняно з іншими учасниками процесу, зокрема, особою в інтересах якої він звернувся.

За вище наведеного суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що дія правового інституту позовної давності та положення щодо наслідків її спливу, встановлені законом, мають розповсюджуватися на всіх учасників судового процесу, у тому числі - і на прокурора.

Позов заявлено прокурором в інтересах держави в особі Фонду державного майна України.

Фондом державного майна України на підтримання позовних вимог прокурора до суду були подані письмові пояснення, однак в цих письмових поясненнях не наведено жодних причин пропущення Фондом державного майна України строку позовної давності на звернення до суду (т.1, а.с. 146-150; т.2, 211-214).

Виходячи з того, що Фондом державного майна України не було наведено жодних причин пропущення строку позовної давності на звернення до суду (протягом майже десяти років з дня прийняття виконавчим комітетом Моршинської міської ради рішення від 04.06.2002 року № 77 «Про оформлення права власності за закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на будівлі санаторію «Троянда» та будівлю санаторію «Дністер»), а прокурором позов до суду подано саме в інтересах Фонду державного майна України, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що наведені прокурором причини пропущення строку позовної давності на звернення з даним позовом до суду (встановлення факту неправомірності набуття ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» права власності на спірне нерухоме майно лише у жовтні 2011 року - під час проведення прокурорської перевірки) не можуть бути визнані поважними.

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2014 року по справі з аналогічних правовідносин - також за позовом прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ряду осіб, висновки якої щодо застосування норм права (у відповідності до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України) мають враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (т.4, а.с. 124-126).

Крім цього, висновки оскаржуваного рішення обгрунтовуються рядом рішень Європейського суду з прав людини, які у відповідності до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (яка, серед іншого, регулює діяльність Європейського суду з прав людини і була ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997 року) є обов'язковими до застосування для кожної з країн-учасниць Конвенції, оскарженню не підлягають і є частиною національного законодавства країни-учасниці та відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" мають застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Враховуючи вище наведене та керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області відхилити та залишити рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 квітня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: