Справа №489/691/15-ц 30.06.2015 30.06.2015 30.06.2015
Провадження №22-ц/784/1439/15
Провадження №22-ц/784/1439/15
Категорія 39 Суддя суду першої інстанції ОСОБА_1
Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

30 червня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Свіщук О.В.,

за участі:

позивачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх

представника ОСОБА_5,

відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7 та їх представника -

ОСОБА_8,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ОСОБА_9 рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 травня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_10 державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення останніх від права на спадкування після смерті ОСОБА_11, померлого 17 серпня 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що після смерті ОСОБА_11 відкрилась спадщина до складу якої увійшло нерухоме майно, у тому числі квартира АДРЕСА_1 та ? частка житлового будинку №60, який розташований по вулиці 10-та Лінія у місті Миколаєві. Сторони є спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину в установленому порядку.

Спадкодавець з 12 жовтня 1999 року та по день смерті був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 Б у місті Миколаєві. Тривалий час хворів, а останній час знаходився на стаціонарному лікуванні та мав третю групу інвалідності.

Через різке погіршення стану здоровя ОСОБА_11 звертався за допомогою до дружини та сина, оскільки самостійно не міг себе забезпечувати ліками та необхідним лікуванням. Однак останні відмовилися надавати йому допомогу.

Посилаючись на те, що ОСОБА_11 хворів, перебував у тяжкому стані та потребував сторонньої допомоги, яку йому надавала лише його мати ОСОБА_4, а відповідачі, маючи можливість надавати таку допомогу, ухилялися від таких дій, позивачі просили усунути ОСОБА_6 і ОСОБА_7 від права на спадкування.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі, в особі свого представника ОСОБА_9, просили рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги. В обґрунтування скарги посилалися на неповне зясування судом дійсних обставин справи, які мають значення для справи та порушення судом норм матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності того, що відповідачі ухилялися від надання допомоги спадкодавцю, а останній звертався до них з проханням про надання йому допомоги.

Колегія суддів погоджується з такою оцінкою зібраних доказів та застосування норм спадкового законодавства.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство, що діяло на час відкриття спадщини, тобто норми Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року.

Статті 1216, 1218 ЦК України передбачають, що спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.5 та 6 ст.1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи з указаних вимог закону та з урахуванням розяснень, наданих у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило ч.5 ст.1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобовязані утримувати спадкодавця.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, лише при одночасному настанні таких обставин, як ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а також доведеності зазначених фактів у їх сукупності, спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у звязку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

При цьому, суттєве значення має і зясування судом питання про те, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, в тому числі інших спадкоємців.

Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_11 був інвалідом третьої групи, а незадовго до смерті тяжко захворів, внаслідок чого проходив обстеження в різних медичних установах та знаходився на стаціонарному лікуванні.

Зокрема, з довідки Міської лікарні №3 від 06 лютого 2015 року убачається, що ОСОБА_11 знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з 01 серпня 2014 року (а.с.136).

Факт хвороби, погіршен ня стану здоровя ОСОБА_11 та потреба в наданні йому допомоги сторонами не оспорювалися.

17 серпня 2014 року ОСОБА_11 помер (а.с.8).

Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається, в тому числі із квартири АДРЕСА_2 та ? частки житлового будинку №60 по вулиці 10 - та Лінія в місті Миколаєві (а.с.17,19).

З матеріалів спадкової справи №408/2014 року слідує, що спадкоємцями, що прийняли спадщину, є діти ОСОБА_11 - ОСОБА_3 і ОСОБА_7, які подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.

Мати спадкодавця ОСОБА_4, відмовилась від належної їй частки в спадщині, яка залишилась після смерті її сина на користь його дочки ОСОБА_3 Дружина спадкодавця ОСОБА_6, відмовилась від належної їй частки в спадщині на користь сина спадкодавця ОСОБА_7 (а.с.89- 107).

Звертаючись до суду з вищевказаним позовом до відповідачів та обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачі зазначали, що за життя ОСОБА_11 тяжко хворів і потребував допомоги, яку відповідачі не надавали та ухилялися від її надання, хоча мали таку можливість.

Разом з тим, позивачами не надано достовірних та допустимих доказів того, що відповідачі ухилялися від виконання обовязку забезпечувати підтримку та допомогу ОСОБА_11, хоча за приписами ст.60 ЦПК України це є їх обовязок.

При цьому, матеріали справи не містять відомостей про те, що отримуючи від позивача ОСОБА_4 необхідну допомогу, ОСОБА_11 потребував допомоги також і від відповідачів та звертався за допомогою до них, а останні усвідомлювали свій обовязок та ухилялися від його виконання.

Сам факт надання допомоги ОСОБА_11 позивачем ОСОБА_4 не є достатньою підставою для усунення від права на спадкування інших спадкоємців.

Окрім того хвороба, в тому числі тяжка, також не є підставою для усунення відповідачів від права на спадкування, оскільки відсутня інша умова для такого - ухилення спадкоємців від свого обовязку підтримувати безпорадну людину.

Наявний між сторонами конфлікт, сам по собі не свідчить про ухилення двох спадкоємців - відповідачів, від надання допомоги спадкодавцю.

Недоведеність сукупності всіх умов для усунення від права на спадкування, передбачених ч.5 ст.1224 ЦК України, є підставою для відмови в позові.

За такого, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, встановив правовідносини між сторонами та, виходячи з положень ч.5 ст.1224 ЦК України, які визначають умови усунення від права на спадкування, дійшов вірного висновку про недоведеність ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцеві. У зв'язку з чим, обґрунтовано ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову.

Також, місцевий суд обґрунтовано виходив з недоведеності порушення права позивача ОСОБА_4, виходячи з того, що остання звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про відмову від належної їй частки в спадщині, яка залишилась після смерті її сина на користь його дочки ОСОБА_3, а тому предявлення вказаного позову не породжує для неї ніяких юридичних наслідків.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи не заслуговують на увагу, оскільки всі посилання позивачів, викладені у апеляційній скарзі, отримали оцінку місцевого суду, яка повно та послідовно викладена у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України та незгоди позивачів з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга також не містить.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_4 і ОСОБА_3 ОСОБА_9 - відхилити, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: