Номер провадження: 22-ц/785/4845/15
Головуючий у першій інстанції Роїк Д.Я.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015 року м. Одеса

1)
Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту мешкання однією сім'єю, як чоловік та жінка, розподіл майна, визнання недійсною нотаріальної заяви про згоду на відчуження квартири та стягнення моральної шкоди, а також за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

встановила:

В липні 2004 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

06.09.2004 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою, в якій відмовилася від позову, у зв'язку із вирішенням спору мирним шляхом (т.1, а.с.19).

06.09.2004 року цивільне провадження за позовом ОСОБА_3 про поділ майна подружжя було закрито ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси (т.1, а.с.21).

Однак, 14.06.2007 року ухвала Малиновського районного суду від 06.09.2004 року була скасована та справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд (т.1, а.с.82-84).

13.07.2007 року справу передано в провадження судді Малиновського районного суду м. Одеси Сєверовій Є.С., однак 06.11.2007 року було задоволено самовідвід вказаного судді та справу було передано судді Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_12

10.12.2007 року справа була помилково прийнята в провадження судді Малиновського районного суду м. Одеси Целух А.П. та після встановлення помилки одразу передана судді Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_12

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 01.07.2010 року цивільна справа прийнята в провадження судді Роїк Д.Я., у зв'язку зі звільненням судді ОСОБА_12. (т.4, а.с.1).

В судовому засіданні позивачка після неодноразових уточнень позовних вимог, просила суд:

визнати факт проживання однією сім'єю з відповідачем, як подружжя з 16 листопада 1997 року по 12 січня 2001 року та з 11 червня 2003 року по червень 2004 року;

визнати спільною сумісною власністю автомобіль DAEWOO LANOS д/н НОМЕР_1;

стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 1/2 вартості наступних об'єктів: 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_2; гаражу АДРЕСА_3; автомобілю DAEWOO LANOS д/н З НОМЕР_1 та 1/2 частину інвестиційного внеску за договором № 4 від 28.05.2002 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку АДРЕСА_4 у розмірі 57816,50 грн.

Крім того, в порядку розподілу майна подружжя, просила залишити за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка складається з однієї жилої кімнати жилою площею 13,0 кв. м., загальною площею 44, 4 кв.м.,

Також просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн., визнати недійсною заяву про згоду на відчуження ОСОБА_4 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_5 посвідчену 18.06.2004 року приватним нотаріусом Гашовою В.В. (т. 4 а.с. 207-218).

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав та у судовому засіданні пред'явив зустрічні позовні вимоги, які також неодноразово уточнював, та в останній редакції, з урахуванням ухвали суду від 31.10.2014 року про залишення частини позовних вимог без розгляду (т.5, а.с.95-96), просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (т.5, а.с.75-77).

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 не визнали.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено, позовні вимоги ОСОБА_4, в частині визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, було задоволено та було визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири, яка складається з однієї жилої кімнати, жилою площею 13,0 кв. м., загальною площею 44,4 кв.м. (а.с. 99-105).

Крім того, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2014 року були скасовані заходи забезпечення позову по вказаній справі, накладені ухвалами цього ж суду від 28.06.2004 року, 01.04.2008 року та 09.07.2008 року (а.с. 122).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування вищевказаного судового рішення із ухваленням нового - про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що рішення ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.11.1993 року по 16.02.1997 року, а також з 12.01.2001 року по 11.06.2003 року.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Згідно Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР (далі - КпШС України), який діяв до 01 січня 2004 року, фактичні шлюбні відносини не породжували будь-яких правових наслідків для сторін та виникнення прав та обов'язків подружжя.

Сімейний кодекс України, в редакції Закону України від 10 січня 2002 року, набув чинності лише 01 січня 2004 року (далі - СК України) і на правовідносини, що виникли до 1 січня 2004 року не розповсюджуються.

За загальним правилом дія законів та інших нормативно - правових актів у часі ( ч.1 ст.58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Ці права і обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України, що прямо передбачено п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"

Стаття 74 СК України набрала чинності з 01.01.2004 року, а тому з цього часу регулює майнові правовідносини між чоловіком і жінкою у фактичному шлюбі та не має зворотної дії у часі.

Враховуючи період часу, в який виникали сімейні правовідносини між позивачкою та відповідачем, суд повинен розглядати справу за нормами, які діяли на час виникнення таких правовідносин, тобто за нормами КпШС України.

Згідно ст.13 КпШС України - права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

У відповідності до ст.22 КпШС України - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

За змістом ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Таким чином, враховуючи, що до 01.01.2004 року діючим на той час сімейним законодавством не було передбачено встановлення в судовому порядку факту перебування осіб у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині встановлення факту перебування її у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_4 з 16 листопада 1997 року по 12 січня 2001 року та з 11 червня 2003 року по червень 2004 року.

При цьому, відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог за період з 01.01.2004 року по червень 2004 року, суд першої інстанції також обгрунтовано виходив із того, що позивач ОСОБА_3 не довела зазначеного факту.

Так, оскільки автомобіль DAEWOO LANOS д/н З НОМЕР_1 був придбаний відповідачем ОСОБА_4 в 1999 році за його особисті кошти, в період, коли він не перебував у шлюбі з позивачкою ОСОБА_3, суд обґрунтовано відмовив у визнанні його спільною сумісною власністю сторін.

Аналогічного висновку суд також дійшов стосовно 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_6 в м.Одесі, оскільки він її придбав за особисті кошти в листопаді 1997 року, не перебуваючи в будь-якому шлюбі.

Що стосується позовних вимог про визнання за позивачкою ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, та стягнення з відповідача на її користь 1/2 частини вартості цієї квартири і гаражу, який розміщений біля неї, то колегія суддів зазначає, що вказану квартиру відповідач ОСОБА_4 продав за нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу від 23.09.2004 року громадянам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т.5, а.с.209).

При цьому позивачка надала письмову нотаріально засвідчену згоду на продаж вказаної квартири, оскільки остання була придбана в період шлюбу (т.5, а.с.213).

Таким чином, ще 11 років назад позивачка ОСОБА_4 дала згоду на продаж вказаної квартири і не дала суду належних доказів того, що ця згода була дана під впливом обману, помилки або насильства з боку сторін у договорі.

Більш, того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивачка ОСОБА_4 не ставила питання про визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу, або окремої його частини, не залучала до участі у справі покупців квартири - ОСОБА_6 та ОСОБА_7

У зв'язку з цим, у суду відсутні будь-які правові підстави для задоволення позову ОСОБА_4 про визнання вказаної квартири спільним майном сторін та стягнення з відповідача на її користь 1/2 частини вартості цієї квартири.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсною нотаріально засвідченої заяви про згоду на відчуження ОСОБА_4 вищевказаної квартири, то з огляду на вищевикладене, у суду також не було правових підстав для задоволення цієї заяви.

Крім того, в даному випадку позивачка ОСОБА_3 обрала неправильний спосіб захисту, бажаючи визнати недійсною вищевказану заяву, а не договір купівлі-продажу.

Стосовно гаражу, який розміщений біля будинку АДРЕСА_1, тобто біля вищевказаної квартири, то позивачка також не надала достатніх доказів того, що відповідач продав цей гараж ОСОБА_8, а також не надала суду правовстановлюючих документів на гараж, який би свідчив про виникнення у подружжя ОСОБА_3 права спільної сумісної власності на цей гараж.

Крім того, ОСОБА_8 не залучена до участі у справі, що виключає можливість встановити фактичні обставини справи щодо продажу вказаного гаражу, суми, за якою був проданий гараж та дати укладення цієї угоди.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка також зазначала, що в період шлюбу вона разом з відповідачем внесла на рахунок ЗАО СБіКІД "Одісей" БМУ-11 грошові кошти за договором №4 від 28.05..202 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку АДРЕСА_4.

Позивачка зазначала, що оскільки зазначене майно - інвестиційний внесок за договором № 4 від 28.05.202 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку АДРЕСА_4, було придбано у власність під час сумісного проживання однією сім'єю, як подружжя так і під час шлюбу, то вона вважає його спільною сумісною власністю подружжя, яке належить їм по 1/2 частині.

Відмовляючи в позові в цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що грошові кошти, які були внесені в якості інвестиційних, були отримані відповідачем ОСОБА_9 в борг, а в подальшому, після розірвання інвестиційного договору, були повернуті ОСОБА_4, який повернув ці кошти особам, які надали йому їх у борг.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, оскільки він не спростований позивачкою ОСОБА_3 та підтверджений наявними у справі доказами.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 28.05.2002 року між відповідачем ОСОБА_4 і ЗАО СБіКІД "Одісей" БМУ-11 був укладений договір №4 від 28.05..2002 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку АДРЕСА_4. За даним договором відповідач інвестував гроші в придбання квартири по АДРЕСА_4 у розмірі 115 143,00 грн. 09.08.2004 р. після розірвання зазначеного договору, інвестовані гроші у розмірі 115 143,00 грн. були повернуті відповідачу (т.1, а.с.14, т.2, а.с.93).

Як зазначив відповідач у судовому засіданні, на інвестування вказаного житла а також на інвестування квартири АДРЕСА_1, він брав у борг грошові кошти у ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_13

Після розірвання інвестиційного договору №4 від 28.05.2002 року, який був укладений між ним та ЗАО СБіКІД "Одісей" БМУ-11, на будівництво квартири в житловому будинку АДРЕСА_4, та після отримання сплачених грошових коштів, останні були повернуті вищевказаним особам, про що маються відповідні відмітки на розписках.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верхового Суду України №11 "Про практику

застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання

шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що грошові кошти, які були взяті в борг у третіх осіб подружжям ОСОБА_9, та які були внесені в якості інвестицій у будівництво квартири по АДРЕСА_4, в подальшому були також в інтересах подружжя повернуті особам, які надали ці кошти. З цих підстав, у позивачки ОСОБА_3 не виникло права вимоги 1/2 частини вартості вказаної квартири.

Крім того, як зазначив у судовому засіданні відповідач ОСОБА_4, ще у 2004 році, після розірвання шлюбу, між ним та позивачкою ОСОБА_3 було розподілено все спільно нажите майно.

При цьому, позивачка отримала 2 000 тисячі доларів США, що на той час було еквівалентно 10 600 грн.

В підтвердження відповідачем до суду надана розписка від 06.09.2004 року, яка була написана позивачкою ОСОБА_3 власноручно, в якій вона зазначила, що в рахунок розподілу спільного майна подружжя отримала від відповідача все необхідне, претензій відносно розподілу майна мати не буде (т.3, а.с.80).

В судовому засіданні позивачка не заперечувала проти наданої розписки та підтвердила, що вона дійсно написала цю розписку.

Зазначені обставини свідчать про те, що спільно нажите майно між сторонами було розподілено ще у 2004 році, що додатково свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди, оскільки остання не довела завдання їй такої шкоди відповідачем.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Із матеріалів справи вбачається, що 25 березня 2003 року між ДП «Будтехснаб» та ОСОБА_3 був укладений інвестиційний договір № 18/03 про дольову участь у будівництві житла - квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с.64-65).

Як було зазначено вище, 11 червня 2003 року шлюб між сторонами був розірваний.

До розірвання шлюбу позивачкою було сплачено в якості інвестиційних коштів - 33264 грн.

Після розірвання шлюбу, позивачка сплатила в якості інвестиційних коштів 32 860 грн. - 21.07.2003 року та 1009 грн. - 19.08.2003 року, а всього було сплачено 67 133 грн.

31 жовтня 2003 року згідно Акту прийому передачі їй була передана квартира АДРЕСА_1.

Свідоцтво про право власності на вказану квартиру позивач ОСОБА_3 отримала 17.06.2004 року, тобто через рік після розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_4 (т.1, а.с.62).

З огляду на викладене, суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач ОСОБА_4 набув право власності на 1/2 частину вказаної квартири, оскільки як визнали сторони на час виникнення права власності вони в шлюбі не перебували і сумісного господарства не вели.

Таким чином, відповідач ОСОБА_4 має право лише на отримання від позивачки ОСОБА_3 половини коштів, які були сплачені в якості інвестиційних коштів в період шлюбу, тобто 16632 грн. (33 264 грн. : 2), однак таких позовних вимог до суду ОСОБА_4 не заявлялось.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що оскаржуване рішення, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, слід відмовити, як заявлених безпідставно. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам законодавства, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, в іншій частині рішення є законним і обґрунтованим, ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв'язку з цим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, відмовити, як заявлених безпідставно.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.п.1,2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2014 року, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка складається з однієї жилої кімнати жилою площею 13,0 кв. м., загальною площею 44,4 кв.м., відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене, шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко