Провадження 2/0202/573/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 червня 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Слюсар Л.П.

за участю секретаря Фісун К.П. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підприємства «Євростандарт - М» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2014 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 підприємства «Євростандарт - М» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В ході розгляду справи позовні вимоги позивачем неодноразово уточнювалися. В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві, уточнених позовних заявах, посилався на те, що 01.09.2010 року на підставі наказу №50 він був прийнятий на роботу на посаду технолога до ОСОБА_2 підприємства « Євростандарт-М», про що було зроблено відповідний запис №36 до трудової книжки. 21.01.2014 року, через автобус Дніпропетровськ - Сімферополь, він несподівано для себе отримав трудову книжку від Відповідача, в якій містилась відмітка про його звільнення заднім числом. Жодних пояснень з цього приводу він не отримав. В даній трудовій книжці він виявив декілька нових записів, останній з них був запис № 41 від 01.10.2013 року про звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України згідно Наказу № 6 від 01.10.2013 року.

Вказав, що він не писав жодних заяв про звільнення за власним бажанням, жодних наказів про це не отримував і взагалі дізнався про це безпосередньо 21.01.2014 року після отримання трудової книжки. Фактично Відповідач діяв зухвало та безпідставно, звільняючи його за ст. 38 Кодексу законів про працю України, без його бажання, не маючи письмової заяви Позивача, що повністю суперечить принципу «власного бажання» та порушує комплекс статей законів про працю. Отримавши трудову книжку він виявив ще декілька записів в ній про прийняття та звільнення з роботи по ст. 38 Кодексу законів про працю України, про які раніше не знав, та жодної згоди на те не давав. Зокрема, в трудовій книжці є в наявності наступні записи: № 36 від 01.09.2010 року - прийнятий на посаду технолога на підприємство «Євростандарт-М», Наказ № 50 від 01.09.2010 року; № 37 від 01.11.2010 року - звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України, Наказ № 56 від 01.11.2010 року; № 38 від 01.05.2011 року - прийнятий на посаду технолога на підприємство «Євростандарт-М», Наказ № 57 від 01.05.2011 року; № 39 від 30.11.2012 року - звільнений за власним бажанням згідно ст.38 Кодексу законів про працю України, Наказ № 5 від 30.11.2012 року; № 40 від 01.05.2013 року - прийнятий на посаду технолога на підприємство «Євростандарт-М», Наказ № 2 від 01.05.2013 року; № 41 від 01.10.2013 року - звільнений за власним бажанням згідно ст.38 Кодексу законів про працю України, Наказ № 6 від 01.10.2013 року. Йому було відомо лише про перший запис № 36 від 01.09.2010 року. Про інші записи стало відомо лише в 2014 році, коли він отримав трудову книжку. Також не було відомо про те, що Відповідач документально звільняв його нібито за власним бажанням за весь той час поки він фактично працював. Жодного з тих разів не надавався наказ про звільнення та не видавалась йому сама трудова книжка. А підписи, які знаходяться в Книзі обліку трудових книжок Відповідача є підробленими, так як він їх не вчиняв.

За період з 01.11.2010 року по 01.05.2011, коли він був нібито звільнений, він виконуючи свої службові обов'язки, під керівництвом Відповідача по договорам Відповідача з ТОВ «Рекс» (акт виконаних робіт від 05.12.2010 року № 167-3-Нояб-1); з ЗАТ «Завод» Ітеркерава» (акт виконаних робіт від 10.12.2010 року); з ТОВ «Дніпропромбудівництво» (акти виконаних робіт №171-Декаб від 17.12.2010 року, №170 декаб-2 від 28.12.2010 року), та інші роботи.

За період з 30.11.2012 року по 01.10.2013 року, коли Позивач був нібито звільнений, він виконуючи свої службові обов'язки, під керівництвом Відповідача по договорам з ПАТ «Інтеркерама», та іншими контрагентами Відповідача.

Також у нього залишилися копії тих наказів та інших документів, які безпосередньо стосувались його, і видавалися уповноваженим органом Відповідача за час, коли він був нібито звільнений з 30.11.2012 року по 01.05.2013 року.

За ініціативою Відповідача, він 25.03.2013 року був переведений на посаду «начальника ділянки», в зв'язку з чим Позивач пройшов медичний огляд (довідка від 15.04.2013 року додається) та навчання в ТОВ «Учбово-курсовий комбінат ОСОБА_3» (посвідчення № 05475 від 11.04.2013 року ).

Таким чином, він фактично працював у Відповідача починаючи з 01.09.2010 року до 24.03.2013 року на посаді технолога, а з 25.03.2013 року до моменту незаконного звільнення, на посаді начальника ділянки, про що Відповідач не зробив необхідні записи в трудовій книжці. Станом на 03.12.2013 року сума заборгованості ПП «Євростандарт-М» перед ОСОБА_1 складає - 16 220 грн. , а з урахуванням компенсації (індексу інфляції), яка підлягає стягненню, складає - 27 718,61 грн. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає - 112 634, 04 грн. Вважає, що діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, розмір якої ним оцінено в сумі 10000 грн. Просив суд: поновити строк встановлений ч.1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, у справах про звільнення; визнати незаконним та скасувати Наказ № 56 від 01.11.2010 року про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням, підписаного директором ПП «Євростандарт-М» ОСОБА_4; визнати незаконним та скасувати Наказ № 57 від 01.05.2011 року про прийняття на посаді технологом до ПП «Євростандарт-М» ОСОБА_1, підписаного директором ПП «Євростандарт-М» ОСОБА_4; визнати незаконним та скасувати Наказ № 5 від 30.11.2012 року про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням, підписаного директором ПП «Євростанларт-М» ОСОБА_4; визнати незаконним та скасувати Наказ № 2 від 01.05.2013 року про прийняття на посаді технологом до ПП «Євростандарт-М» ОСОБА_1, підписаного директором ПП «Євростандарт-М» ОСОБА_4; визнати незаконним та скасувати Наказ № 6 від 01.10.2013 року про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням, підписаного директором ПП «Євростандарт-М» ОСОБА_4; поновити ОСОБА_1 на роботі, на посаді технолога в ОСОБА_2 підприємстві «Євростандарт-М»; стягнути з ОСОБА_2 підприємства «Євростандарт-М» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.01.2014 року в сумі - 112 634,04 грн.; стягнути з ОСОБА_2 підприємства «Євростандарт-М» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі з урахуванням компенсації (індексу інфляції) в розмірі - 27 718,61 грн.; зобов'язати Приватне підприємство «Євростандарт-М» внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1, шляхом виключення записів: № 37 від 01.11.2010 року про звільнення за власним бажанням; № 38 від 01.05.2011 року про прийняття на посаду технолога на підприємство «Євростандарт-М»; № 39 від 30.11.2012 року про звільнення за власним бажанням; № 40 від 01.05.2013 року про прийняття на посаду технолога на підприємство «Євростандарт-М»; № 41 від 01.10.2013 року про звільнення за власним бажанням; стягнути з ОСОБА_2 підприємства «Євростандарт-М» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Представники відповідача позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позовних вимог відмовити. Суду пояснив, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що спотворюють обставини справи. Вказали, що підприємство є малим, специфіка роботи залежить від укладених договорів на виконання робіт та потребує підготовчих робіт до їх виконання. Крім того, наполягали на застосуванні строків позовної давності, оскільки строк звернення до суду пропущено позивачем без поважних причин.

Суд, вислухавши представника позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно до наказу № 50 від 01.09.2010 року був прийнятий на посаду технолога на Приватне підприємство«Євростандарт-М». Згідно до Наказу № 56 від 01.11.2010 року звільнений за власним бажанням за ст. 38 Кодексу законів про працю України з 01.11.2010 року . Відповідно до Наказу № 57 від 01.05.2011 прийнятий на посаду технолога на Приватне підприємство «Євростандарт-М». Наказом №5 від 30.11.2011 року звільнений за власним бажанням за ст.38 Кодексу законів про працю України. Наказом №2 від 01.05.2013 року прийнятий на посаду технолога на Приватне підприємство «Євростандарт-М». Наказ № 6 від 01.10.2013 року звільнений за власним бажанням за ст.38 Кодексу законів про працю України ( а.с. 11,48-53).

Стаття 38 Кодексу законів про працю України зазначає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як вбачається з наказу (розпорядження) ПП «Євростандарт-М» №6-00000044 про припинення трудового договору (контракту) від 01 жовтня 2013 року, ОСОБА_1 було звільнено за власним бажанням (ст. 38 Кодексу законів про працю України), з наказом був ознайомлений 01.10.2013 року, що підтверджується його підписом на наказі в графі «ознайомлення» ( а.с.53) .

Судом встановлено, що 19.02.2014 р. ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою до Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області, в якій вимагав провести перевірку ПП «Євростандарт - М» по факту порушення останнім вимог законодавства про працю, а саме: невідповідність ведення кадрової документації записам про строки прийому та звільнення його з підприємства, невідповідність запису про посаду з урахуванням виконаної роботи, невиплата заробітної плати за період роботи та відсутність перерахування внесків в Пенсійний фонд України ( а.с.23-25).

Згідно акту перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області №04-01-18/168 встановлено: «Згідно наказу від 01.05.2013 р. №2, ОСОБА_1 було прийнято до ПП «Євростандарт - М» на посаду технолога. Згідно наказу від 01.10.2013 р. №6-00000044, ОСОБА_1 було звільнено за ст. 38 КЗпП України». Перевіркою було виявлено наступні порушення: ч.1 ст. 116 та ст. 117 КЗпП України в частині невиплати при звільненні ОСОБА_1 матеріальної компенсації за дні невикористаної відпустки за період роботи з 01.05.2013 р. по 27.09.2013 р. та п. 2.5 гл. 2 Інструкції №58 згідно якої - «Із кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу про призначення на роботу, переведення і звільнення, працівники ознайомлені під розписку в особовій картці» ( а.с. 61-72) .

За вищезазначені порушення трудового законодавства на посадових осіб відповідача було накладено дисциплінарне стягнення відповідно до вимог ст.ст. 147-149 КЗпП України (а.с.72,73).

Інших порушень трудового законодавства по відношенню до ОСОБА_1 не виявлено.

Як вбачається із заяви ОСОБА_1, сам позивач у зверненні до Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області від 19.02.2014 р. стверджує що, до моменту отримання ним трудової книжки в ній було 2 записи про працю у ПП «Євростандарт - М». Це періоди з 01.09.2010 р. по 01.11.2010 р. та з 01.05.2011 р. по 30.11.2012 р. Також він стверджує, що власноруч писав заяви на прийом та звільнення за вищевказані періоди.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Виходячи із вищевикладеного суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання незаконними та скасування: Наказу № 56 від 01.11.2010 року про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням; Наказу № 57 від 01.05.2011 року про прийняття на посаді технологом до ПП «Євростандарт-М» ОСОБА_1, Наказу № 5 від 30.11.2012 року про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням, Наказу № 2 від 01.05.2013 року про прийняття на посаді технологом до ПП «Євростандарт-М» ОСОБА_1 та зобовязання внести зміни то трудової книжки.

Крім того, як вбачається із трудової книжки ОСОБА_1, ніколи не працював на ПП «Євростандарт - М» на посаді начальника ділянки. Усі три періоди трудової діяльності у відповідача, згідно записів у трудовій книжці позивача, останній пропрацював на посаді технолога.

В судовому засіданні встановлено, що трудова книжка отримана ОСОБА_1 01.10.2013 року, що підтверджується книгою обліку трудових книжок ( а.с.46-47).

Згідно до Відомості на виплату грошей №11 за жовтень 2013 року ОСОБА_1 отримав компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 321,23 грн. ( а.с.59-60)

Згідно до Довідки ПП «Євростандарт - М» станом на 07.04.2015 року заборгованості по заробітній платі і компенсації за відпустку перед ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1) немає, що підтверджується Формою №1 ДФ ( а.с. 121-123).

Суд не може прийняти до уваги твердження представника позивача про те, що позивач не писав заяв про звільнення на які він згоди не надавав, оскільки це спростовується матеріалами справи та Актом перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області №04-01-18/168.

Стаття 233 Кодексу законів про працю України, встановлює, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до положення ст. 234 Кодексу законів про працю України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

ОСОБА_1 подано позовну заяву до суду 07.10.2014 року після відкриття кримінального провадження №0002394 від 02.07.2014 року та з пропуском строку звернення до суду, який він просить поновити, однак позивачем не надано жодного належного доказу щодо пропуску строку звернення до суду, а тому суд не вбачає законних підстав для його поновлення.

Позивач в обґрунтування своїх вимог про не написання заяв про звільнення та знаходження в трудових відносинах з відповідачем, надав копії наказів та інших документів, які безпосередньо стосувалися позивача і видавалися уповноваженим органом відповідача на час коли він був звільнений з 30.11.2012 року по 01.05.2013 року ( а.с.12-22).

Як вбачається із матеріалів справи, дійсно, в період коли позивач не працював та був звільнений керівником ПП « Євростандарт» видавались накази про допуск його до роботи, призначення його відповідальним за охорону праці на підприємстві та участь в комісії по перевірці знань та інші, що підтверджується копіями наказів ( а.с. 93-97). Однак оригіналів суду не надано.

Згідно до Довідки Ленінського РВ ДМУ ГУМВС Україні в Дніпропетровській області від 05.07.2014 року 01.07.2014 року до Ленінського РВДМУ надійшла заява від ОСОБА_4 ( директора ПП « Євростандарт», який просить прийняти міри до ОСОБА_1, який в період часу з 02.10.2013 року до 20.02.2014 року викрав документи: накази про прийому на роботу, накази про звільнення, заяви про прийом та звільнення, особисті справи співробітників, книгу обліку руху трудових книжок ( а.с.90) . Заява внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.07.2014 року кримінальне провадження №0002394 ( а.с.102).

В судовому засіданні безспірно встановлено, що підтверджується і актом перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області №04-01-18/168 ОСОБА_1 працював в ПП « Євростандарт -М» з 01.09.2010 року на посаді технолога по 01.11.2010 р. та з 01.05.2011 р. по 30.11.2012 р., із 01.05.2013 року по 01.10.2013 року. З наказом про звільнення з 01 жовтня 2013 року ОСОБА_1 був ознайомлений 01.10.2013 року, що підтверджується його підписом на наказі, та отримання трудової книжки підтверджено копією книги Обліку трудових книжок, заробітна плата виплачена в повному обсязі, компенсація за невикористану відпустку виплачена після проведеної перевірки Державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області.

Виходячи із вищевикладеного, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання незаконним та скасування Наказу № 6 від 01.10.2013 року про звільнення ОСОБА_1 за власним бажання та внесення змін до трудової книжки.

Щодо заявлених позовних вимог позивача в частині стягнення із відповідача заборгованості по заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 27718,61 грн.

Суд не може прийняти як належний доказ копії розрахунків за виконану роботу (а.с.103-105), оскільки такі розрахунки, як вказує представник позивача, написані особисто позивачем, та начебто свідчать про трудові відносини між ним та відповідачем, однак представником відповідача заперечувався даний факт, тому приймаючи до уваги, що заборгованість по заробітній платі відсутня, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 112634,40 коп., то оскільки суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним наказу про звільнення №6 від 01.10.2013 року та поновлення його на роботі, то суд не вбачає законних підстав для задоволенні позовних вимог в цій частині.

Позивачем заявлені позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки позивачем не надано жодного доказу, яким підтверджувалося б спричинення моральної шкоди та враховуючим те, що в задоволені позовних вимог позивачу відмовлено, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрат віднести за рахунок держави.

Керуючись: ст. ст. 38,47,116,117, 232, 233,235, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 3,7,11, 27, 31, 59, 60, 61, 81, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підприємства «Євростандарт - М» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.П. Слюсар