АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7097/15 Справа № 202/1714/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 10.11.2005 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № CSJWSE00000844, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 15000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 24,00 % на рік з кінцевим терміном повернення 10.11.2008 року. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «А-Банк» договору поруки. ОСОБА_2 зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 29.01.2014 р. у розмірі 200197,30 грн.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № CSJWSE00000844 від 10.11.2005 року у розмірі 190197,30 грн., та стягнути солідарно з відповідачів суму у розмірі 10000 грн., стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн. та судові витрати.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № CSJWSE00000844 від 10.11.2005 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 15000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 24,00 % на рік з кінцевим терміном повернення 10.11.2008 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № CSJWSE00000844 від 10.11.2005 року між позивачем та відповідачем ПАТ «А-Банк» був укладений договір поруки № 167 від 20.10.2010 року.

ОСОБА_2 свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 29.01.2014 р. у розмірі 200197,30 грн.

Судом встановлено, що строк дії кредитного договору № CSJWSE00000844 від 10.11.2005 року закінчився 10.11.2008 року, позовна давність за даним договором сплинула 10.11.2011 року.

Позивач направляв досудову вимогу до відповідача 17.12.2013 року, а звернувся із даним позовом до суду 05.02.2014 року. Позивач із заявою про поновлення строку позовної давності не звертався.

ОСОБА_2 подав до суду заяву про застосування строку позовної давності.

Враховуючи положення ст. 257, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 261, ч. 3 ст. 267 ЦК України, та з того, що строк дії кредитного договору № CSJWSE00000844 від 10.11.2005 року закінчився 10.11.2008 року, позовна давність за даним договором сплинула 10.11.2011 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

В своїй скарзі апелянт посилається на положення ст. 599 ЦК України, відповідно до якої зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Крім того отримані відповідачем кредитні кошти до теперішнього часу банку не повернуті, тим самим, враховуючи що договір не є розірваним, чи припиненим відповідно до правових підстав визначених ст. 599,651,654 ЦК України, відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами. Таким чином, враховуючи що сплата відсотків за договором позичальником повинна здійснюватися щомісячно то і позовна давність за вимогами повязаними з стягненням заборгованості по простроченим щомісячним платежам (відсотків за користування кредитом), повинна обчислюватися за період, відповідний терміну загальної позовної давності від дати звернення до суду, якщо термін не збільшено умовами договору.

Однак з такими доводами апелянта погодитися не можна, враховуючи наступне.

Так, умова кредитного договору про її дію до повного виконання зобовязань перед кредитодавцем не може розглядатися як установлення строку дії цього договору, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно з ч. 1 ст. 254 ЦК України трирічний строк позовної давності у даному випадку сплинув 10.11.2011 року. Проте, як вбачається з матеріалів справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом 05.02.2014 року, в той же час згідно умов договору кінцевий строк повернення кредитних коштів встановлений сторонами до 10.11.2008 року.

Згідно положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три.

Згідно ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Положенням ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналогічна позиція закріплена в абз. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009р., відповідно до якого, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З аналізу вище вказаних норм закону вбачається, що підставою для застосування строку позовної давності є заява сторони під час розгляду справи.

З огляду на викладене судом першої інстанції правомірно застосовано позовну давність, про застосування якої заявлено стороною, та в силу вимог ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Колегія вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_3