УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,

Наумчука М.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Деснянський районний відділ державної міграційної служби, Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» - Петрушко Ярини Ростиславівни на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 04 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ «ПроКредит Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Деснянський районний відділ державної міграційної служби, Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

На обґрунтування позовних вимог позивач указував на те, що 20 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ПроКредит Банк» (далі - ЗАТ «ПроКредит Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк», і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 120 тис. доларів США, на умовах сплати 10 % річних, строком на 120 місяців.

Також між сторонами було укладено кредитний договір згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 70 тис. доларів США, на умовах сплати 13,5 % річних, строком на 66 місяців.

Крім того зазначав, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаними кредитними договорами 20 грудня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк», і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до положень якого відповідач передав банку в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що боржник не виконує умови кредитного договору щодо внесення щомісячних платежів, внаслідок чого виникла заборгованість, позивач просив у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «ПроКредит Банк» за кредитними договорами від 20 грудня 2007 року в розмірі 1 722 147 грн 99 коп., звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, припинити право власності ОСОБА_1 на згадане житлове приміщення, виселити відповідачів із вказаної квартири та зобов'язати ОСОБА_1 звільнити її від будь-якого майна і речей.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 04 березня 2015 року в позові відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ «ПроКредит Банк» - Петрушко Я.Р. просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в позові, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборонено примусово стягувати нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами в іноземній валюті.

Проте погодитися з таким висновком судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При вирішенні справи судами встановлено, що 20 грудня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк», і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 120 тис. доларів США, на умовах сплати 10 % річних, строком на 120 місяців.

Також між сторонами було укладено кредитний договір згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 70 тис. доларів США, на умовах сплати 13,5 % річних, строком на 66 місяців.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаними кредитними договорами 20 грудня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк», і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до положень якого відповідач передав банку в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 45,80 кв. м.

У зв'язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору станом на 25 липня 2014 року виникла заборгованість перед ПАТ «ПроКредит Банк» у розмірі 1 722 147 грн 99 коп.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон), протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу <http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/2654-12>» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку <http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/898-15>», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Дія цього Закону не поширюється на осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції <http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/3206-17>».

Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм (ч. 4 Закону).

При цьому під мораторієм розуміється встановлене законом відстрочення виконання зобов'язань на певний період.

Однак суди на порушення вимог ст. ст. 213 і 214 ЦПК України, застосовуючи до спірних правовідносин Закон, не врахували того, що він дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, не зупиняє та не скасовує, тому й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що виключає можливість вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

З огляду на викладене ухвалені у справі судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими, тому вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» - Петрушко Ярини Ростиславівни задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 04 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
В.І. Мартинюк
М.І. Наумчук
О.М. Ситнік