Справа № 371/2225/14 Головуючий у І інстанції Пархоменко В.М.
Провадження № 22-ц/780/2816/15 Доповідач у 2 інстанції Сержанюк А. С.
Категорія 47 27.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

27 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді - Сержанюка А.С., членів колегії - суддів Журби С.О., Коцюрби О.П., із участю секретаря Лопатюк В.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 20 березня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

19 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, де, із проведеними 19 січня 2015 року змінами та уточненнями, просить розділити придбану ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 18 січня 2006 року під час шлюбу з нею 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1, а на даний час - нежитлове приміщення ( магазин ), загальною площею 57,56 кв.м., і приватизовану ним земельну ділянку, шляхом визнання за нею права спільної часткової власності на 1/3 частку нежитлового приміщення ( магазину ) від ? частки ОСОБА_3 та, відповідно, 1/3 частку земельної ділянки із кадастровим номером НОМЕР_1, цільове призначення якої є будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1; за ОСОБА_3 - на 1/6 частку вказаного нежитлового приміщення ( магазину ) та, відповідно, 1/6 частку земельної ділянки.

Свої уточнені позовні вимоги обґрунтувала тим, що за вказаною адресою відбулося переобладнання житлового будинку в нежитлове приміщення ( магазин ), що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 червня 2014 року.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 20 березня 2015 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

На обґрунтування ухваленого рішення судом першої інстанції зазначено, що оскільки право власності на будівлю відповідно до ст. 377 ЦК України та ст.120 ЗК України невід'ємно пов'язане з правом власності на земельну ділянку, на якій вона розташована, у зв'язку зі зміною цільового використання земельної ділянки, на якій розташоване нежитлове приміщення ( магазин ), суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнання права власності на вказану нежитлову будівлю ( магазин ) та на земельну ділянку, на якій вказана будівля розташована.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернулfсь до суду із апеляційною скаргою, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Миронівського районного суду Київської області від 20 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Суд, з'ясувавши обставини і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників процесу у судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 27 вересня 1997 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Миронівського районного суду Київської області від 28 липня 2011 року розірвано ( а.с. 7, 8 ).

Від шлюбу сторони мають двох дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з позивачкою ( а.с. 12, 14 ).

Згідно рішення Миронівського районного суду від 25 липня 2014 року позивач сплачує аліменти на утримання дітей в розмірі 700 грн., щомісячно, на кожну дитину ( а.с. 9-10 ).

За договорм купівлі-продажу від 18 січня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали дерев'яний житловий будинок 1939 року побудови, обмазаний глиною, житловою площею 18,3 кв.м., загальною площею 36,8 кв. м., з надвірними будівлями: сараєм, погрібом, огорожею, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 16, 17, 86 ).

23 червня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі рішення 4 сесії 5 скликання Миронівської міської ради від 26 вересня 2006 року №113-04-5 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 на земельну ділянку, площею 0,0647 га за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій був розташований придбаний житловий будинок ( а.с. 19, 87 ).

28 квітня 2013 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області зареєстрована декларація про завершення реконструкції та готовність об'єкта до експлуатації - магазину по АДРЕСА_1, замовниками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( а.с. 80-81, 92-94 ).

Рішенням від 27 червня 2014 року №14090639 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, була проведена державна реєстрація права власності та видано свідоцтво про право спільної часткової власності на нежитлове приміщення ( магазин ), загальною площею 57,56 кв.м., по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частках ? та ? ( а.с. 121, 122, 123, 124 ).

Таким чином, частина спірної земельної ділянки виділена відповідачу в порядку приватизації, а тому згідно положень ст. 57 СК України, у редакції на час укладення договору купівлі-продажу, є особистою приватною власністю ОСОБА_3.

Таку ж форму власності має відповідач щодо частини новоствореного майна - магазину, оскільки право власності на нього ( майно ), згідно положень ст.ст. 210, 331 ЦК України, виникло після розірвання шлюбу сторін.

Узгоджується це і з положеннями п. 5 постанови N5 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, згідно якого суд, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом ( стаття 328 ЦК ).

За таких обставин, суд першої інстанції, правильно прийшов до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог і, з додержанням норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 57 СК України, ст.ст. 210, 328, 331 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 60, 213-215 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення по справі.

При цьому, дав відповідну оцінку належних і допустимих доказів у справі згідно положень ст. 212 ЦПК України.

А тому, доводи ОСОБА_2 про незаконність та необгрунтованість рішення, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 60, 68, 69, 70 СК України ст.ст. 328, 372, 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції.

Інші доводи, викладені в апеляції, зокрема, про відсутність у рішенні часу побудови магазину, зведення фундаменту, стіни і даху в період перебування сторін у шлюбі, майно має статус спільного, проживання з апелянтом дітей від шлюбу із відповідачем, відсутність можливості поділити майно в добровільному порядку, на переконання апеляційного суду, у силу викладеного, правового значення для правильного вирішення спору не мають та не спростовують висновки суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених позовних вимог і не є підставою для задоволення апеляційних вимог.

При цьому, позивач не оспорює набуття відповідачем права власності на спірне майно та не позбавлена можливості компенсувати свій вклад в побудову магазину в період шлюбу в грошовому виразі у встановленому законом порядку.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України.

Окрім цього, згідно вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення Миронівського районного суду Київської області від 20 березня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

О.П. Коцюрба