АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4818/15 Справа № 199/7411/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Якименко Л. Г. Доповідач - Болтунова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді : Болтунової Л.М.

суддів: Козлова С.П., Тамакулової В.О.

при секретарі: Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2014 року по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про виселення , -

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01грудня 2014 року позовні вимоги задоволено. ОСОБА_2 виселена з домоволодіння АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. ( а.с.43)

В апеляційній скарзі відповідачка просила його скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. ( а.с.75)

Перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 серпня 2006 року між ПриватБанком, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 85 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном погашення 09 серпня 2021 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 09 серпня 2006 року між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідачка надала в іпотеку банку нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1, в якому вона проживає. Майно належить відповідачці на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. ( а.с.8)

ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, в зв'язку з чим у неї утворилась заборгованість, яка станом на 16 квітня 2013 року складає 199 602,49 доларів США, що в національній валюті - 1594823,90 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду від 10 жовтня 2013 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: будинок АДРЕСА_1 у якому проживає та зареєстрована відповідачка, банком, 03 липня 2014 року була направлена вимога про добровільне виселення із спірної квартири, яка залишилася без виконання, а тому, враховуючи вимоги ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, виселив ОСОБА_2 з вказаного домоволодіння без надання іншого житлового приміщення.( а.с.43)

Проте з таким висновком суду першої інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, 16 березня 2015 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області було змінено в резолютивній частині з вказівкою на те, що воно не підлягає виконанню на період чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07 червня 2014 року.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15.

Розглядаючи спір по суті,та задовольняючи вимоги про виселення відповідачки, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, права та обов'язки сторін, дав належну оцінку доказам в їх сукупності і, при цьому не допустив порушень норм матеріального права.

Між тим, виселяючи відповідачку з домоволодіння, яке є предметом іпотеки, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що з 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», нормами якого встановлено тимчасову заборону у визначених цим законом випадках на примусове стягнення нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи із ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Чинність вказаного Закону на час ухвалення даного рішення суду є підставою для застосування вимог ст.217 ЦПК України та визначення порядку його виконання, що судом, у порушення норм процесуального права, зроблено не було.

Доводи апелянта про те, що судом вже було постановлено рішення про відмову у задоволенні вимоги банку про виселення відповідачки, а тому суд при розгляді даної справи повинен був закрити провадження, на підставі ст.205 ЦПК України, колегія суддів не приймає до уваги.

Дійсно, районним судом 10 жовтня 2013 року було ухвалено рішення про відмову в позові в частині виселення відповідачки, з підстав не направлення останній позивачем письмової вимоги добровільно звільнити житловий будинок, а тому судом визнано передчасним, що не підставою для застосування при розгляді даної справи вимог п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що резолютивна частина оскаржуваного рішення суду підлягає зміні,шляхом доповнення її абзацом наступного змісту: судове рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07 червня 2014 року. В іншій частині заочне рішення залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Змінити резолютивну частину заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2014 року, шляхом доповнення її абзацом наступного змісту: дане судове рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07 червня 2014 року.

В іншій частині заочне рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: