Номер провадження: 22-ц/785/5761/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області

в складі:

головуючого Суворова В.О.

суддів Артеменко І.А.

ОСОБА_2

при секретарі Фабіжевській Т.С.

з участю ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 ОСОБА_6, представника ОСОБА_7- ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Одеської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_9 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_9 про встановлення факту проживання однією сімєю та поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_9 про визнання майна особистою приватною власністю та за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру , -

встановила:

14 жовтня 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який уточниву ході розгляду справи.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що в 2003 році почав зустрічатися з відповідачкою та в той же рік провів з нею обряд таїнства вінчання, після чого вони почали разом проживати однією сімєю. 09 березня 2006 року під час проживання однією сімєю за спільні кошти, які були накопичені за час проживання однією сімєю та за рахунок отриманого кредиту, була придбана квартира 12 за адресою: місто Одеса, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 44. 12 липня 2008 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою.

Під час знаходження у шлюбі 25 червня 2010 року за спільні кошти сімї сторонами була придбана квартира 13, що розташована в місті Одеса, вулиця Канатна, будинок 55, яка його власними силами була реконструйована та відремонтована. Також позивач вказує, що він здійснив реконструкцію господарської будівлі, що знаходилася в дворі по вул. Канатна буд. 55 м. Одеси в однокімнатну квартиру. Вважає перераховане нерухоме майно спільним сумісним майном подружжя, просить визнати за ним право спільної сумісної власності на квартири, що знаходяться за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 в рівних долях з ОСОБА_3, та стягнути половину вартості будівельних матеріалів, використаних при реконструкції та ремонті окремо стоячої господарської будівлі, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, буд. 55. Також позивач просить визнати за ним право власності на ? частину рухомого майна, що знаходиться у вищевказаних квартирах.

Відповідачка позов не визнала та 03 грудня 2013 року звернулася з зустрічним позовом, який уточнила 13 червня 2014 року у ході розгляду справи. В його обґрунтування посилається на те, що з 2003 року з позивачем ніяких стосунків не мала, однією сімєю не проживала, спільного господарства не вела і лише у 2008 році уклала із ОСОБА_7 шлюб.

Квартира АДРЕСА_3 була придбана за кошти ОСОБА_9 та частково за кошти, що були отримані в кредит у КБ «Надра Банк». Погашення кредиту відбулося за рахунок коштів, що пересилала її матір, яка находилася на заробітках за кордоном. Тому просить вказану квартиру визнати своєю особистою власністю. Квартира АДРЕСА_4 була куплена за 63500 доларів США, що були переслані їй матірю із Австрії, тому вважає, що квартира є власністю ОСОБА_9 (т.1 а.с.107).

24 січня 2014 року ОСОБА_9 звернулася з позовом,який було уточнено 03.03.2014 року, до ОСОБА_7 та ОСОБА_3, просила визнати на нею право власності на квартиру АДРЕСА_5 , вказуючи, що квартира була придбана за її особисті кошти, які вона заробила за кордоном (т.1 а.с.256).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 травня 2015 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_9 про встановлення факту проживання однією сімєю та поділ спільного майна подружжя задоволений частково.

Встановлений факт проживання однією сімєю ОСОБА_7 та ОСОБА_3 у період з 01 січня 2004 року по 11 грудня 2012 року включно.

Визнано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, , спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_7 право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_7 право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 ? частини вартості будівельних матеріалів та вартості проведених робіт, використаних при реконструкції та ремонті окремо стоячої господарської будівлі, яка знаходиться за адресою: 65014, м. Одеса, вул. Канатна, буд. 55.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено .

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_9 про визнання майна особистою приватною власністю та позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_3 про визнання права власності залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в звязку з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового рішення, яким просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_7, а її позов та позов ОСОБА_9 просить задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в звязку з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового рішення, яким просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_7, а її позов задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність рішення суду в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції задовольняючи позивні вимоги виходив з того, що позивач з 2003 року проживав з відповідачкою однією сімєю та за спільні накопичення вони придбали квартиру 12 у місті Одеса, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 44. Після реєстрації шлюбу позивач та відповідачка придбали квартиру у АДРЕСА_6. Також позивач знаходячись у шлюбі з відповідачкою здійснив реконструкцію господарської споруди у м. Одеса, по вул. Канатна, буд. 55, на що були витрачені кошти подружжя. Суд першої інстанції вважаючи зазначене майно спільним сумісним майном подружжя визнав за позивачем право власності на ? частину обох квартир та стягнув вартість ? частини реконструйованої квартири.

Судова колегія погоджується з вказаним висновком з наступних підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно (Постанова Верховного Суду від 20.02.2012 року № 6-97цс11).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивачем ОСОБА_7 було доведено, а судом встановлено, що з 2003 року по грудень 2012 року він проживав з відповідачкою ОСОБА_3 однією сімєю, вони вели сумісне господарство, були повязані спільним побутом та за спільні накопичення 09 березня 2006 року придбали квартиру №12, по вулиці Богдана Хмельницького, будинок 44 у місті Одеса. 25 червня 2010 року ними була придбана вже друга квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Позивач після придбання другої квартири здійснив реконструкцію та ремонт окремо стоячої господарської споруди, що знаходилась у дворі цієї квартири, та обладнав там окрему однокімнатну квартиру.

Суд першої інстанції визнав вищезазначене майно спільним сумісним майном подружжя та визнав за позивачем ОСОБА_7 право власності на ? частину кожної з квартир та стягнув вартість ? частини вартості матеріалів, використаних при реконструкції та ремонті господарської споруди за адресою : м. Одеса, вул. Канатна, буд. 55.

Судова колегія погоджується з вказаним висновком суду з наступних підстав.

Судом першої інстанції було вірно зясовано та не заперечується відповідачкою ОСОБА_3, що у 2003 році сторони почали зустрічатися, у них виникли близькі стосунки, притаманні подружжю, в листопаді 2003 року сторони провели в м. Одесі обряд таїнства вінчання.

09 березня 2006 ОСОБА_3, відповідно до договору купівлі-продажу, придбала квартиру №12 за адресою: вул. Богдана Хмельницького, б.44 у м. Одесі, де проживала разом з позивачем ОСОБА_7 Вказана квартира була придбана сторонами частково на свої заощадження, частково на кредитні кошти, які ОСОБА_3 отримала відповідно до кредитного договору.

Суд бере до уваги, що у відповідності до копій квитанцій, наданих ПАТ КБ «Надра» суду, вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 спільно сплачували чергові платежі за кредитним договором, відповідно до умов якого, кошти були витрачені на придбання квартири за адресою: м. Одеса, вул. Богдана Хмельницького, буд. 44. кв. 12, що підтверджується особистими підписами позивача та відповідачки на копіях платіжних квитанцій.

27 квітня 2007 року відповідачці ОСОБА_3 була проведена процедура внутрішньо маткової інсемінації спермою її чоловіка ОСОБА_7 згідно довідки ПП «Ремеді».

Згідно заяви-зобовязання дружина ОСОБА_3 та чоловік ОСОБА_7 просили провести процедуру інсемінації спермою саме чоловіка відповідачки. В заяві зазначено, що сторони «беруть на себе рівні обовязки по відношенню до майбутньої дитини щодо її виховання та утримання» (т.3 а.с.1,2).

Відповідно до заяви-зобовязання подружжя з лікувального закладу ПП «Ремеді» від 27 квітня 2007 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. кв. 12.

20 жовтня 2007 року у ОСОБА_3 народився син - ОСОБА_10, біологічним батьком якого є позивач. 22 жовтня 2007 року дитина померла.

Також, судова колегія вважає, що задовольняючи вимоги позивача про визнання факту проживання однією сімєю, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги той факт, що останній платіж за квартиру за адресою: АДРЕСА_7 на погашення кредитного договору в розмірі 7 тисяч 561 доларів 84 центи США було здійснено позивачем 28 липня 2008 року вже під час перебування в офіційно зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3

Судова колегія вважає, що фотографії, які були досліджені судом першої інстанції, та залучені до матеріалів справи, свідчать про те, що сторони проживали разом в одній квартирі, вели сумісний побут та спільне господарство. Факт ведення спільного господарства та проживання однією сімєю підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, що були допитані судом першої інстанції, які зазначили та підтвердили, що позивач та відповідачка проживали однією сімєю з 2003 року по 2012 рік як чоловік та жінка у шлюбних відносинах, вели сумісне господарство, мали сумісний побут.

Суд бере до уваги, що в історії пологів ОСОБА_3 (т. 3 а.с. 277),яка залучена до матеріалів справи, присутня заповнена графа «сімейний стан породілля». В даній графі проставлена позначка, що породілля ОСОБА_3 «знаходиться в не зареєстрованому шлюбі». Хоча там же і присутній варіант заповнення графи «одинока», але породілля ОСОБА_3 під час госпіталізації 19.10.2007 року вказала, що вона знаходиться в «не зареєстрованому шлюбі».

Судова колегія вважає, що перераховані докази свідчать про те, що позивач ОСОБА_7 та відповідачка ОСОБА_3 з листопада 2003 року проживали однією сімєю, вели спільне господарство, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки.

12 липня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 офіційно зареєстрували шлюб.

З урахуванням п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Сімейного кодексу України та ст. 74 СК України, суд першої інстанції вірно визначився, що встановлення факту проживання однією сімєю необхідно визнавати з 01 січня 2004 року.

Судова колегія вважає, що з урахуванням доказів факту проживання однією сімєю ОСОБА_3 і ОСОБА_7 та ведення ними спільного господарства, які перераховані судом першої інстанції, судом вірно не взято до уваги пояснення свідків ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 та ОСОБА_22, які заперечували факт проживання однією сімєю сторін, оскільки вони є суперечливими та не відповідають встановленим обставинам справи.

Судова колегія ставиться критично до доводів відповідачки ОСОБА_3 з приводу того, що після вінчання вони із ОСОБА_7 прожили разом незначний час, після чого припинили спільне проживання, так як у матеріалах справи міститься достатньо доказів, які спростовують доводи відповідачки. В матеріалах справи є докази, що спочатку шлюбних відносин відповідачка мешкала із ОСОБА_7 однією сімєю на зйомних квартирах, а потім, навесні 2006 року, відповідачкою був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_8, в якій позивач проживав разом із відповідачкою. Вони разом вели спільне господарство, мали спільний побут, позивач ОСОБА_7 піклувався про ОСОБА_3, виконував ремонтні та будівельні роботи в вищевказаній квартирі, сплачував кошти по кредитному договору.

Судова колегія вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що погашення кредитного договору №ОД21/03/2006/840-П/5 від 09 березня 2006 року відбувалось за спільні кошти, що належали ОСОБА_7 та ОСОБА_3 Останній платіж по кредитному договору в розмірі 7 561 (сім тисяч пятсот шістдесят один) долар 84 центи США, був сплачений 28 липня 2008 року ОСОБА_7

Так, судом встановлено, що 24 липня 2008 року позивачем ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу квартири, що знаходилась за адресою: АДРЕСА_9 (т1. а.с. 46-47),яка належала особисто ОСОБА_7 на праві приватної власності.

У відповідності до договору про видачу завдатку від 10.07.2008 року, ціна квартири складала 10500 доларів США, що підтверджується договором завдатку (т.1 а.с. 96), поясненнями свідка ОСОБА_13 та довіреністю на її імя (т.1 а.с. 93).

Приходячи до вказаного висновку, судова колегія звертає увагу, що 24 липня 2008 року позивач продав належну йому квартиру №52, що знаходилась за адресою: Придністровська Молдавська республіка, місто Бендери, вулиця Букова, 34, за яку він отримав 10500 доларів США, що підтверджується договором купівлі-продажу від 24 липня 2008 року, договором про видачу завдатку, укладеного між ОСОБА_7, ОСОБА_23 та ТОВ «Квартирный вопрос» та показами свідка ОСОБА_13

З урахуванням викладеного, судова колегія приходить до висновку, що квартира, розташована у АДРЕСА_10 придбалася сторонами у власність за їх спільно набуті кошти, під час проживання однією сімєю, для спільного проживання, а тому у відповідності до ст. 74 СК України, судова колегія приходить до висновку, що зазначена спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, а тому вимоги позивача про визнання за ним права власності на ? частину квартири підлягають задоволенню.

Згідно із ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

12 липня 2008 року сторони зареєстрували шлюб.

18 травня 2010 року ОСОБА_3 уклала договір №12/1 з агентством нерухомості «Витязь» на укладення нотаріального договору щодо купівлі АДРЕСА_11. Згоду на укладення цього договору дружиною надав її чоловік ОСОБА_7, про що зазначено у п. 4.8. договору №12/1 (т.1 а.с. 234).

25 червня 2010 року, відповідно до договору купівлі-продажу, ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_12 (т.1 а.с. 235). Згідно п. 7 даного договору цей правочин був здійснений за письмовою згодою чоловіка Покупця, а саме за згодою ОСОБА_7

У відповідності до ст. 368 ЦК України , ст. 60 СК України судова колегія приходить до висновку, що зазначена квартира є спільним сумісним майно подружжя, у звязку з чим позивач має право на отримання у власність ? частини спірної квартири.

Довід представника третьої особи ОСОБА_9, що заявляє самостійні вимоги, про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_13 та на будівельні матеріали, що були використані при реконструкції та ремонті окремо стоячої господарської будівлі за тією ж адресою, судова колегія не приймає до уваги з наступних підстав.

Судова колегія звертає увагу, що договір купівлі-продажу квартири був нотаріально посвідчений та оформлений на імя відповідачки у той час, коли вона перебувала з позивачем у офіційно зареєстрованому шлюбі, під час укладення договору сторони усвідомлювали, що ? частина квартира є власністю позивача. У матеріалах справи відсутні будь-які допустимі докази, які свідчать про те, що саме за кошти ОСОБА_9 була придана вказана квартира.

Судом встановлено, що після придбання квартири за адресою: АДРЕСА_14, ОСОБА_7 виконав ремонтні роботи у даній квартирі, також ОСОБА_7 виконав реконструкцію та ремонт в окремо стоячій, незареєстрованій господарській будівлі за тією ж адресою.

Кошторисна вартість ремонтних робіт та будівельних матеріалів одноповерхової окремостоячої будівлі за адресою: АДРЕСА_15 згідно висновку про проведення будівельно-технічного дослідження №177-13 від 29 листопада 2013 року (т.1 а.с. 66-88) складає 221 008 гривень. З даною кошторисною вартістю погодилась представник третьої особи ОСОБА_9

Виходячи зі змісту ч. ч. 1 та 2 ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 182 ЦК України та п. 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації, право власності на цей об'єкт не виникає.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч. 3 ст. 331 ЦК України).

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на матеріали та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку має здійснюватися за наявності даних про те, що особа, яка вважає, що її права порушені, довела, що спірне майно створене саме нею та зазначила які матеріали та обладнання були використані в процесі цього будівництва. Вказана правова позиція була висловлена в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.09.2012 року № 6-27489св12.

Судова колегія вважає, що позивачем ОСОБА_7 доведено, що він, знаходячись у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3, за спільні заощадження створив спірне майно з матеріалів, які зазначені у висновку про проведення будівельно-технічного дослідження №177-13 від 29 листопада 2013 року, переобладнав господарчу споруду в квартиру, у звязку з чим було витрачено 221 008 гривень.

У звязку з тим, що споруда використовується відповідачкою, судова колегія вважає, що позивач, з метою захисту своїх прав, має право на відшкодування вартості ? частини будівельних матеріалів та робіт, які були витрачені при реконструкції споруди.

При цьому, судова колегія, вирішуючи питання про власника будівельних матеріалів, керується ст. 11 ЦПК України. З урахуванням того, що відповідачка вимог про визнання права власності на будівельні матеріали у суді першої інстанції не заявляла, суд не вирішує зазначене питання.

На підставі викладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який стягнув на користь позивача вартість ? частини будівельних матеріалів, використаних при реконструкції, ремонті та обладнанні спірної споруди.

11 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, актовий запис №343 в Книзі реєстрації розірвання шлюбів.

Судова колегія вважає, що зустрічний позов ОСОБА_3 та позов третьої особи ОСОБА_9 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судовою колегією встановлено, що квартира АДРЕСА_16, була придбана ОСОБА_7 та ОСОБА_3 під час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу за власні заощадження та за кошти, які ОСОБА_3 отримала за умовами кредитного договору на придбання саме зазначеної квартири.

Квартиру АДРЕСА_17 Н.В. набула, знаходячись у офіційно зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_7 за накопичення подружжя. Таким чином, обидві спірні квартири є спільним сумісним майном позивача та відповідачки.

Також, судова колегія звертає увагу, що третя особа ОСОБА_9, заявляючи позовні вимоги про визнання за нею права власності на спірну квартиру з тих підстав, що вона придбала її за власні кошти, не врахувала, що власником квартири є її донька, яка придбала її відповідно до договору купівлі-продажу. Але ОСОБА_9 не ставила питання про визнання правочину, на підставі якого ОСОБА_3 набула у власність квартиру, недійсним, що унеможливлює задоволення позову ОСОБА_9 без визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири .

Відповідач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі заперечує проти позову про встановлення факту проживання однією сімєю, вказує, наводячи аргументи, що позивач ОСОБА_7 не знає адреси зйомних квартир, де вони спільно проживали. Розглядаючи даний довід, судова колегія, вивчивши матеріали справи, зясувала, що даний довід не відповідає дійсності, оскільки позивач 13 червня 2014 року під час надання пояснень та під час допиту свідків неодноразово зазначав адреси та прізвища власників квартир, які вони із ОСОБА_3 орендували під час проживання однією сімєю, без укладання письмового договору, до моменту придбання власного житла.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 заперечує проти того, що факт спільного проживання підтверджується довідкою №14 від 23 січня 2006 року, при цьому вказує на її недійсність. Судова колегія звертає увагу, що вказана довідка видана в 2006 році саме за зверненням апелянта та на її імя. Будь-яких доказів, які б спростовували факт звернення ОСОБА_3 за вказаною довідкою, відповідачка не надала.

Суд, оглянувши вищевказану довідку від 23 січня 2006 року (т.2 а.с. 77), та відповіді на запити відповідачки ОСОБА_3 (т.2 а.с. 79) та її представника (т.2 а.с. 78), якими, нібито, спростовується справжність цієї довідки, приходить до висновку, що доводи апелянта в цій частині є безпідставними. А саме, у відповіді КП «ЖКС «Хмельницький» від 09 грудня 2013 року зазначено, що будинки №122 та №124 по вул. Чернишевського не знаходяться на балансі КП «ЖКС «Хмельницький», але в оскаржуваній довідці від 23 січня 2006 року зазначена адреса будинку: №122/124 по вул. Чернишевського у м. Одесі. Тобто, у відповіді на запит відповідачки від 09 грудня 2013 року була надана інформацію щодо інших будинків та не був спростований зміст самої довідки від 23 січня 2006 року.

У відповіді від 16 грудня 2013 року на запит представника ОСОБА_3 було повідомлено лише про розпорядження Одеського міського голови №97-01 від 28 січня 2003 року про передачу майна на баланс КП «ДЕЗ «Арнаутський» станом на 2003 рік. Проте, в даній відповіді не вказано, що даний будинок ніколи не передавався на баланс КП «ДЕЗ «Арнатутський» на підставі інших розпоряджень чи будь-яких інших актів.

Зміст довідки від 23 січня 2006 року був підтверджений в судовому засіданні у суді першої інстанції, яке відбулося 05 грудня 2014 року, свідком ОСОБА_14, який був власником однієї із кімнат у будинку за адресою: м. Одеса, вул. Чернишевського 122/124 , яку арендували позивач та відповідачка. Свідок підтвердив, що сторони знімали у нього квартиру та мешкали однією сімєю за адресою: м. Одеса, вул. Чернишевського 122/124 в період 2004--2006 роки.

Апелянт ОСОБА_3 вказує, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення з відмовою в задоволенні позову та задоволенні зустрічних позивних вимог з тих підстав, що ОСОБА_7 не довів факту проживання однією сімєю сторін без реєстрації шлюбу.

Судова колегія не може погодитися з вказаним доводом з наступних підстав. Крім доказів, які були приведені вище, судова колегія вважає, що позивач в відповідності до ст. ст. 11,60 ЦПК України зазначені позивні вимоги довів фотографіями, на яких відображені позивач та відповідачка. Відповідачкою не доведено, що позивач підробив дати на фотографіях (т.1 а.с.16-17, т.2 а.с.26-29, 61-68). В матеріалах справи відсутні аналогічні фотографії, на які посилається відповідач, з відображенням аналогічних подій з іншими датами чи відсутністю таких дат. В матеріалах справи відсутні клопотання відповідачки щодо проведення експертиз фотографій, наданих позивачем в обґрунтування позовних вимог.

Суд звертає увагу, що відповідач ОСОБА_3 у судових засіданнях визнавала, що події, відображені на фотографіях, наданих суду позивачем, мали місце, проте заперечувала проти дат, вказаних на них. В той же час, ОСОБА_3 не змогла назвати суду дати, коли саме відбувались події, відображені на фотографіях, наданих суду ОСОБА_7

Довід апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що вона не знаходилася в шлюбних відносинах з позивачем, а позивач ОСОБА_7 виступив як донор сперми на платній основі при проведенні процедури інсемінаціі, спростовується заявою відповідачки та довідкою Приватного підприємства «Ремеді» №8 від 03 квітня 2014 року, відповідно до якої процедура внутрішньо-маткової інсемінації проведена спермою саме чоловіка . Факт отримання грошей ОСОБА_7 за інсемінацію відповідачкою не доведений та спростовується матеріалами справи.

Крім того, факт проживання однією сімєю сторін підтверджується заявою зобовязанням подружжя від 27 квітня 2007 року, яку особисто підписала відповідачка, що вона проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та тим, що ОСОБА_3 просить провести інсемінацію спермою чоловіка ОСОБА_7, а не іншої особи (т.3 а.с.2).

Довід апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_3 , що вона знаходилась у інтимних стосунках з жінкою - ОСОБА_20, що виключало можливість проживання однією сімєю з позивачем, судова колегія не бере до уваги через наявність у показах свідка ОСОБА_20 протиріч.

Даючи оцінку даному доказу, судова колегія звертає увагу, що відповідачка, заперечуючи проти позову, та звертаючись до суду з зустрічним позовом, ніколи не вказувала у своїх заявах на свої стосунки з ОСОБА_20, а навпаки вказувала, що проживала та зустрічалась у період з 2003 по 2008 рік з іншими чоловіками.

Суд не може прийняти до уваги довід апелянта ОСОБА_3 про те, що позивач не брав ніякої участі у реєстрації народженої дитини, що на думку апелянта підтверджує факт того, що вони не проживали однією сімєю.

Судова колегія вважає, що вказаний довід спростовується показами свідка ОСОБА_11, який є чоловіком рідної сестри відповідачки ОСОБА_24, який брав участь разом із своєю дружиною в реєстрації смерті дитини та організації поховання дитини ОСОБА_10, що також підтверджується договором-замовленням на організацію поховання (т.2 а.с.81).

Зі слів свідка ОСОБА_11 ОСОБА_7 був на похованні дитини, згодом встановив памятник, облаштував огорожу могили. Крім того, судова колегія звертає увагу, що дитина носить по-батькові «Станіславович», тобто по імені батька ОСОБА_7.

Апелянт ОСОБА_3 вказує, що між сторонами були відсутні сімейні стосунки, оскільки ОСОБА_7 з 01 січня 2004 року по 24 березня 2010 року був громадянином ОСОБА_25 Молдова. Апелянт вважає сумнівним факт взагалі перебування самого ОСОБА_7 на території України, зокрема в ОСОБА_14,як до укладання так і після укладання офіційного шлюбу.

Вказаний довід суд сприймає критично, так як громадянство ОСОБА_25 Молдова не унеможливлює перебування громадянина на території сусідньої країни Україна, між якими відсутній візовий режим.

Судом зібрано достатньо доказів, які містяться в матеріалах справи, щодо перебування ОСОБА_7 в Україні в зазначений час та мешкання у м. Одесі.

Тим більше, суд критично ставиться до даного аргументу, так як офіційний шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 був зареєстрований 12 липня 2008 року. В зустрічному позові ОСОБА_3 та уточненому позові відповідачкою зазначено, що в період укладання шлюбу вони жили разом.

Апелянт ОСОБА_3 вказує, що релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. Судова колегія погоджується з вказаним доводом, що дійсно сам релігійний обряд шлюбу не може служити підставою для того, щоб визнавати факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу. Але в конкретному випадку, з урахуванням того, що сторони тривалий час спільно проживали, вели спільне господарство, були повязані спільним побутом, придбали дві квартири, реконструювали господарчу споруду під квартиру, те, що у них народилася спільна дитина та те, що вони у встановленому законом порядку зареєстрували шлюб, дає всі підстави вважати, що вони проживали однією сімєю.

У звязку з тим, що ОСОБА_3 у своїх свідченнях та апеляційній скарзі зазначає різний період часу мешкання однією родиною під час знаходження в зареєстрованому шлюбі з позивачем, судова колегія приходить до висновку, що судом вірно встановлено факт проживання однією сімєю і ведення сумісного господарства сторонами з 2004 по 2012 р.р.

Довід апеляції ОСОБА_3, що позивач ОСОБА_7 не приймав участі у купівлі квартири АДРЕСА_18 спростовується наявністю заощаджень сімї ОСОБА_3 ОСОБА_7, частина яких була використана на придбання квартири та обєктивними доказами, які були приведені раніше, а саме, що особисто ОСОБА_7 брав участь у сплаті кредиту за купівлю даної квартири.

Твердження апелянта ОСОБА_3, що квартира АДРЕСА_19 та квартира АДРЕСА_20 були придбані на кошти ОСОБА_9, не доведені та не заслуговують на увагу з наступних підстав. У відповідності до вимог ст. ст. 11,60 ЦПК України, відповідачка не надала суду доказів, що зазначені квартири були придбані за кошти ОСОБА_9

Судова колегія критично ставиться до твердження апелянта ОСОБА_3, що нею були надані належні докази погашення кредиту грошима, отриманими із Австрії від її матері ОСОБА_9

Так, в матеріалах справи відсутні дані про переказ коштів з Австрії до України. Пояснення апелянта ОСОБА_3, що кошти надходили саме від ОСОБА_9 через інших осіб, не доведені. Позивач, в свою чергу, надав докази того, що він заробляв кошти у тому розмірі, що мав можливість сплачувати придбання квартири, позивач надав розписки про отримання грошей за виконану роботу. Зміст розписок був підтверджений показами свідків та копіями документів, наданих свідками.

Також, судова колегія вважає доведеним, що позивач 24.07.2008 року продав належну йому квартиру в ПМР і через незначний час, через 4 дні, 28.07.2008 року сплатив останній, найбільший платіж по кредитному договору, вже перебуваючи у офіційно зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3,яким було закрито кредитну заборгованість за договором, відповідно до умов якого була придбана квартира.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_7 та звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на квартиру, третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_9 вказує в позові, що вона знаходилася на заробітках в Австрії та на зароблені кошти, які вона переказала доньці через ОСОБА_26 та інших осіб , допомогла сплатити кредит за квартиру в АДРЕСА_21, та придбала для себе квартиру в АДРЕСА_6 , що нею за період з січня 2006 року по листопад 2011 року було зароблено та переказано доньці 104 047 євро.

Судова колегія не може погодитись із зазначеними доводами із наступних підстав. У відповідності до ст. 11, 60 ЦПК України ОСОБА_9 не надала належних доказів, що саме за кошти, які надходили в АТ «ОТПБанк» на рахунок ОСОБА_3 від ОСОБА_26 та інших осіб були придбані вищезазначені квартири. ОСОБА_9 не довела суду, що перебувала у Австрії, що отримувала заробітну платню в Австрії, і що саме належні їй кошти перераховувались на рахунок ОСОБА_3, що саме її кошти витрачались на погашення кредиту та на придбання квартири. Також апелянт ОСОБА_9 не довела, що вона була працевлаштована з січня 2006 року по листопад 2011 року в Австрії, заробляла кошти в тому обсязі, що зазначений в позові та апеляційній скарзі, що дозволило б їй придбати дві квартири в м. Одесі.

Судова колегія вважає недоведеним апелянтами факт, що кошти, які надходили на рахунок ОСОБА_3 від ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29 , були використані на погашення кредитного договору від 09 березня 2006 р., на набуття квартири АДРЕСА_22.

ОСОБА_3 в відповідності до ст. 11, 60 ЦПК України не надано доказів щодо використання коштів, що знаходилися на її банківському рахунку, в інтересах позивача та відповідачки.

Доводи третьої особи - апелянта ОСОБА_9, що вона надсилала кошти ОСОБА_3 на придбання квартир грошевими переказами, не доведено документальними доказами. В матеріалах справи відсутні будь-які банківські довідки переказів коштів від ОСОБА_9 до ОСОБА_3

ОСОБА_9, як на доказ про пересилання своїх коштів, посилається на листи ОСОБА_26. З урахуванням доказів по справі та обставин, які були встановлені у судовому засіданні, судова колегія вважає, що в відповідності до ст. 59 ч.2, ст.63 ЦПК України вказані листи не можуть бути прийняті як доказ. Крім того, із змісту листів не вбачається конкретних сум переказів, конкретних дат проведення даних переказів, конкретних сум коштів, які ОСОБА_9 заробляла закордоном, не вказано ким саме, де саме була працевлаштована ОСОБА_9 Судом не було встановлено особу ОСОБА_26, від якої надійшли листи, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що дані листи є недопустимими доказами по справі.

Довід апелянтів про те, що у ОСОБА_7 не було заробітків, а тому він не мав можливості прийняти участі в придбанні квартир, а розписки, які були надані у судове засідання ОСОБА_7, є штучними та не посвідчують факту отримання коштів, не заслуговує на увагу з наступних підстав.

Відповідно до розписок, наданих позивачем, ОСОБА_7 отримав в період з 2005 по 2010 рік 73 тисячі доларів США за виконані будівельні та ремонтні роботи. Аналізуючи достовірність даних розписок, судова колегія звертає увагу, що розписки виконані роботодавцями за їх підписом та за підписом ОСОБА_7 Роботодавці - свідки ОСОБА_11, ОСОБА_15, ОСОБА_17, ОСОБА_16 при їх допиті у суді першої інстанції підтвердили достовірність розписок та достовірність працевлаштування ОСОБА_7 та отримання ним коштів за виконану роботу.

Апелянт ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що ОСОБА_7 на підставі наданих суду розписок довів наявність у нього заробітків. Апелянт зазначає, що три розписки від ОСОБА_30 підтверджуються лише поясненнями позивача ОСОБА_7

Судова колегія не може погодитись з таким твердженням апелянта, так як окрім пояснень позивача в матеріалах справи знаходиться копія договору купівлі-продажу будинку, що належав ОСОБА_30, який зазначений у розписці від 05.03.2010 року, який був наданий позивачем як доказ отримання доходів за виконану роботу. Також, в матеріалах справи присутня копія договору купівлі-продажу обєкту нерухомості, який належав родині свідка ОСОБА_17, який також був зазначений в розписці, наданій позивачем суду як доказ отримання ним коштів.

Крім того, ОСОБА_7 надав суду договір купівлі-продажу його квартири в ПМР та договір завдатку, розписки, відповідно до яких він отримав за виконання будівельних та ремонтних робіт суму у розмірі 72830 доларів США. Загалом із коштами від продажу квартири позивач ОСОБА_7 документально надав докази на отримання ним суми у розмірі 83330 доларів США в період з 2005 по 2010 роки, що були використані в інтересах сімї ОСОБА_3 ОСОБА_7 для придбання та облаштування спірних квартир.

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_9 посилається на те, що ОСОБА_7 був обізнаний, що обидві квартири придбані за її кошти та не оспорював її право на вказане житло. Але апелянт в відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України не надала жодного доказу щодо даного аргументу, не надала та не доказала, що вона мала право власності на вищевказане житло.

Апелянт ОСОБА_9 в скарзі вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги її довід, що у 2012 році вона була нерезидентом, у звязку з чим не переоформлювала квартиру по вул. Канатна 55/13 у м. Одесі на себе через великі витрати.

Судова колегія не бере до уваги вказаний довід. Відповідно до ст. 14 Податкового кодексу України, фізична особа - резидент - фізична особа, яка має місце проживання в Україні. Судом встановлено, що третя особа ОСОБА_9 має посвідку про постійне проживання на території України та вона є резидентом України з 31.08.2012 року (т.1 а.с. 122).

Судова колегія, даючи оцінку доводам апеляційної скарги третьої особи ОСОБА_9 та вимогам, зазначеним у позові третьої особи, що АДРЕСА_23 була придбана за її кошти і належить їй, звертає увагу, що апелянт, знаходячись з грудня 2012 року по листопад 2013 року в м. Одесі, мешкала у квартирі АДРЕСА_24 разом із подружжям ОСОБА_3 ОСОБА_7Ф, а не в квартирі за адресою: АДРЕСА_25, яка на її думку, є її власністю.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, визнавши, що квартири за адресами: АДРЕСА_26 та АДРЕСА_27 є спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_3, та вірно визнав за кожним із них право власності на ? частину кожної з квартир.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що оскільки грошові кошти, що надходили на банківський рахунок ОСОБА_3 , були отримані ані в спадок, ані в дарунок , є спільною сумісною власністю подружжя у відповідності до ст.57 СК України.

Враховуючи все вищевикладене, колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційні скарги задоволенню не підлягають .

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, ст. ст. 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області -

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_9 - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області В.О. Суворов

ОСОБА_31

ОСОБА_2