У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Буцяка З.І.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю сторін та їх представників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 15 січня 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4, про стягнення заборгованості по кредиту,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненського міського суду від 15 січня 2015 року позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (далі ПАТ «Кредобанк») заборгованість по кредитному договору №192-07 від 26.07.2007 року, відповідно до договору поруки №192-07/2 від 26.07.2007 року в сумі 13 477 547 грн. 69 коп. та кошти на відшкодування судових витрат в сумі 3654 грн.

У поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликалася на його незаконність та необгрунтованість через порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вказувала, що висновок суду про отримання в серпні 2011 року позичальником та поручителем вимоги банку про погашення заборгованості належними та допустимими доказами не підтверджений, оскільки оригінали документів, які б підтверджували цей факт, в матеріалах справи відсутні.

Зазначала, що місцевий суд безпідставно застосував ч.2 ст. 264 ЦК України, вважаючи доказом переривання перебігу позовної давності, апеляційне оскарження банком рішення Рівненського міського суду від 29 травня 2014 року в справі №569/4988/14ц про визнання припиненим договору поруки, оскільки відповідно до вказаної норми підставою для переривання строку позовної давності є предявлення до суду позовної заяви, а не апеляційної скарги.

Покликалася на пропуск банком строку позовної давності на звернення до суду, оскільки про порушення свого права банк дізнався у червні 2011 року, коли позичальник припинив виконувати свої зобовязання за кредитним договором, а з позовом звернувся лише у серпні 2014 року.

Доводила, що всупереч вимогам ч.1 ст. 212 ЦПК України суд не зясував, коли саме позичальник припинив виконувати свої зобовязання за кредитним договором, та не витребував роздруківки із датами здійснення платежів.

Просила рішення Рівненського міського суду від 15 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ПАТ «Кредобанк» в задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог.

___________________________________________________________________________________________________

Справа №569/13255/14-ц Головуючий в суді І інст. ОСОБА_5

Провадження № 22-ц /787/375/2015р. Суддя-доповідач ОСОБА_6

ОСОБА_3 та її представник до суду не зявились та подали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Доводи апеляційної скарги підтримали.

Представник ПАТ «Кредобанк» ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_3.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позов та стягуючи з поручителя заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що договір поруки не є припиненим, а строки позовної давності не спливли.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ «Кредобанк» і ОСОБА_4 укладено кредитний договір №192-07 від 26 липня 2007 року, за яким він отримав кредит в розмірі 890 000,00 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 25 липня 2022 року. За його умовами та графіком погашення кредиту, повернення коштів повинно здійснюватися позичальником щомісячно, починаючи із серпня 2007 року рівними частинами по 4 945,00 євро, але не пізніше останнього робочого дня поточного місяця. При порушенні зобовязань, згідно п.п. п.4.9 Кредитного договору, банк у випадках передбачених п.2.9 Кредитного договору, вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 27 липня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ "Кредобанк" був укладений договір поруки №192-07/3, за умовами якого, вона поручилась перед банком за виконання позичальником ОСОБА_4. зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі (повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, штрафних санкцій).

Позичальник порушив умови кредитного договору і Рішенням Рівненського міського суду від 21 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 23 червня 2014 року з ОСОБА_4 було стягнуто на користь ПАТ "Кредобанк" 13 477 547 грн. 69 коп. кредитної заборгованості.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 14 серпня 2014 року, яке є чинним, ОСОБА_3 відмовлено в позові до ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Отже, розмір заборгованості за кредитним договором та відсутність підстав для припинення договору поруки та інші обставини, що мають значення в цій справі, підтверджені та випливають з вищезазначених судових рішень.

Згідно ст. 553, 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку і у разі порушення ним зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову /субсидіарну/ відповідальність поручителя.

Оскільки рішення суду про стягнення заборгованості не виконане, то 19 серпня 2014 року, банк відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України, звернувся з позовом до поручителя ОСОБА_3, як солідарного боржника, з вимогою виконання обовязку за договором кредиту в повному обсязі.

Зазначену вимогу за наявності законних підстав місцевий суд обґрунтовано задовольнив.

Твердження апелянта про невірний висновок місцевого суду, щодо моменту настання виконання зобовязання є безпідставним.

Такий висновок міститься в п.24 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2013 року де зазначено якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

Посилання апелянта на відсутність належних та допустимих доказів висновку суду першої інстанції, зокрема, щодо направлення банком та отримання позичальником і поручителем у серпні 2011 року вимоги про дострокове погашення кредиту не заперечувались представником відповідача в суді першої інстанції та підтверджується матеріалами справи.

Крім того, як вбачається з рішення апеляційного суду Рівненської області від 14 серпня 2014 року, банк заявив позичальнику вимогу дострокового повернення кредиту лише в березні 2013 року після припинення ним виконання своїх зобовязань після червня 2011 року.

При дії кредитного договору до 25 липня 2022 року, в звязку з невиконанням позичальником умов кредитного договору та відповідно до п.п. 4.9 та 2.9, у банку виникло права вимагати дострокового повернення кредиту. При дотриманні позичальником графіку погашення кредиту, договір поруки мав припинитись 25 липня 2025 року.

Право банку не є його обовязком і згідно ст.12,13 ЦК України , він як учасник цивільних правовідносин, розпорядився своїми правами на власний розсуд, в межах наданих договором та актами цивільного законодавства та скористався правом зміни строку виконання основного зобовязання 19 серпня 2011 року надіславши позичальнику та поручителю вимогу про виконання зобовязання протягом 30 днів, з дня отримання, а отримано зазначене повідомлення було 29 серпня 2011 року, тобто в межах трьохрічного строку позовної давності, щодо несплаченого чергового щомісячного платежу.

Згідно п.4.6 договору поруки, вона припиняється за спливом трьохрічного терміну від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Тобто, на час звернення банку до суду в даній справі, 19 серпня 2014 року, встановлений договором поруки трьохрічний термін настання строку виконання основного зобовязання не сплив, як і строк позовної давності, на який посилається апелянт, а тому відсутні підстави для застосування наслідків його пропуску.

В звязку з цим посилання суду першої інстанції в рішенні на ч.2 ст.264 ЦК України, щодо переривання перебігу строку позовної давності в звязку з апеляційним оскарженням іншого судового рішення, є зайвим.

За таких обставин, оскільки рішення місцевого суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених у ньому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313 - 315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 15 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: