УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Кафідової О.В., Нагорняка В.А.,Леванчука А.О., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про виселення з житлового будинку та за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_7, про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6, яка діє через представника ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до кредитного договору від 20 березня 2008 року ОСОБА_7 отримав кредит у розмірі 176 750,00 грн у вигляді кредитної лінії з кінцевим терміном повернення - 20 березня 2018 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов'язань за вказаним кредитним договором, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 20 березня 2008 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку банку була передана квартира АДРЕСА_1.

Позичальник свої зобов'язання належним чином не виконував, унаслідок чого утворилася заборгованість, у рахунок погашення якої рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2013 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу. Разом з тим відповідач добровільно відмовляється звільняти спірне житлове приміщення, а тому позивач просив задовольнити позовні вимоги про виселення з житлового будинку.

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки недійсним, вказуючи на те, що зобов'язання, забезпечене іпотекою, змінилося без згоди іпотекодавця, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності.

Ухвалою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2014 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, позов ОСОБА_6 - задоволено.

Визнано договір іпотеки від 20 березня 2008 року таким, що припинив свою дію з 10 січня 2012 року, з моменту укладення додаткової угоди від 10 січня 2012 року.

Визнано припиненим з 10 січня 2012 року зобов'язання за договором іпотеки від 20 березня 2008 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_6 на забезпечення кредитного договору від 20 березня 2008 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_7

Знято заборону на відчуження трикімнатної квартири, яка належить ОСОБА_6 на праві приватної власності, загальною площею 64,9 кв. м, житловою площею 44,5 кв. м, яка знаходиться АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Виселено ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1, загальною площею 64,9 кв. м, житловою площею 44,5 кв. м, без надання іншого житла.

У задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши викладені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, апеляційний суд дійшов висновку, що наслідком звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є виселення всіх мешканців за винятком наймачів та членів їх сімей. Законодавець не передбачив будь-яких обмежень для виселення мешканців у випадку, якщо предмет іпотеки не був придбаний за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотечним договором. Рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки, у якій проживає та зареєстрований відповідач за первісним позовом, банком була направлена вимога про добровільне виселення зі спірної квартири, яка залишилася без виконання, а тому є всі підстави для виселення ОСОБА_6

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Судами встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 уклали кредитний договір у вигляді кредитної лінії у розмірі 176 750 грн.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 20 березня 2008 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку банку була передана квартира АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Так, згідно з частинами 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2013 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1.

За змістом ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

10 лютого 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу ОСОБА_6 направлялася письмова вимога про добровільне звільнення житлового приміщення, на яку звернуто стягнення як на предмет іпотеки, у тридцятиденний строк з дня отримання даної вимоги, що підтверджується копіями реєстрів поштових відправлень та повідомленням про вручення поштового відправлення. У встановлений строк ОСОБА_6 житлове приміщення не звільнила.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР).

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15), яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд норми ст. 109 ЖК Української РСР до спірних правовідносин не застосував та дійшов передчасного висновку про обґрунтованість позову банку про виселення, а тому рішення апеляційного суду в цій частині в силу ст. 338 ЦПК України необхідно скасувати з передачею справи в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду в частині позовних вимог ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки недійсним ґрунтується на вимогах матеріального і процесуального права, підстав для його скасування в цій частині колегія суддів не вбачає.

У п. 23 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 11 <nau://ukr/2654-12|st11/> Закону України «Про заставу» <nau://ukr/2654-12/>, статей <nau://ukr/898-15|st1/>, 11 <nau://ukr/898-15|st11/> Закону України «Про іпотеку» <nau://ukr/898-15/> майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до ст. 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Апеляційний суд при ухваленні оскаржуваного судового рішення вищевказані роз'яснення врахував і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки недійсним з підстав, передбачених ст. 559 ЦК України, а тому рішення відповідно до вимог ст. 337 ЦПК України в цій частині необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє через представника ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2015 року в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про виселення з житлового будинку скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: О.В. Кафідова
А.О. Леванчук
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана