Номер провадження: 22-ц/785/5591/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

ОСОБА_2,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_3 до Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області про визначення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини,

в с т а н о в и л а:

01 жовтня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 04 червня 2002 року помер його брат ОСОБА_7, що був зареєстрований та проживав постійно за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Троїцьке, вул. Івана Роти, буд. №6. Він є спадкоємцем другої черги й 18 вересня 2014 року звернувся до державного нотаріуса Біляївського району з заявою про прийняття спадщини, але держаний нотаріус відмовив йому у оформленні спадщини у звязку з пропуском строку для прийняття спадщини. Він пропустив строк у звязку з необізнаністю в законодавстві, частими хворобами, перебуванням на постійному диспансерному обліку як ветеран війни та учасник бойових дій та суто з людських понять, так як його дружина до смерті декілька років проживала з братом в незареєстрованому шлюбі й не мала іншого помешкання. Він вважає вказані причини поважними, що є підставою для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_3 просив суд позов задовольнити (а.с. 2-3).

Представник відповідача, Троїцької сільської ради, в судове засідання не з'явився, надав заяву, у якій позов визнав та просив розглянути справу за його відсутністю (а.с. 24).

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 задоволено. Суд визначив ОСОБА_3 додатковий строк протягом двох місяців для подання заяви про прийняття спадщини після померлого 04 червня 2002 року ОСОБА_7 з дня набрання рішенням суду законної сили (а.с. 43-44).

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що рішення суду стосується її прав та обовязків, оскільки вона є спадкоємцем після смерті ОСОБА_7, прийняла спадщину та 27 березня 2012 року одержала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) площею 3,113 умовних кадастрових гектар із земель колишнього КСП «Дружба» на території Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області, крім того суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права (а.с. 48-51).

Згідно ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" від 24 жовтня 2008 року, викладених у п. 8 постанови № 12, при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обовязки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції стосується прав та обовязків ОСОБА_5 й вона має права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

В запереченні на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 простять скаргу відхилити у звязку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_5, пояснення на апеляцію позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, право на спадкування мають особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 ЦК України.

Частинами 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ст. 1272 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 04 червня 2002 року помер брат позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7, що був зареєстрований та проживав постійно за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Троїцьке, вул. Івана Роти, буд. №6, який належав йому на праві власності на підставі договору дарування від 20 березня 1990 року.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на вказаний житловий будинок.

Позивач ОСОБА_3 є спадкоємцем другої черги й 18 вересня 2014 року звернувся до державного нотаріуса Біляївського району з заявою про прийняття спадщини, але держаний нотаріус відмовив йому у оформленні спадщини у звязку з пропуском строку для прийняття спадщини.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_3 пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин у звязку зі станом здоровя та визнання Троїцькою сільською радою позову, що є підставою для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом.

Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.

Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.

Повторне визначення судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини одним і тим же спадкоємцем законодавством не передбачено.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У резолютивній частині рішення суд повинен вказати відповідно певний період часу з моменту набрання судовим рішенням законної сили, протягом якого спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини, а не конкретну календарну дату, до якої спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини. Додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, не може перевищувати шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 ЦК для прийняття спадщини.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

В порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи щодо з'ясовування джерела і часу зведення садового будинку, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач ОСОБА_3 повинен був довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, але не виконав цього обов'язку.

Так, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18 листопада 2011 року по справі №2-о-137/2011р. встановлений факт проживання ОСОБА_7, померлого 04 червня 2002 року однією сімєю зі ОСОБА_5 з 1996 року по день його смерті, рішення набрало законної сили 28 листопада 2011 року (а.с. 56).

За її заявою була заведена спадкова справа до майна померлого 04 червня 2002 року №147/2012 й 27 березня 2012 року їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) площею 3,113 умовних кадастрових гектар із земель колишнього КСП «Дружба» на території Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області, зареєстроване в реєстрі за №2-412 (а.с. 55).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_3 було з достовірністю відомо про те, що є спадкоємець померлого брата ОСОБА_5, яка прийняла спадщину, але він не звернувся до неї з позовом.

Згідно із розясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у п. 1 Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13, при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України.

Обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК)) у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

У випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобовязаний витребувати такі докази (ч. 1 ст. 137 ЦПК).

У разі якщо особи, які беруть участь у справі, не заявляють клопотання про витребування доказів, зокрема, копій документів із спадкової справи, обовязком суду на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК є розяснення наслідків невчинення такої процесуальної дії.

Однак суд першої інстанції не дослідів в судовому засіданні спадкової справи до майна ОСОБА_7, померлого 04 червня 2002 року, та в порушення ст. 33 ЦПК України не залучив до участі у справі якості співвідповідача ОСОБА_5, чим були суттєво порушені її права як власника спадкового майна.

При цьому колегія суддів приймає до уваги те, що у лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суд з позовом до ОСОБА_5, Реєстраційної служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки, державного акту на право власності на земельну ділянку, припинення права власності на земельну ділянку та зобовязання вчинити певні дії й ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 17 лютого 2015 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом (а.с. 53).

Крім того, позивачем не доведено в судовому засіданні те, що у нього були обєктивні перешкоди для подання до нотаріальної контори заяви для прийняття спадщини у встановлений законом строк, обґрунтовуючи поважність причини пропуску строку звернення з заявою про прийняття спадщини, він посилався на необізнаність в законодавстві, стан здоровя на проживання у спірному будинку дружина померлого брата до його смерті декілька років в незареєстрованому шлюбі, яка не мала іншого помешкання, але ці обставини помилково визначені судом як поважні.

Посилання суду першої інстанції на те, що відповідач, Троїцька сільська рада, визнала позов як на підставу задоволення позову є помилковим за таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частинами 1, 2 та 4 ст. 174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи.

До ухвалення судового рішення у звязку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У абзаці другому п. 4 постанови № 5 Пленуму "Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" від 12 вересня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що, у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. Слід розрізняти визнання відповідачем позову від визнання ним обставин позову, що згідно з частиною першою статті 61 ЦПК звільняє позивача лише від доведення цих обставин.

У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України суд першої інстанції не вирішив питання про прийняття визнання відповідачем позову або про відмову у в прийнятті цього, не розясняв їй наслідки відповідних процесуальних дій та не з'ясував чи порушує ця дія прав інших осіб.

Вирішуючи питання про прийняття визнання відповідачем позову, суд першої інстанції належним чином не з'ясував чи порушує ця дія прав інших осіб, хоча в даному випадку ця процесуальна дія порушує права апелянта ОСОБА_5

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, зясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні позивачем ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами те, що саме відповідач, Троїцька сільська рада, порушила його право на спадщину після смерті брата, померлого 04 червня 2002 року.

Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна право позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_3 в судовому засіданні не доведено, що він пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, що є підставою для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини.

Аналогічний правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 26 вересня 2012 року у справі №6-85цс12, якій у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України.

Порушення норм процесуального права, а саме, ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України, норм матеріального права, а саме, ст. 1270 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підстави для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 листопада 2014 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області про визначення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_8

ОСОБА_2