УХВАЛА

іменем україни

1 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 20 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 1 159 грн 20 коп. зі сплатою 12 % річних з кінцевим строком повернення до 20 червня 2008 року. Оскільки позичальник свої зобов'язання за цим договором належним чином не виконувала, на вимоги банку не реагувала, утворилась заборгованість у розмірі 20 786 грн 64 коп., яку позивач просив стягнути на його користь з відповідачки.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від

5 грудня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 8 288 грн 28 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконувала зобов'язання за кредитним договором та допустила заборгованість, внаслідок чого у банку виникло право на задоволення своїх вимог шляхом стягнення заборгованості. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 551 ЦК України суд відмовив у стягненні пені.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивач звернувся до суду із позовом з пропуском трьохрічного строку позовної давності, про застосування якого заявила відповідачка, оскільки строк виконання зобов'язань за кредитним договором закінчився у червні 2008 року, а з позовом банк звернувся до суду 24 січня 2014 року. Також апеляційний суд зазначив, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, відповідно яких строк позовної давності становить 5 років не містять даних про дату їх прийняття та затвердження керівництвом банку, з них неможливо встановити чи діяли саме такі Умови на момент укладення кредитного договору з ОСОБА_3

Проте не можна погодитись з такими висновками апеляційного суду.

Судами встановлено, що 20 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 1 159 грн 20 коп. зі сплатою 12 % річних з кінцевим строком повернення до 20 червня 2008 року.

Оскільки позичальник свої зобов'язання за цим договором належним чином не виконувала, на вимоги банку не реагувала, утворилась заборгованість за розрахунком банку у розмірі 20 786 грн 64 коп.

Згідно п. 3.2.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (далі - Умови) позичальник доручає банку списувати кошти з усіх поточних рахунків у валюті кредиту та у валюті, відмінної від валюти кредиту при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами при настанні строків встановленого законодавством порядку. Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку.

Відповідно до ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом або договором між банком і клієнтом.

Згідно з п. 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, та право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 258 цього Кодексу для окремих видів вимог законом може встановлюватись спеціальна позовна давніть: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Відповідно до п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю у п'ять років (а. с. 35-38).

Таким чином, сторони у письмовій формі домовились про збільшення строку позовної давності відносно стягнення заборгованості за кредитом до п'яти років, що не заборонено ст. 259 ЦК України.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України зазначене не врахував, не звернув уваги на те, що відповідачка згідно умов договору на які вона погодилась, надала банку право списувати кошти з усіх її поточних рахунків при настанні строків платежів, що і здійснювалось банком в межах сум заборгованості та з дотриманням вимог чинного законодавства та дійшов до передчасного висновку про те, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строку позовної давності, оскільки списання коштів банком не свідчить про визнання відповідачем свого боргу і підстав для застосування ст. 264 ЦК України немає.

Також апеляційний суд не врахував, що на протязі 2012-2013 років відбувалось договірне списання, тобто у межах п'ятирічного строку позовної давності, погодженої банком та позичальником, при цьому такі дії банку відповідачем не оскаржені, незаконними не визнані, тому на дані правовідносини розповсюджуються положення чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України. Тобто, відрахування позовної давності починається з моменту останнього списання коштів з рахунків боржника.

Зазначені обставини підлягають перевірці, так як відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Починаючи з останнього автоматичного списання коштів банком 1 березня 2013 року, перебіг п'ятирічного строку позовної давності за вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором спливає 1 березня 2018 року, а позов було пред'явлено до суду у січні 2014 року.

Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд, пославшись на те, що Умови не містять дати їх прийняття, скасовуючи рішення суду першої інстанції, цей недолік згідно положень ст. 303 ЦПК України не усунув, не встановив, які саме Умови діяли на час укладення договору.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик