У х в а л а

іменем україни

24 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Маляренка А.В., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Овчиннікова Ірина Василівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, відшкодування збитків та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона у липні 2013 року взяла в борг у ОСОБА_5 кошти в сумі 21 816 грн, які зобов'язалась повернути до 25 серпня 2013 року. Однак повернути борг вона не змогла вчасно, тому ОСОБА_5 її познайомила з ОСОБА_4, який допоможе їй повернути борг. 30 січня 2014 року ОСОБА_4 позичив їй гроші в сумі 55 000 грн за умовою забезпечення виконання договору позики, що вона, ОСОБА_3, надасть йому довіреність на право розпорядитися її квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У цей же день вона, ОСОБА_3, надала довіреність ОСОБА_4 на розпорядження її квартирою в разі неповернення до 01 травня 2014 року боргу. Оскільки до 30 квітня 2014 року вона не змогла повернути борг, вона написала нову розписку про отримання в борг 55 000 грн з терміном повернення до 30 червня 2014 року. До зазначеної дати борг повернуто не було, тому 01 липня 2014 року ОСОБА_4 продав квартиру, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за 130 000 грн, а кошти привласнив.

Позивач зазначала, що правочин було вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника, який діяв у власних інтересах, з другою стороною за ціною, вдвічі меншою за реальну, а також те, що договір було укладено під впливом тяжкої обставини на невигідних умовах для позивача.

14 липня 2014 року вона скасувала доручення, надане на представництво її інтересів ОСОБА_4, проте дізналася, що він

01 липня 2014 року продав належну їй квартиру ОСОБА_5 Посилаючись на те, що наміру продавати квартиру вона не мала, оскільки квартира є єдиним місцем її проживання, ОСОБА_4 продав квартиру за ціною, нижчою від її ринкової вартості, фактично уклав договір купівлі-продажу в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5, тому просила визнати договір купівлі-продажу квартири, укладений 01 липня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, якій діяв на підставі доручення в її, ОСОБА_3, інтересах, як такий, що вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, на підставі ст. 232 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843270/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> та такий, що вчинено під впливом тяжкої обставини, на підставі ст. 233 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843271/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>. Крім того, просила стягнути з відповідачів 10000 грн. моральної шкоди та 500 грн компенсації послуг нотаріуса за виготовлення дубліката правочину.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 19 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Згідно із частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Так, стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності угоди, якщо її недійсність прямо не встановлена законом або якщо вона не визнана судом недійсною.

Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Як роз'яснено в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

За ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до роз'яснень п. 23, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 30 січня 2014 року ОСОБА_3 надала довіреність на ім'я ОСОБА_4, якою уповноважила останнього представляти її інтереси в усіх необхідних установах, будь-якої форми власності ті підпорядкування і галузевою приналежності, у тому числі в органах місцевого самоврядування, в Реєстраційній службі Міністерства юстиції України, в органах нотаріату, в органах БТІ, тощо, з питань, що стосуються розпорядження (продажу, обміну, здачі в оренду) за ціну та на умовах, відомих представнику, належної їй квартири АДРЕСА_1.

Довіреність серії НОМЕР_1 видана строком на один рік, зареєстрована в реєстрі за № 300.

30 січня 2014 року ОСОБА_3 позичила в ОСОБА_4 в борг 55 000 грн на строк до 01 травня 2014 року, про що власноручно склала розписку. Розписка містить застереження, що в разі неповернення нею боргу до 01 травня 2014 року вона надає згоду на використання доручення

НОМЕР_1.

30 квітня 2014 року ОСОБА_3 власноручно склала іншу розписку, в якій зазначила, що позичила в ОСОБА_4 55 000 грн на строк до 30 червня 2014 року, в разі не повернення нею боргу до 30 червня 2014 року вона надає згоду на використання доручення серії НОМЕР_1.

Дані про те, що ОСОБА_3 своєчасно повернула кошти, позичені за договором позики, у справі відсутні.

Також у справі відсутні дані про те, що ОСОБА_3 зверталась до ОСОБА_4 як до кредитора з вимогою прийняти виконання зобов'язання, а він ухилявся від цього.

Сторони не оспорюють, що договір позики не виконаний.

01 липня 2014 року між ОСОБА_4, який діяв як представник ОСОБА_3 та в її інтересах, та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 130 000 грн, які представник продавця отримав перед оформленням договору.

Дані обставини визнані сторонами, не заперечуються ними та підтверджуються матеріалами справи.

Звернувшись до суду з позовом. ОСОБА_3 посилалась на зловмисну домовленість між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також на те, що доручення на розпорядження квартирою та договір позики укладено на вкрай невигідних для неї умовах, адже ОСОБА_3 має батька, що хворіє на тяжку хворобу, сама ОСОБА_3 стабільних заробітків не має,

ОСОБА_4 примусив скласти її як розписку, так і довіреність, а також на те, що ОСОБА_4 продав квартиру за значно заниженою ціною. При цьому ОСОБА_3 стверджувала, що не мала наміру відчужувати належну їй квартиру.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив із недоведеності позовних вимог.

Однак, при вирішенні спору суди не з'ясували, яка ж сума боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 (55 000 грн чи 110 000 грн), оскільки в матеріалах справи є дві розписки: від 30 січня та 30 квітня 2014 року, на яких умовах була видана довіреність на розпорядження квартирою - за умови боргу перед ОСОБА_5 чи за умови тяжкої обставини і якої, і чим вона підтверджується, чому довіреність на розпорядження квартирою була нею скасована лише 14 липня 2014 року, чи погашала позивачка борги до 01 липня 2014 року, чи роз'яснювалось їй нотаріусом наслідки підписання договору на розпорядження квартирою, чи дійсно квартира є єдиним місцем проживання позивачки, хто ще був зареєстрований у спірній квартирі.

Усі ці обставини не були з'ясовані судами попередніх інстанцій, а вони мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Попович