РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2015 року

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А., при секретарі Вертелецькому М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, Служба у справах дітей Шевченківської районної адміністрації м. Запоріжжя, про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом, в якому зазначає, що 11.02.2008 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ZPС0GІ,відповідно до умов якого ПАТ КБ "ПриватБанк" зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 170500,00 грн. строком до 11.02.2013 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 11.02.2008 р.між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки № ZPС0GІ,згідно умов якого ОСОБА_4, яка є майновим поручителем, надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 38,60 кв.м, житловою площею 20,30 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Свої зобов'язання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі,надавши ОСОБА_3 кредит в розмірі, передбаченому кредитним договором,проте ОСОБА_3 не своєчасно та не в повному обсязі вносив грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору,чим порушив умови договору.

27.07.2009 року рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартиру загальною площею 38,60 кв.м, житловою площею 20,30 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, шляхом проведення прилюдних торгів на користь ЗАТ «КБ «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Посилаючись на те, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, на письмову вимогу банку відповідачі не звільнили житлове приміщення добровільно, продовжують проживати у квартирі, що порушує право позивача на реалізацію предмету іпотеки, позивач просить суд виселити ОСОБА_1, та неповнолітню ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 з підстав,передбачених ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України,покласти на відповідача ОСОБА_1 судові витрати.

В судове засідання представник позивача не з*явилась, через канцелярію суду подала заяву в якій просила розглядати справу без участі представника позивача, на позовних вимогах наполягає в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Представник служби у справах дітей у судове засідання не з*явився,надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, просив прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини.

Треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з*явилися з невідомої суду причини, повідомлялися шляхом направлення судових повісток, які були повернуті на адресу суду з відміткою установи пошти: за закінченням терміну зберігання.

Відповідач ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася з невідомих причин, викликалася шляхом направлення судових повісток.

Про зміну свого місця проживання(перебування)під час судового провадження,причини неявки у судове засідання відповідач суд не повідомила.

Відповідно до ст.74 ч.1,3 ЦПК України, судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання,судова повістка надсилається фізичній особі за адресою її зареєстрованого місця проживання або перебування.

З матеріалі справи видно, що відповідачка зареєстрована за адресою,вказаною позивачем в позовній заяві,а саме в АДРЕСА_1.

За вказаною адресою реєстрації відповідачці були направлені судова повістка з додатками,які повернуті суду установою пошти за закінченням терміну зберігання.

Статтею 76 ЦПК України встановлено порядок вручення судових повісток, зокрема в частині 1 цієї статті вказано, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Згідно із ст.77 ЦПК України,у разі відсутності заяви сторони або іншої особи,яка бере участь у справі,про зміну місця проживання або місця знаходження,судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою,навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Жодних заяв про зміну місця проживання або про направлення кореспонденції на іншу адресу,відмінну від адреси реєстрації,відповідач не подавав,таким чином не повідомляв про необхідність направляти судові повістки за місцем його перебування,невідомим позивачу та суду.

Відповідно до ст.224,225 ЦПК України суд на згодою позивача та його представника ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Всебічно вивчивши обставини справи, оцінивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню , виходячи з наступного.

Згідно ст.ст. 10,11,60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України ,до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Про необхідність урахування зазначених конституційних положень судам роз*яснено в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 «Про підготовку цивільних справ до судового розгляду».

Судом встановлено та перевірено доказами, що 11.02.2008 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ZPС0GІ,відповідно до умов якого ПАТ КБ "ПриватБанк" зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 170500,00 грн. строком до 11.02.2013 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 11.02.2008 р.між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки № ZPС0GІ,згідно умов якого ОСОБА_4, яка є майновим поручителем, надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 38,60 кв.м, житловою площею 20,30 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» ,іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 27.07.2009 р.по цивільній справі № 2-2141/11 за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_3,ОСОБА_4 було звернуто стягнення на предмет іпотеки,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, шляхом проведення прилюдних торгів на користь ЗАТ «КБ «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором,рішення набрало чинності 25.09.2009 р.

Згідно ч. З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення,всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Так, у своєму позові банк зазначає, що він звертався до відповідачів, у встановлений строк вимога позивача відповідачами виконана не була, відповідачі продовжують проживати у спірній квартирі,що,на думку позивача,є підставою для їх виселення у судовому порядку з підстав,передбачених ст.40 ЗУ "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК України.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши у справі, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів,суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла,як про це заявив у позові ПАТ КБ «Приватбанк».

Висновки суду повністю узгоджуються з роз'ясненнями Верховного Суду України про порядок застосування зазначеної норми матеріального права у постанові від 18.03.2015 року по справі № 6-39 цс15, правовий висновок якого в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування у подібних правовідносинах.

Крім того,вимога про виселення є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та ґрунтується на нормах матеріального права, однак є передчасною з огляду на дію закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Слід зазначити, що відповідно до п. 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

При розгляді справи, суди зобов'язані враховувати не тільки буквальне текстове вираження норми права, але тлумачити і застосовувати вказану норму у контексті тих завдань та очікувань, які стали підставою для прийняття конкретного нормативного акта.

Підставою для прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти. У пояснювальній записці до проекту зазначеного закону вказувалося, що через знецінення національної валюти десятки тисяч людей не мають можливості обслуговувати кредитні зобов'язання за споживчими кредитами в іноземній валюті. Банки та інші фінансові установи масово звертають стягнення і примусово вилучають у таких боржників рухоме і нерухоме майно. В тому числі, викидаючи людей із неповнолітніми дітьми з житла на вулицю і забираючи засоби до існування. Це викликає гостре незадоволення у людей і напруження у суспільстві.

Отже, зазначений закон було прийнято з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та пропонувалося мінімалізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації.

Проаналізувавши норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» можна зробити висновок, що вони містять як норми матеріального права, так є і процесуальними нормами, які необхідно застосовувати судам на будь-якій стадії розгляду справи, враховуючи, що саме поняття «мораторій» є відстроченням виконання зобов'язань, що встановлюються на певний термін.

З позову вбачається, що звернення стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки перебуває на стадії виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» підставою для виселення мешканців є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено мораторій щодо стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, суд приходить до висновків про безпідставність вимоги щодо виселення осіб, які там мешкають, на час дії вищевказаної заборони щодо примусового звернення стягнення.

Відповідно до ст.88 ЦПК України,при відмові у задоволенні позову судові витрати позивачу не компенсуються.

На підставі п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, ст.ст.3, 10, 11, 57, 60, 61,88, 212-215, 218,224-226,294 ЦПК України, ст.61,575,590,589,629 ЦК України, ст.109 ЖК України, ст. 33,39,40 Закону України "Про іпотеку", Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, Служба у справах дітей Шевченківської районної адміністрації м. Запоріжжя, про виселення- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом 10 днів після його проголошення шляхом подання апеляційної скарги, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.А.Галущенко