22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, про позбавлення батьківських прав,
за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 12 лютого 2015 року,
в с т а н о в и л а:
У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до
ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 12 жовтня 2002 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 липня 2013 року. Від спільного шлюбу сторони мають двох доньок ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Протягом подружнього життя відповідач особливо не цікавився доньками, а після припинення шлюбних відносин взагалі не приймає участі у їх вихованні, матеріально їх не забезпечує. З моменту припинення подружніх стосунків відповідач практично не спілкується і не бачиться з доньками, хоча перешкод у вихованні дітей йому ніхто не чинить. Тому позивач просила позбавити ОСОБА_9 батьківських прав.
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 жовтня

2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя

особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 12 лютого

2015 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 жовтня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності та відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня

2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 звертався за місцем роботи до бухгалтерії ТОВ Науково-виробнича фірма «Хорос» із заявою про відрахування аліментів на користь ОСОБА_10, проте перерахування не здійснювалися у зв'язку з тим, що були відсутні реквізити отримувача, сума утриманих аліментів за період з 25 липня 2013 року по 30 квітня 2014 року становить 10 058 грн 43 коп.

16 травня 2014 року ОСОБА_5 звертався із заявою до Служби у справах дітей Кіровоградського виконавчого комітету міської ради про надання висновку (рішення) щодо визначення способів участі у вихованні дітей, на підставі якого органом опіки і піклування Кіровоградської міської ради від

17 червня 2014 року надано висновок, яким визначено про недоцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_5 відносно малолітніх дітей ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8,

ІНФОРМАЦІЯ_2

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України) дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановлено, що із заробітної плати відповідача утримуються аліменти за його заявою, однак не перераховуються за відсутності реквізитів позивача, крім того, доказів того, що відповідач агресивно чи жорстоко ставиться до дітей суду не надано, як і не надано доказів того, що останній перебував на обліку в наркологічному диспансері.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов до висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 жовтня 2014 року та ухвали апеляційного суду Кіровоградської області від 12 лютого

2015 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 жовтня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 12 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, про позбавлення батьківських прав залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко