Провадження №2/263/468/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: судді Ікорської Є.С. при секретарі Корзініній О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі обєднану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про визнання права власності на частку квартири, стягнення вартості частки майна, ремонту та заощаджень, зарахування вартості частки майна як половину частки вартості автомобіля, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири, стягнення вартості частки майна, ремонту та заощаджень, зарахування вартості частки майна як половину частки вартості автомобіля. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 24.11.2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, під час шлюбу ними було придбано нерухоме та рухоме майно за кошти, які належали сторонам як подружжю та були грошові накопичення: 3-х кімнатна квартира № 133, яка розташована за адресою: м. Маріуполь, вул. Бахмутська, 122, та право власності за взаємною згодою було зареєстроване на ОСОБА_5, яка зараз оцінюється позивачем у 700 000,00 грн.; автомобіль ВАЗ 2110 2008 року випуску, право власності зареєстроване за ОСОБА_1, ринкова вартість з урахуванням зносу складає 80 000,00 грн.; коштовні речі, які зараз знаходяться у квартирі: машина пральна SAMSUNG, телевізор LG, компютер, бойлер, мікрохвильова піч, холодильник, піч газова, мякі меблі, прихожі меблі, загальна вартість даних речей з урахуванням зносу складає 40 000,00 грн.; у звязку з нестабільним курсом гривні, усі заощадження були переведені у 5 000,00 доларів США, що еквівалентно 100000,00 грн. по ринковому курсу, ці кошти знаходяться у відповідачки. За взаємною згодою були відкриті рахунки у банках Маріуполя на імя ОСОБА_2 Після придбання квартири був виконаний косметичний ремонт на суму 40 000,00 грн. Таким чином, загальна вартість речей, грошей та ремонту позивачем оцінюється у 180 000,00 грн. Позивач просив суд визнати за ним право власності на ? частки квартири, яка розташована за адресою: м. Маріуполь, вул. Бахмутська, 122/133; стягнути з відповідачки ? частки вартості ремонту квартири та заощаджень у розмірі 50 000 грн.; зарахувати вартість частки майна у розмірі 40 000,00 грн. ОСОБА_2 як ? частку вартості автомобіля.

11.02.2015 року на адресу суду надійшла позовна заява від третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності, яку ухвалою Жовтневого райсуду м.Маріуполя від 11.02.2015 р. прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Свої вимоги ОСОБА_3 мотивує тим, що квартиру АДРЕСА_1 фактично вона придбала за сумісні гроші з ОСОБА_4 для доньки ОСОБА_2 З 20.09.1997 року ОСОБА_2 знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, від шлюбу вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. У 1999 році вона дізналась про те, що її співробітниця продає трьохкімнатну квартиру. У той час ОСОБА_2 перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною, а ОСОБА_1 працював на МК «Азовсталь» та отримував зарплатню, якої вистачало на харчування та оренду квартири для проживання. У звязку з чим, позивачка та її чоловік прийняли рішення придбати квартиру для доньки. 20.10.1999 року на імя ОСОБА_2 була придбана та оформлена 3-х кімнатна квартира, житловою площею 39,1 кв.м, загальною площею 65,4 кв.м, яка розташована за адресою: м. Маріуполь, вул. Бахмутська, 122/133. Під час укладення договору на той час не була потрібна згода чоловіка , таким чином ОСОБА_3 була впевнена, що якщо квартиру було придбано за їх гроші, які було надано як батьківські, та оформлена на імя ОСОБА_2, то вона й буде одним повноцінним власником майна, хоч і придбала квартиру позивачка. Крім того, позивачка зверталась до батьків колишнього чоловіка доньки з проханням надати половину суми на придбання квартири, однак у останніх не було такої суми. ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на квартиру, яка розташована за адресою: м. Маріуполь, вул. Бахмутська, 122/133.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_7, що діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. У задоволенні позовної заяви третьої особи з самостійними вимогами просили відмовити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Зазначили, що 24.11.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. За час перебування у любі подружжя придбало: автомобіль марки ВАЗ2110, 2007 року випуску, кольору сірий, який було оформлено на імя ОСОБА_1 та придбано у кредит на суму 46500,00 грн.; газову піч, модель BOSCH HSF65K35NO/01, 2005 року випуску на суму 2207,00 грн.; телевізор LG, 2007 року випуску на суму 1200,00 грн; мікрохвильова піч на суму 300,00 грн.; меблі для прихожої кімнати на суму 960,00 грн., а всього 8357 грн. 00 коп. Крім того, на придбання спірної квартири батьки відповідачки надали грошові кошти у сумі 23 920,00 грн. 20.10.1999 року відповідачка придбала на подарункові гроші батьків квартиру, яку було оформлено на неї. Продавцем квартири ОСОБА_9 була написана розписка,що вона отримала у якості оплати за майно, а саме 3-х кімнатну квартиру за адресою: м. Маріуполь, вул. Бахмутська, 133/122, суму у розмірі 23920, 00 грн. від ОСОБА_3 у той час відповідачка знаходилась у декретній відпустці по догляду за дитиною, а чоловік на той час перебував на заводі «Азовсталь» та отримував невелику заробітну плату, за яку вони харчувались та знімали квартиру. Таким чином, на ці кошти вони не мали змоги придбати спірну квартиру. У своїх письмових запереченнях відповідачка зазначила, що у різний час її батьками їй та сину було подаровано наступне майно: пральна машинка SAMSUNG, 2008 року випуску, вартістю 1766,25 грн; компютер вартістю 2748,00 грн.; електричний водонагрівач марки ARISTON, 2009 року випуску, вартістю 1300,00 грн.; холодильник-морозильник марки INDESIT R600a, вартістю 3969,00 грн.; мякі меблі «Рондо» вартістю 1050,00 грн.; навіси вартістю 6316,10 грн., а всього на суму 18 924,37 грн. відповідно до довідки та розрахункового листа позивач мав на роботі заборгованість по заробітній платі на загальну суму 34 093,06 грн. У звязку з вищевикладеним просять: визнати за відповідачкою право власності на квартиру, яка розташована за адресою: м. Маріуполь, вул. Бахмутська, 133/122; визнати за нею право власності на ? частку автомобіля марки ВАЗ 2110; нарахувати та визнати за відповідачкою право власності на ? частку невиплаченої заробітної плати ПАТ «Азовзагальмаш» ОСОБА_1; виділити у власність позивача наступне майно: газову піч, модель BOSCH HSF65K35NO/01, 2005 року випуску на суму 2207,00 грн.; телевізор LG, 2007 року випуску на суму 1200,00 грн.; мікрохвильова піч на суму 300,00 грн.; меблі для прихожої кімнати на суму 960,00 грн. У задоволенні зустрічної позовної заяви просили відмовити у повному обсязі.

Третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_10 наполягали проти задоволення первісного позову, просили задовольнити позовну заяву третьої особи.

Від ОСОБА_4 - відповідача за позовом третьої особи з самостійними вимогами - надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову ОСОБА_3 не заперечував.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 20.09.1997 року було укладено шлюб у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану м. Маріуполя, про що у паспортах сторін зроблено відповідний запис (т.1 а.с.5-7).

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області № 263/11656/14-ц від 24 листопада 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (т.1 а.с.9).

Сторони від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (т.1 а.с.24).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20.10.1999 року ОСОБА_12, яка діє від свого імені та за дорученням від імені ОСОБА_13, продала ОСОБА_2 квартиру 133 у будинку 122 по бул. Шевченка у м. Маріуполі за 7 763 грн. (т.1 а.с.138).

З копії нотаріальної справи вбачається, що продавці були власниками спірної квартири відповідно до свідоцтва про права власності на житло, крім того у шлюбі не перебували (т.1 а.с.149-157).

Відповідно до розписки про повний розрахунок ОСОБА_12 отримала від ОСОБА_3 у якості повного розрахунку за вартість квартири 133 у будинку 122 по бул. Шевченка у м. Маріуполі 23 820 грн. (т.1 а.с.25).

Згідно з довідкою ПАТ «Азовзагальмаш» № 238/887 від 21.11.2014 року та розрахункового листка за листопад 2014 року ОСОБА_1 не невиплачена заробітна плата за наступні періоди: липень 2014 - 1278 грн.77 коп.; серпень 2014 року 9014 грн. 56 коп.; вересень 2014 року 7200 грн. 70 коп.; жовтень 2014 року 16599 грн. 03 коп., а всього 34 093 грн. 06 коп. (т.1 а.с. 26-27).

Як вбачається з відомостей про заробітну плату ОСОБА_1 за 1999 рік, останній отримував середню заробітну плату у розмірі близько 400 грн. на місяць (т.1 а.с.28-32).

Відповідно до довідок від 03.02.2105 року, наданих ПАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь» заробітна плата ОСОБА_1 за період з 1997 року по 2002 рік 40 614 грн. 65 коп.; з 2003 року по 2008 рік 27 911 грн. 26 коп.; за період з 2009 року по 2012 рік склала 283 130 грн. 56 коп. (т.1 а.с. 122, 123, 125).

З договору купівлі-продажу цінних паперів № Т 19860-КМ від 21.07.1999 року вбачається, що ОСОБА_14 продав інвестиційній компанії «Керамет Інвест» прості іменні акції ЗАТ «Торговий Дім «Азовсталь», номінальна вартість 0,25 грн., кількість ЦБ 100000 штук, за 6000 грн. 00 коп.(т.1 а.с.124).

Договором купівлі-продажу цінних паперів № Т 19855-КМ від 21.07.1999 року було продано ОСОБА_15 інвестиційній компанії «Керамет Інвест» прості іменні акції ЗАТ «Торговий Дім «Азовсталь», номінальна вартість 0,25 грн., кількість ЦБ 60000 штук, за 3600 грн. 00 коп.(т.1 а.с.126).

Відповідно до довідки № 1863/05 ОСОБА_15 за період з жовтня 1996 року по грудень 1999 року отримала пенсію у розмірі 3035 грн. 88 коп.(т.1 а.с.127).

З копії трудової книжки вбачається, що на час придбання спірної квартири ОСОБА_3 працювала у фірмі «Гумбай» на посаді завідуючої складом (т.1 а.с.163-165).

У той же час її чоловік ОСОБА_4 працював старшим механіком суден, що підтверджується відповідним дипломом, наданим Міністерством транспорту та підтвердженням, що засвідчує видачу диплома на підставі положень міжнародної конвенції про підготовку, дипломування моряків та населення вахти 1978 року, з поправками 1995 року (т.1 а.с.140-143).

З трудової книжки ОСОБА_4 вбачається, що на час придбання спірної квартири він працював на посаді 2 механіка у орендному підприємстві «Азовське морське пароплавство», що також підтверджується відповідним посвідченням (т.1 а.с.166-171).

З матеріалів справи вбачається, що на час придбання спірного майна подружжям діяв КпШС України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно з ч.1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» вказано, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Таким чином, на час придбання спірної квартири, законодавством було закріплено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане в період шлюбу. Разом з тим, також передбачалося, що власністю кожного з подружжя є майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Той факт, що спірна квартира була придбана за грошові кошти ОСОБА_3 в якості дару для своєї доньки підтверджується розпискою про передачу грошей продавцю ОСОБА_12 саме ОСОБА_3 та показами свідків з її боку та з боку відповідачки по первісному позову, які підтвердили належність грошових коштів у сумі 5200 доларів США. Крім того, сторонами не оспорювалася зазначена розписка (т.1 а.с.162), а виконаний у розписці рукописний текст від імен

і ОСОБА_12 за почерком і підписом не суперечить рукописному тексту, виконаному нею у нотаріуса на договорі купівлі-продажу квартири та заявах (т.1 а.с.149, 154-155).

Так свідок ОСОБА_16 пояснила, що вона є сусідкою сторін по первісному позову, мешкає у будинку №122 по вул.Бахмутській м.Маріуполя з 1995 року, вони дружили родинами. Батьки відповідачки по первісному позову постійно дарували їй різні подарунки у будинок меблі, техніку, шпалери. Спірну квартиру купили батьки ОСОБА_2 за власні гроші, оскільки її батько працював моряком, то коли він повернувся з рейсу за ці кошти було придбано житло. Крім того, пояснила, що вона була у дружніх стосунках з попередніми власниками ОСОБА_12, яка казала, що бажає продати квартиру приблизно за 10 тисяч доларів США, однак продала удвічі дешевше. Щодо здійснення ремонту у квартирі пояснила, що у 2001 році відповідачка у коридорі наклеїла шпалери, а у 2003 році позивач зробив на кухні та у залі арку. Побілку та штукатурку відповідачка виконувала сама.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що спірну квартиру придбали батьки для ОСОБА_2 На той час батьки мали 6 тисяч доларів та почали пошуки квартири. Мати відповідачки працювала з продавцем квартири разом. При оформленні договору купівлі-продажу квартири була присутня мати ОСОБА_3, ОСОБА_18, ОСОБА_19, позивача не було під час оформлення. Батьки постійно дарували відповідачці по первісному позову подарунки: пральну машинку, компютер для дитини, дитячу стінку, мякі меблі, меблі у прихожу кімнату, бойлер, мікрохвильову піч, фотоапарат. Щодо здійснення у спірній квартирі косметичного ремонту, то пояснила, що його ніхто не робив. Коли відповідачка по первісному позову поїхала з квартири після чергової сварки і побиття чоловіком, то гроші у сумі 5 тисяч доларів США залишились у квартирі, доступ до грошей був у позивача. Коли батьки вирішили придбати квартиру, батьки позивача не мали грошей, щоб надати половину грошей, тому все було придбано за гроші матері відповідачки. Крім того, відповідач взагалі ніякої участі у придбанні квартири не приймав. Перед оформленням договору купівлі-продажу кошти батьків відповідачки в розмірі 5200 доларів США у них вдома були пораховані. Квартира була фактично придбана за 5200 доларів США, про що в розписці вказана сума в еквіваленті в гривнях близько 23000 грн., а в договорі купівлі-продажу зазначена вартість квартири відповідно до інвентарної вартості БТІ 7500 грн.

Свідок ОСОБА_19 пояснила, що у звязку з тим, що вона мала досвід у придбанні квартири, то саме вона надавала ОСОБА_3 поради з цього приводу, коли та купувала квартиру для доньки. Вона була присутня під час укладання договору купівлі-продажу у нотаріуса разом із ОСОБА_3, ОСОБА_20, ОСОБА_2. В її присутності ОСОБА_3 передала належні їй гроші в розмірі 5200 доларів США (еквівалентно близько 24000 грн.), про що продавець квартири написала їй розписку. ОСОБА_3 придбавали квартиру для ОСОБА_2. Усі меблі та техніку купували батьки відповідачки за власні гроші.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_20 пояснила, що вона знайома з родиною відповідачки по первісному позову. Спірна квартира була придбана ОСОБА_3, вона особисто була присутня у 1999 році під час передання грошей за покупку квартири. В її присутності та в присутності ОСОБА_19 вдома у ОСОБА_3 остання дістала належні їй грошові кошти, перерахувала та переписала номери купюр, потім поїхали у приміщення товарної біржі оформлювати договір купівлі-продажу квартири. Під час укладання угоди була присутня також ОСОБА_2, з боку продавця була жінка, якій ОСОБА_3 віддала грошові кошти, та продавець написала розписку, що отримала грошові кошти за квартиру у сумі 23 тисячі гривень. Вказати у розписці суму в гривневому еквіваленті порадила нотаріус. Позивача під час укладання договору купівлі-продажу не було.

Допитана під присягою відповідно до вимог ст.184 ЦПК України ОСОБА_3 пояснила, що ОСОБА_2 є її дочкою, для якої восени 1999 року вони з чоловіком ОСОБА_4 вирішили придбати квартиру. ОСОБА_4 на той час працював в Азовському морському пароплавстві другим механіком та отримував близько 2000 доларів США на місяць. Її співробітниця ОСОБА_12 продавала квартиру, зробила їм знижку, вона особисто домовилася про ціну квартири 23920 грн., що було еквівалентно 5200 доларів США, а по БТІ оцінка квартири складала 7000 грн. Перед продажем у неї вдома вона приготувала грошові кошти, потім гроші перерахувала в присутності ОСОБА_20, ОСОБА_19, ОСОБА_2 та передала ОСОБА_12, про що вона їй склала розписку. Оскільки саме вона сплачувала кошти за квартиру, то розписка видавалася на її імя і залишилася у неї. З боку позивача при придбанні квартири нікого не було. В угоді купівлі-продажу вказали прізвище дочки, оскільки вона вважала, що єдиним власником буде саме вона. Батьки зятя коштів на придбання квартири не давали. Матеріальної можливості придбати квартиру у дочки і зятя не було. Ремонт у квартирі був косметичним, поміняли деінде шпалери, замінили унітаз, зять зробив арку. При придбанні автомобіля ВАЗ-2110 вони з чоловіком також давали кошти, щоб допомогти погасити кредит.

Доказів, які б спростовували викладене, відповідачем не було надано.

Сторони у судовому засіданні не оспорювали факту передачі грошей ОСОБА_3 продавцю та справжність підпису продавця як на розписці, так і на договорі купівлі-продажу.

Також сторонами в судовому засіданні визнано, що зазначена вартість квартири не є дійсною на момент її продажу, оскільки такий розмір визначений виключно для БТІ.

У силу ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підтвердження своїх доводів позивач по первісному позову ОСОБА_1 посилалася на покази свідків.

Так свідок ОСОБА_21 пояснила, що вона є двоюрідною сестрою ОСОБА_1, батьки якого мали акції МК «Азовсталь». Ці акції вони продали влітку 1999 року, під час передання грошей присутня не була, сума їй не відома, однак на половину вартості квартири вистачало.

Свідок ОСОБА_15, яка є матірю ОСОБА_1, суду пояснила, що спірна квартира була придбана батьками сторін за їх власні кошти навпіл. Позивач почав шукати квартиру, а вона разом з чоловіком не допомагали їм у цьому питанні. Вона разом з чоловіком надали 2 500 доларів США, з яких 100 доларів США було надано у гривнях. Гроші було передано у серпні вересні 1999 року подружжю. Вони продали належні їм акції «Азовсталі», суму не памятає. Вони не були згодні на придбання квартири для сторін через брак коштів, однак потім погодились. Уся техніка буда придбана у квартиру у кредит. Вартість квартири у гривнях вказати не може.

Свідок ОСОБА_22, яка є сестрою позивача, суду пояснила, що їх з братом батьки не мали коштів для придбання спірної квартири. Маючи акції МК «Азовсталь», батьки їх здали наприкінці літа 1999 р., сума отриманих коштів їй невідома. Ці кошти брат з дружиною обміняли на долари, квартира коштувала 5200 доларів США, з них 2600 доларів надали її батьки братові, але при передачі грошей вона не була присутня.

Враховуючи те, що пояснення свідків з боку позивача та відповідача мають суттєві відмінності щодо власників грошових коштів, за які було придбана спірна квартири, а суми грошей з продажу акцій не вистачає ( 6000 + 3600 = 9 600 грн., що по середньому курсу НБУ долара США за 1999 рік складає: 9 600/ 4,13 = 2 325 доларів) та не є половиною від вартості квартири, вказаної у розписці ( 23 900 грн.), тому посилання позивача на те, що вся квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду.

Отже, в частині позовних вимог про поділ спірної квартири шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на її половину суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки суд дійшов висновку про те, що грошові кошти для придбання спірної квартири були отримані в дар ОСОБА_2 від своїх батьків, внаслідок чого слід вважати в силу ч.1 ст. 24 КпШС України майном, яке одержане одним з подружжя під час шлюбу в дар і є власністю лише відповідачки. При цьому, враховуючи те, що ОСОБА_3, передаючи грошові кошти за придбання квартири дочці у дар, не вправі вимагати визнання за нею права власності на спірну квартиру, суд також прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами.

Що стосується решти позовних вимог ОСОБА_1, суд виходить з наступного.

Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що транспортний засіб ВАЗ, модель 21104, тип легковий седан, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований за ОСОБА_1, проте наявна відмітка про перебування автомобілю у кредиті у «ПУМБ» (т.1 а.с.172)

Однак, у судовому засіданні сторонами не було надано документів, підтверджуючих реальну вартість, сплачену за купівлю даного транспортного засобу, крім того, сторони не скористалися своїм правом заяви клопотання про проведення товарознавчої експертизи.

Оскільки у судовому засіданні не встановлена вартість спірного автомобіля, а відповідно до положень ст. 60 ЦПК України обовязок доведення обставин лежить на стороні, суд позбавлений можливості встановлення його вартості, а таким чином й зараховувати його як частку майна в розмірі 40000 грн., як цього просив позивач у позовних вимогах.

Відповідно до довідки №MPL/4121 від 21.01.2015 року, наданої ПАТ «ПУБМ» ОСОБА_2 має картковий рахунок № 3211.UAH в українських гривнях. Кредитний оборот з 16.07.2002 року по 20.01.2015 року на картковому рахунку № 3211.UAH складав 5 867, 94 UAH. Дебетовий оборот з 16.07.2002 року по 20.01.2015 року на картковому рахунку № 3211.UAH складав 5 867, 94 UAH. Залишок на рахунку станом на 21.01.2015 року складає 0,00 UAH. При цьому грошові кошти з даного рахунку було знято ще у 2004 році (т.1 а.с.33-35).

Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що на картковому рахунку № 3211, відкритому у ПАТ «ПУБМ», відсутні грошові кошти.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що на час мешкання разом сторони мали також заощадження у розмірі 5 000 доларів США. Однак, у судовому засіданні позивач не надав жодного доказу, який б підтверджував факт того, що сторони дійсно мали заощадження.

Зазначене позбавляє можливості суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину заощаджень та грошових коштів на банківському рахунку.

У судовому засіданні сторони підтвердили, що за час перебування у шлюбі ними придбано рухоме майно: машина пральна SAMSUNG, телевізор LG, компютер, бойлер, мікрохвильова піч, холодильник, піч газова, мякі меблі, прихожі меблі, але про розподіл даного майна вимоги не заявлялися.

Що стосується позовних вимог про стягнення вартості ремонту квартири, то розмір витрат на ремонт, як і обсяг проведених робіт не доведений. Крім того, як встановлено у судовому засіданні, сторони виконували косметичний ремонт квартири, оскільки налагоджували свій побут, і відповідно до вимог ч.3 ст.156 Житлового кодексу України повинні були брати участь у витратах по утриманню квартири і та по проведенню ремонту. Отже, виконуючи певні ремонтні роботи у квартирі, позивач виконував свій обовязок згідно з нормами ЖК України, а тому не вправі вимагати певних відшкодувань вартості ремонту.

У звязку із вищенаведеним, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.3,10,11, 59-60, 212-215 ЦПК України, ст.22,24 КпШС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про визнання права власності на частку квартири №133 у будинку 122 по бул. Шевченка у м. Маріуполі, стягнення вартості частки майна, ремонту та заощаджень, зарахування вартості частки майна як половину частки вартості автомобіля відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру №133 у будинку 122 по бул. Шевченка у м. Маріуполі відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено особами, як брали участь у розгляді справи, в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Є.С. Ікорська