У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення розміру ідеальних часток у праві спільної сумісної власності та встановлення порядку користування спільним майном за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 5 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 1 серпня 2008 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2014 року. Від шлюбу мають дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час шлюбу, 25 липня 2012 року, ними було придбано кімнати НОМЕР_1, НОМЕР_2 у гуртожитку по АДРЕСА_1, що складають 1/200 частину від всієї будівлі гуртожитку. Зазначала, що після розірвання шлюбу вони стали проживати в різних кімнатах. Вона разом з дочкою проживає у кімнаті НОМЕР_1 площею 16,7 кв. м, а ОСОБА_4 - у кімнаті НОМЕР_2, площею 11,2 кв. м. Коридор та санвузол знаходяться у їх спільному користуванні.

ОСОБА_3 вважала, що у зв'язку зі спільним проживанням з дочкою на підставі ст. 70 СК України її частка у праві спільної сумісної власності підлягає збільшенню, а саме до 3/1000 частини, тому, уточнивши позовні вимоги, просила суд: визначити розмір ідеальних часток в праві спільної сумісної власності на квартиру - секції НОМЕР_1, НОМЕР_2, за нею на 3/1000 частини, а за ОСОБА_4 на 2/1000 частини; визнати за нею право власності на 3/1000 частини в секції НОМЕР_1, НОМЕР_2; встановити наступний порядок користування приміщеннями секцій: в її особисте користування надати житлову кімнату НОМЕР_1, в особисте користування ОСОБА_4 надати житлову кімнату НОМЕР_2, у спільне користування надати коридор та санвузол; стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 5 березня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визначено розмір ідеальних часток в праві спільної сумісної власності на квартиру - секції НОМЕР_1, НОМЕР_2 у приміщенні гуртожитку по АДРЕСА_1, за ОСОБА_3 на 3/1000 частки, а за ОСОБА_4 - на 2/1000 частки. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/1000 частки, а за ОСОБА_4 - на 2/1000 (1/500) частки в секції НОМЕР_1, НОМЕР_2 у приміщенні гуртожитку за вищевказаною адресою. Встановлено порядок користування приміщеннями секції, виділено в особисте користування ОСОБА_3 разом з неповнолітньою дочкою - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, житлову кімнату НОМЕР_1 площею 16,7 кв. м, а в користування ОСОБА_4 - житлову кімнату НОМЕР_2 площею 11,2 кв. м. У спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено коридор площею 2,7 кв. м та санвузол площею 3,1 кв. м. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судові витрати в розмірі 494 грн 40 коп., з ОСОБА_4 - 730 грн 80 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 1 500 грн та 250 грн за проведення експертизи.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що спірні житлові приміщення є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3. При цьому частка позивачки у праві спільної сумісної власності підлягає збільшенню, оскільки з нею проживає неповнолітня дочка, крім того, її батько сплатив майже половину вартості квартири, що має істотне значення в формуванні спільної власності подружжя. Разом з тим за відсутності згоди щодо порядку користування майном, такий порядок має бути встановлений судом.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, також зазначивши, що згідно зі ст. 70 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_312/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена , якщо з нею, ним проживають діти, тому відступлення від засади рівності часток подружжя є правомірним.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що сторони проживали в зареєстрованому шлюбі в період з 1 серпня 2008 року до 24 квітня 2014 року. Від шлюбу мають дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час шлюбу відповідно до договору купівлі-продажу від 25 липня 2012 року подружжям придбано 1/200 частину в праві власності на будівлю гуртожитку по АДРЕСА_1, а саме дві кімнати НОМЕР_1 житловою площею 16,7 кв. м, НОМЕР_2 житловою площею 11,2 кв. м, санвузол площею 2,7 кв. м та коридор площею 3,1 кв. м. Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди з приводу користування спільною квартирою і фактично визначили між собою порядок користування квартирою: ОСОБА_3 проживає в кімнаті НОМЕР_1 площею 16,7 кв. м разом із неповнолітньою дочкою, а ОСОБА_4 займає кімнату НОМЕР_2 площею 11,2 кв. м, коридор та санвузол знаходяться в спільному користуванні сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

З матеріалів справи вбачається, що апеляційний суд призначив справу до розгляду на 5 березня 2015 року на 9 год. 00 хв. Відомості про те, що відповідач та його адвокат були належним чином повідомлені апеляційним судом про розгляд справи на вказану дату в справі відсутні, а на а.с. 130, 131 містяться довідки, згідно з якими судові повістки повернулись до суду за закінченням терміну їх зберігання, що не є доказом виконання судом вимог ст. ст. 74-76 ЦПК України, тобто не є доказом, який підтверджує належну фіксацію повідомлення про дату судового засідання.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У зв'язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням ст. 129 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Розглянувши справу за відсутності відповідача та його адвоката, не повідомлених про дату судового засідання, апеляційний суд належним чином доводів апеляційної скарги не перевірив та не дав їм належної правової оцінки, зокрема, не врахував таке.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини (чоловіка) може бути збільшена, якщо з нею (ним) проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син (дочка), за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Таким чином, збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе за певної умови: якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4, крім іншого, посилався на те, що він проживає разом із дочкою та колишньою дружиною.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів апеляційної скарги у достатньому обсязі не перевірив, взявши до уваги лише доводи позивачки щодо проживання дочки з нею, на підтвердження яких докази матеріали справи не містять та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для збільшення частки ОСОБА_3 у праві власності на квартиру.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1844/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> до судових витрат серед іншого належать і витрати на правову допомогу.

Згідно зі ст. ст. 82 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1847/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 88 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1853/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_5/ed_2011_12_20/pravo1/T114191.html?pravo=1> передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув і не з'ясував, чи були підстави для присудження з відповідача компенсації понесених позивачем витрат на правову допомогу, а якщо так, то який граничний розмір такої компенсації.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 5 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик