Справа № 135/663/14-ц Провадження № 22-ц/772/1222/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 7 Доповідач Іванюк М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі : головуючого судді Іванюка М.В, суддів ПанасюкаО.С. та ОСОБА_2, з участю секретаря Топольської В.О, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу Ладижинської міської ради на заочне рішення Ладижинського міського суду від 26 лютого 2015р. у справі за позовом заступника прокурора Вінницької області, поданого в інтересах держави в особі Ладижинської міської ради до ОСОБА_3 (третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору відділ Держземагентства у м.Ладижині Вінницької області) про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та її повернення, --

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2014р. заступник прокурора Вінницької області, діючи в інтересах держави в особі Ладижинської міської ради, звернувся в суд з даним позовом до ОСОБА_3, у якому просив :

- визнати недійсним виданий на її імя державний акт серії ЯЛ №751064 від 05.08.2011р. на право власності на земельну ділянку площею 0,1195га (кадастровий номер :07:028:0011), що розташована у місті Ладижині;

- скасувати у книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі запис про реєстрацію виданого ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку;

- зобовязати ОСОБА_3. повернути дану земельну ділянку Ладижинській міській раді.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач звернув увагу на те, що згідно з даними, зазначеними в державному акті, його було видано на підставі рішення Ладижинської міської ради від 04.07.2008р (номер рішення в державному акті не вказано). Однак насправді рішення від 04.07.2008р. про передачу ОСОБА_3. у власність земельної ділянки площею 0,1195га Ладижинською міською радою не приймалося. Адже відповідно до протоколу 24-ї сесії 5-го скликання Ладижинської міської ради від 04.07.2008 року №24 на її засіданні розглядалось питання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельні ділянки працівникам соціальної сфери без зазначення конкретних осіб. За результатами вирішення цього питання прийнято рішення за №892, яке не повязано з видачею ОСОБА_3. державного акта на право власності на земельну ділянку.

Тобто, у даному випадку державний акт видано з порушенням вимог ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та п.12 Перехідних положень Земельного кодексу України.

Крім того, всупереч положенням ст.ст. 58-61 ЗК України, земельна ділянка на яку відповідачці видано цей державний акт, знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг.

Заочним рішенням Ладижинського міського суду від 26 лютого 2015р. вказаний позов заступника прокурора Вінницької області було повністю задоволено. При цьому суд не вирішував питання про те, чи перебуває виділена ОСОБА_3. згідно з вказаним державним актом земельна ділянка в межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг, оскільки це питтання є предметом розгляду у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000064 від 25.03.2013р. за обвинуваченням конкретної особи у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2ст.364; ч.2ст.366; ч.1ст.357 КК України. Прокурор не подавав у звязку з цим апеляційну скаргу на дане рішення.

Ладижинська міська рада у своїй апеляційній скарзі просить вказане рішення скасувати і ухвалити нове, яким у позові відмовити. Вважає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не встановив обставини, які мають значення для справи, порушив норми процесуального права і невірно застосував норми матеріального права. На підтвердження доводів апеляційної скарги про порушення норм процесуального права апелянт зазначив, що ухвалою від 25.06.2014 року провадження у цій справі було зупинено до вирішення Вінницьким окружним адміністративним судом іншої справи за адміністративним позовом заступника прокурора Вінницької області до Ладижинської міської ради про скасування її рішення №892 від 04.07.2008р. На думку апелянта, від вирішення вказаного адміністративного позову залежить правильність вирішення питання щодо правомірності видачі оспорюваного державного акта. Проте суд першої інстанції, не дочекавшись вирішення справи адміністративним судом (тобто без усунення обставин, які викликали зупинення), відновив провадження у даній цивільній справі, чим порушив положення ст.204 ЦПК України.

Також апелянтом поставлена під сумнів законність оскаржуваного рішення з посиланням на те, що головуючий у цій справі не міг приймати участь у її розгляді через його неприязні стосунки з міським головою м.Ладижина, у звязку з чим мав місце тенденційний підхід судді до дослідження та оцінки доказів. Однак судом було відмовлено в задоволенні поданої з цих підстав заяви про відвід головуючого.

Також апелянт вважає, що рішення в частині скасування у книзі реєстрації державних актів на право власності на землю запису про реєстрацію державного акта, виданого ОСОБА_3, постановлено без врахування чинних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр», згідно з яким повноваження територіальних органів Держземагентства щодо реєстрації та скасування реєстрації державних актів на право власності на землю припинились.

Належним чином повідомлені ОСОБА_3. та представники Ладижинської міської ради і відділу Держземагентства у м.Ладижині Вінницької області в суд апеляційної інстанції не зявилися з невідомих причин. Згідно ч.2 ст.305 ЦПК України їх неявка за таких обставин не перешкоджає розгляду справи в апеляційному суді.

В суді апеляційної інстанції прокурор РудницькийВ.О. просив відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Вислухавши прокурора, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог, заперечень і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає лише частковому задоволенню з таких підстав :

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції правильно виходив з того, що державний акт про право власності на землю був виданий ОСОБА_3. без ухвалення відповідного рішення.

Такий висновок суду відповідає встановленим у справі обставинам.

За змістом п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.19 Закону України «Про землеустрій» питання регулювання земельних відносин вирішується виключно на пленарному засіданні відповідної ради.

Громадяни набувають право власності на земельну ділянку із державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади, або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень. Такий порядок був визначений частиною 1 ст.116 ЗК України в редакції 2001 року.

Відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України в тій же редакції, у разі згоди на передачу земельної ділянки у власність, відповідна рада надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Реалізація положень цієї норми здійснювалась відповідно до вимог Порядку розроблення проектів землеустрою, щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою КМ України від 26 травня 2004 року №677 та надання дозволу на розробку технічної документації у власність.

За правилами ч.10 ст.118 ЗК України проект відведення мав би розглядатися відповідною радою з ухваленням рішення про його затвердження.

При наданні ОСОБА_3. у власність земельної ділянки був порушений порядок, встановлений чинним законодавством.

Адже згідно рішення Ладижинської міської ради 24 сесії 5 скликання від 04.07.2008р. №892 була затверджена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельні ділянки, виділені за рахунок земель резервного фонду працівникам соціальної сфери на території м.Ладижин. При вирішенні цього питання затвердженню підлягали проекти землеустрою, а не технічна документація із землеустрою, оскільки в розумінні Закону України «Про землеустрій» технічна документація готується на земельні ділянки, що перебувають у користуванні, а проекти землеустрою на новоутворюванні земельні ділянки.

Невідємною частиною цього рішення є додатки, у тому числі списки осіб, стосовно яких ці питання вирішувалися, про що мало б бути зазначено у самому рішенні міської ради. Однак вказане рішення таких відомостей, у тому числі і щодо ОСОБА_3, не містить.

Із протоколу №24 сесії 5-го скликання від 04.07.2008 року Ладижинської міської ради, а саме в частині, щодо вирішення питання про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, які посвідчують право на земельні ділянки працівникам соціальної сфери (п.21) вбачається, що проект рішення з приєднаними до нього додатками, у тому числі і списками осіб, відносно яких вирішувалось дане питання, не був підготовлений. В протоколі не відображені дані щодо кількісного складу цих осіб. Тому немає підстав вважати, що цей протокол вказує на вирішення на сесії Ладижинської міської ради питання про затвердження проекту землеустрою стосовно ОСОБА_3.

За таких обставин органи Держкомзему у м.Ладижині не мали законних підстав для видачі ОСОБА_3. державного акта на право власності на земельну ділянку за рішенням Ладижинської міської ради №892 від 04.07.2008 року. При цьому виданий ОСОБА_3. державний акт на право власності на землю не містить запису про те, що саме рішення Ладижинської міської ради №892 було підставою для його видачі. Зазначення номера рішення є обовязковою вимогою щодо заповнення державного акта.

Тому висновки суду першої інстанції не спростовуються доводами апеляційної скарги про те, що відсутність номера рішення на державному акті є просто технічною помилкою і що суд, мовляв, безпідставно скасував державний акт без попереднього визнання незаконним і скасування рішення Ладижинської міської ради 24 сесії 5 скликання від 04.07.2008р. №892. Адже у справі не встановлено, що державний акт про право власності на землю було видано ОСОБА_3. саме на підставі вказаного рішення.

При цьому суд першої інстанції правильно послався на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 04.06.2014р, винесеній у справі №6-46 цс14. Верховним Судом України зазначено, що відповідно до статі 126 (в редакції чинній до 05.03.2009 року), статей 152, 155 ЗК України державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Тобто, висновки суду першої інстанції у зазначеній частині є правильними.

Доводи апеляційної скарги у цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують.

За встановлених обставин колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про незаконність рішення у звязку з порушенням судом норм процесуального права, яке проявилося у відновленні провадження в справі без усунення обставин, які викликали зупинення. Адже у даному випадку таке порушення не впливає на правильність ухваленого рішення і не тягне за собою необхідність його скасування. Предметом розгляду справи в порядку адміністративного судочинства є рішення Ладижинської міської ради №892 від 04.07.2008р, яким, як встановлено, не вирішувалось питання про надання ОСОБА_3. земельної ділянки і на підставі якого державний акт про право власності на землю не міг бути виданий. Тому від результату вирішення адміністративної справи правильність рішення у даній справі не залежить.

Також не заслуговує на увагу посилання апелянта про тенденційний підхід головуючого до розгляду справи та дослідження доказів, оскільки таке твердження є голослівним. Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що головуючий був не вправі брати участь у розгляді цієї справи через неприязні стосунки з міським головою м.Ладижина. Адже голова Ладижинської міської ради не є стороною у даному спорі.

Разом з тим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про неправильність оскаржуваного рішення в частині, якою задоволено позовну вимогу про скасування в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі запису про реєстрацію виданого ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку. Дана позовна вимога дійсно втратила свою актуальність, оскільки згідно ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» 16.10. 2012 року були внесені зміни щодо визначення органів виконавчої влади, які реалізують державну політику у сфері державної реєстрації майнових прав, у звязку з чим повноваження органів Держкомзему, щодо реєстрації прав на землю були припиненні з 1 січня 2013 року. «Порядок ведення книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право користування ділянкою, договору оренди» втратив свою чинність на підставі постанови КМ України від 17.10.2012р. У звязку з цим ведення книг реєстрації майнових прав не передбачено. Дані, що вносилися до таких книг, перенесені до єдиної інформаційної системи Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч.10 пункту 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України від 17.10.2013р, для припинення речових прав однією з підстав є рішення суду про припинення права власності на нерухоме майно. Тому рішення суду про скасування державного акта на право власності на землю є достатньою підставою для внесення повноважними органами відповідних змін до державного реєстру.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що головуючий був не вправі брати участь у розгляді цієї справи через неприязні стосунки з міським головою м.Ладижина. Адже голова Ладижинської міської ради не є стороною у даному спорі.

Тому задоволенню підлягає лише вимога апеляційної скарги на рішення суду в частині, якою скасовано відповідний запис в книзі записів про державну реєстрацію державних актів. В іншій частині оскаржуване рішення має бути залишено без змін.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 303, 304, 305ч.2, 307ч.1 п.2, 308, 309, 313, 314, 315, 317, 209, 218 ЦПК України, колегія суддів, --

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Ладижинської міської ради задовольнити частково.

Заочне рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 26 лютого 2015р. у даній справі скасувати в частині, якою задоволено позовну вимогу про скасування в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі запису за №00227 про реєстрацію виданого ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку в м. Ладижин площею 0,1195 га, з кадастровим номером :07:028:0013.

У задоволенні вказаної позовної вимоги заступника прокурора Вінницької області про скасування запису в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі запису про реєстрацію виданого ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку відмовити.

В решті оскаржуване рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :