АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

28 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Семенюк Т.А., Левенця Б.Б.,

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 березня 2015 року

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сент Софія Проперті Менеджмент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2014 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сент Софія Проперті Менеджмент» (далі - ТОВ «СентСофія Проперті Менеджмент») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1. За період з 16 березня 2012 року по 31 травня 2014 року у відповідача, як споживача житлово-комунальних послуг, виникла заборгованість по оплаті за послуги з утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 84 786,91 грн. та отриманні послуги з опалення квартири в розмірі 11 699,95 грн. В свою чергу, відповідач постійно отримує та користується послугами, які надаються позивачем, без користування яких користування квартирою в багатоповерховому житловому будинку з інженерним обладнанням, обладнаним електроплитами та ліфтами є неможливим, однак не виконує свої обов'язки споживача в частині сплати за фактичні спожиті житлово-комунальні послуги, як і відмовляється урегулювати відносини з позивачем шляхом укладання договору про утримання будинку та прибудинкової території, типовий проект договору був направлений на адресу відповідача, однак відповідач не виявив бажання підписати договір. Посилаючись на те, що відповідач протягом тривалого часу не сплачує за отриманні послуги, які надаються позивачем, добровільно погасити борг відмовляється, просив стягнути з відповідача заборгованість за фактично отримані житлово-комунальні послуги в розмірі 107 326,76 грн., з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Повторним заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 березня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вказав, що суд не повно з'ясував обставини, що мали значення для справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду. Рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що позивач не має правових підстав для пред'явлення до відповідача вимог щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, оскільки у відповідача, як власника житла, виникає обов'язок сплачувати за фактично спожиті житлово-комунальні послуги лише за наявності письмового договору на надання житлово-комунальних послуг, однак такий договір між сторонами не укладався, а сам факт володіння власністю у вигляді квадратних метрів будь-якого приміщення не може свідчити про споживання відповідних комунальних послуг чи інших послуг, пов'язаних з утриманням майна, тому вимоги позивача ґрунтуються на припущеннях та не доведено належними та допустимими доказами.

Посилаючись на те, що рішення ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача - ОСОБА_3, посилаючись на те, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, просив в задоволені апеляційної скарги відмовити.

ОСОБА_1 відповідно до ст. 74 ЦПК України належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин в сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Судом встановлено, що 16 березня 2012 року на підставі Договору купівлі-продажу ОСОБА_1 набув права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Товариство з обмеженою відповідальністю «СентСофія Проперті Менеджмент» є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 фактично споживає житлово-комунальні послуги, які йому надаються ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджмент».

За період з 16 березня 2012 року по 31 травня 2014 року у відповідача, як споживача житлово-комунальних послуг, виникла заборгованість по оплаті за послуги з утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 84 786,91 грн. та отриманні послуги з опалення квартири в розмірі 11 699,95 грн.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо відсутності у відповідача обов'язку щодо оплати заборгованості з посиланням на відсутність між сторонами укладеного договору про надання житлово-комунальних послуг, оскільки в таких випадках нарахування вартості отриманих послуг відбувається за тарифами, які діяли по місту Києву на час виникнення заборгованості, що і було вчинено позивачем.

З матеріалів справи вбачається, що при розрахунку заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території позивач застосував тарифи затверджені постановою КМДА від 24/12/2010 року № 1164 (13,03 грн./кв.м.) вартість яких з урахуванням площі квартири (245,40 кв.м.) в місяць складала 3 197,56 грн. (13х245,4). Розрахунок заборгованості за надані послуги з опалення здійснено на підставі постанови КМДА № 857 від 31.05.2011 року відповідно до якої тариф складає 237,7 грн./Гкал при оплаті рахунків попереднього місяця до 20 числа поточного місяця і відсутності заборгованості, та 253,15 грн./Гкал при оплаті після 20 числа та/або наявності заборгованості.

За вказаних обставин та наведених судом норм, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що не укладення між сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє ОСОБА_1 від обов'язку сплати за надані та отримані житлово-комунальні послуги.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 614 ЦК України особа звільняється від відповідальності за невиконання зобов'язання лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні такого зобов'язання.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідачем всупереч вимогам ст. 10, 60 ЦПК України не доведено відсутності своєї вини у порушенні зобов'язання щодо сплати за надані житлово-комунальні послуги, а лише зазначено, що житлово-комунальними послугами він не користується.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Суд першої інстанції встановивши відповідні правовідносини, ретельно дослідивши в судовому засіданні суму заборгованості та застосувавши положення ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», дійшов вірного висновку що позивачем доведено розмір заборгованості у ОСОБА_1 перед ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджмент» по сплаті за житлово-комунальні послуги.

При цьому суд дійшов вірного висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши відповідні правовідносини, застосувавши положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та ст. 625 ЦК України, дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог та стягнення на користь позивача з відповідача заборгованості за фактично отримані житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних в розмірі 107 326,76 грн.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, які є аналогічними, що викладені в письмових запереченнях, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

Всі висновки суду першої інстанції повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/17004/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6803/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.