Категорія 27 Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Луценка В.В., Сала Т.Б.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»

до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кре- дитним договором в сумі 1960425,59 гривень,

за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» ОСОБА_3 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

31 жовтня 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю ( далі - ТОВ) «ОТП Факторинг Україна» звернулося у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 24 лютого 2012 року між ПАТ «ОТП ОСОБА_4» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, згідно якого ПАТ «ОТП ОСОБА_4» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором від 28 березня 2008 року № CL-B02/028/2008, укладеним між ЗАТ «ОТП ОСОБА_4», правонаступником якого є ПАТ «ОТП ОСОБА_4», та відповідачем у справі. Згідно умов вказаного кредитного договору ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 29614,57 доларів США, зобовязувався використати їх належним чином та повернути банку у строки, визначені кредитним договором, сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати усі інші зобовязання, визначені кредитним договором. В порушення умов кредитного договору відповідач свої зобовязання не виконує, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, яка станом на 01 жовтня 2014 року становить 1090091,97 гривню, з яких: 17320,81 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку еквівалентно 224288,90 гривням - заборгованість по тілу кредиту, 865802,97 гривні - пеня. В подальшому позивач збільшив свої позовні вимоги та просив стягнути з ОСОБА_2: 17320,81 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 25.03.2015 року становить 403363,55 гривні - заборгованість по тілу кредиту, 1557062,04 гривні - пеня за порушення строків погашення кредиту, 3654,00 гривні судового збору ( а. с. 2-3, 61 ).

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено ( а. с. 68-69 ).

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ОСОБА_3 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане судове рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Апелянтка вважає оскаржуване рішення необєктивним, таким, що не грунтується на законі. На думку представника товариства висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом помилково застосовано норми ЦК України щодо строків позовної давності у даному спорі, ці норми неправильно витлумачені ( а. с. 72-73 ).

Особи, які беруть участь у справі, завчасно, в установленому порядку повідомлені про день, місце та час розгляду справи, про що свідчать рекомендовані поштові відправлення, додані до матеріалів справи. У відповідності зі ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути дану справу за апеляційною скаргою представника банку у відсутності сторін, оскільки заяв про відкладення слухання справи не надходило, в судове засідання сторони не зявилися з невідомих причин.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

В розвиток норм статей 213, 214 ЦПК України Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції від 16 червня 2015 року не відповідає зазначеним вимогам, воно є необгрунтованим та незаконним. Суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, не дотримався норм процесуального права, що призвело до ухвалення рішення, яке на часткове задоволення апеляційної скарги підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 303 ЦПК України, згідно з розясненнями, викладеними в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен зясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини ( факти ), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обовязок перевіряти законність та обґрутованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

Судом встановлено, що 28 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП ОСОБА_4», правонаступником якого є ПАТ «ОТП ОСОБА_4», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № CL-B02/028/2008, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 29614,57 доларів США зі сплатою 8,49% річних за користування кредитом строком до 18 березня 2015 року для придбання автомобіля ( а. с. 4-6 ).

24 лютого 2012 року ПАТ «ОТП ОСОБА_4» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уклали договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, за яким ПАТ «ОТП ОСОБА_4» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором від 28 березня 2008 року № CL-B02/028/2008 ( а. с. 8-15 ).

Згідно з частиною № 1 кредитного договору позичальник зобовязався належним чином використати та повернути банку отримані кошти у строки, визначені кредитним договором, сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами та виконати всі інші зобовязання, передбачені кредитним договором ( а. с. 4 ). Проте відповідач належним чином взяті на себе зобовязання не виконує, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка станом на 01 жовтня 2014 року становила 1090091,87 гривню, з яких: 17320,81 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку еквівалентно 224288,90 гривням, - заборгованість по тілу кредиту, 865802,97 гривні - пеня.

В подальшому позивач збільшив позовні вимоги, зазначаючи, що станом на 25 березня 2015 року заборгованість, яку він просить стягнути з відповідача становить: 17320,81 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 25 березня 2015 року 403363,55 гривні, - заборгованість по тілу кредиту, 1557062,04 гривні - пеня за порушення строків погашення кредиту ( а. с. 61 ).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що останній платіж на погашення боргу по тілу кредиту та відсотках за користування кредитними коштами було здійснено ОСОБА_2 18 серпня 2011 року, однак позивач з даним позовом звернувся в суд лише 31 жовтня 2014 року пропустивши при цьому на два місяці трирічний строк для звернення в суд з даними вимогами, не заявляючи клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.

З висновками суду першої інстанції погодитися не можна, вони є невірними, суперечать нормам матеріального права, що регулюють наявні між сторонами у справі правовідносини, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню як незаконне з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ОТП Факторинг України» заявило позов до ОСОБА_2 лише щодо стягнення заборгованих кредитних коштів з погашення тіла кредиту та пені за порушення строків погашення кредиту.

Заперечуючи позов товариства у повному обсязі, відповідач посилався на пропуск позивачем, враховуючи внесення ним останнього платежу 18 серпня 2011 року, строку позовної давності щодо обох позовних вимог.

Згідно частини першої ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статей 610-612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Статтею 14 ЦК України передбачено, що цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний перод у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, що має юридичне значення ( ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України ).

Нормами статті 256 ЦК України визначено поняття позовної давності: це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( стаття 257 ЦК України ). Для окремих видів вимог статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені ).

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» в їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише з наявністю про це заяви сторони.

17 березня 2015 року, до ухвалення 16 червня 2015 року оскаржуваного заочного судового рішення у цій справі, відповідач ОСОБА_2 подав суду письмову заяву про застосування у вирішенні спору позовної давності до обох позовних вимог ( а. 55-56 ).

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, ОСОБА_2 відповідно до п. 2, 4 ч. № 1 укладеного договору отримав кредит в сумі 29614,57 доларів США та зобовязувався здійснювати повернення кредиту та сплату процентів щомісяця рівними частинами протягом всього строку дії договору.

Однак, згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, останній платіж на погашення тіла кредиту ОСОБА_2 був здійснений 18 серпня 2011 року, з чого безспірно вбачається неналежне виконання ним умов кредитного договору, що, як наслідок, стало підставою для утворення заборгованості в сумі 17320, 81 доларів США ( а. с. 62-63 ).

Клопотання відповідача про відмову у позові про стягнення заборгованих коштів з погашення тіла кредиту з підстави пропуску позовної давності задово-ленню не підлягає з огляду на те, що в разі порушення боржником сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті.

Датою остаточного повернення кредиту за договором від 28 березня 2008 року № CL-B02/028/2008 ( а. с. 4-6 ), укладеним між банком та ОСОБА_2 було визначено 18 березня 2015 року. Враховуючи звернення в суд ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з даним позовом 31 жовтня 2014 року, тобто в межах дії дійсного договору, твердження відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності в частині вимоги про стягнення заборгованих коштів з погашення тіла кредит є абсолютно безпідставним та на увагу не заслуговує. Оскільки строк кредитного договору, на який його укладено, не настав, кредитний договір не розірвано, то висновок суду першої інстанції про пропуск процесуального строку для звернення в суд із зазначеною вимогою і відмову у позові з цієї підстави не можна визнати таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України.

Колегія суддів приходить до висновку, що в цій частині позов є обгрунтованим, законним та підлягає задоволенню.

В частині позову щодо стягнення пені в розмірі 1557062,04 гривні за порушення строків погашення кредиту належить відмовити на підставі його недоведеності та необгрунтованості.

Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки ( пені, штрафу ) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня ( місяця ), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Виходячи з правової природи пеня, що нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Згідно зі ст. 36 Закону України «Про ОСОБА_4 України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється ОСОБА_4 Банком України. Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються ОСОБА_4 Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління ОСОБА_4 Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щодня.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Статтею 192 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом ( ч. 2 ст. 192, ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закони України «Про зовнішньо-економічну діяльність», «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в абзацах 2, 3 п. 14 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці - гривні. В разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід в мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим ОСОБА_4 БанкомУкраїни на день ухвалення рішення.

У частині № 2 кредитного договору від 28 березня 2008 року № CL-B02/028/ 2008, укладеного з відповідачем у справі, підпункті 1.11.1. «Застереження стосовно валюти платежів» розділу 1, розділі 3 встановлено, що інші платежі, крім повернення суми кредиту і процентів, розраховуються у валюті кредиту, але підлягають сплаті у валюті України, виходячи з валютного курсу НБУ на день сплати. За порушення прийнятих на себе договірних зобовязань позичальник ( ОСОБА_5 ) повинен сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного зобовязання за кожний день прострочки.

Заявляючи вимогу про стягнення пені в розмірі 66861,58 долар США, що становить 865802,97 гривні за період з 01.10.2013 року по 01.10.2014 року ( а. с. 3, 17 ), в подальшому з огляду на зростання курсу гривні по відношенню до долара США збільшуючи позов в цій частині за період з 25.03.2014 року по 25.03. 2015 року на 66861,58 долар США, шо становить уже 1557062,04 гривні ( а.с. 61, 63 ), позивач не спростовує зауваження суду щодо подвійного нарахування пені за період з 25.03.2014 року по 01.10.2014 року, необхідність надання розрахунку нарахування сум пені із зазначенням валютного курсу на кожен день сплати.

Крім цього, у позовних вимогах, як уже зазначалося, порушено питання щодо стягнення з боржника лише заборгованості по тілу кредиту та пені.

Однак, з наданих позивачем розрахунків пені ( а. с. 17, 63 ) вбачається, що вона нарахована на суми простроченого тіла кредиту і прострочених процентів за користування кредитними коштами. Проте позовна вимога щодо стягнення заборгованих процентів не заявлялася, розрахунків з розміру несплачених, прострочених процентів суду не надано, що позбавляє можливості пересвідчитися у правильності нарахування суми пені, перевірити такі розрахунки.

Відповідно до норм статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 цього Кодексу передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи необхідність вирішення даної справи лише на підставі наданих позивачем і уже наявних в ній доказів, оскільки інших належних, обєктивних та достовірних розрахунків суду не представлено, що унеможливлює перевірити правильність розрахунку пені, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позову в частині стягнення з відповідача неустойки.

Статтею 309 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частин 1, 5 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. Якщо позов задоволений частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У даній справі судові витрати, понесені позивачем та підтверджені фінансовими документами, підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача у половинному розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» ОСОБА_3 задоволити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2015 року скасувати.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, НОМЕР_2, виданий 02 липня 1999 року Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість по тілу кредиту за договором від 28 березня 2008 року № CL-B02/028/2008 у розмірі 17320,81 доларів США ( сімнадцять тисяч триста двадцять доларів США 81 цент ), що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 25 березня 2015 року становить 403363,55 гривні ( чотириста три тисячі триста шістдесят три гривні 55 коп. ), у відшкодування судового збору з оплати позовної заяви 1827,00 гривень, за подання апеляційної скарги - 913,50 гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:

Судді:

З оригіналом вірно: