У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Закропивного О.В.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ортехбуд», ОСОБА_7, ОСОБА_8, реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції у Харківській області, третя особа - реєстраційна служба Головного управління юстиції у Харківській області, про визнання правочинів недійсними та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 січня 2006 року між нею та ТОВ «Ортехбуд» було укладено договір № 12.01/17-1 про пайову участь у будівництві, за умовами якого позивач приймає пайову участь у будівництві багатоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1, а ТОВ «Ортехбуд», після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію, зобов'язано передати у власність ОСОБА_6 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. На виконання умов договору ОСОБА_6 перерахувала на рахунок ТОВ «Ортехбуд» передбачену договором фіксовану суму пайової участі в розмірі 60 тис. дол. США.

Під час процедури санації ТОВ «Ортехбуд», а саме 24 грудня 2012 року на підставі договорів купівлі-продажу майнових прав № 24/12 та № 24/12-1 відповідні майнові права на спірну квартиру були відчужені на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Посилаючись на те, що на підставі договору № 12.01/17-1 про пайову участь у будівництві власником майнових прав на спірну квартиру була ОСОБА_6, оскільки сума пайової участі сплачена нею у повному обсязі, а товариство не мало права відчужувати відповідні права на майно, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд задовольнити позов.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу майнових прав № 24/12 від 24 грудня 2012 року укладений між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_7

Визнано недійсним договір купівлі-продажу майнових прав № 24/12-1 від 24 грудня 2012 року укладений між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_8

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 09 серпня 2013 року № НОМЕР_3, видане Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 09 серпня 2013 року № НОМЕР_4, видане Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області.

Визнано право власності за ОСОБА_6 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Визнано ОСОБА_7 такою, що втратила право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Визнано ОСОБА_8 таким, що втратив право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2015 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2014 року скасовано.

Ухвалено нове рішення про відмову у позові у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 12 січня 2006 року між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_6 було укладено договір на дольову участь у будівництві № 12.01/17-1, відповідно до якого позивач зобов'язався здійснити дольову участь у будівництві 17-ти поверхового житлового будинку по АДРЕСА_1 шляхом внесення дольових коштів у сумі, що еквівалентна 60 тис. дол. США в гривнях по курсу НБУ, строк сплати яких визначено до 11 грудня 2007 року.

Згідно з пп. 3.1.3 та пп. 3.1.4 п.3.1 вказаного договору ТОВ «Оргтехбуд» зобов'язалось не пізніше ніж за 30 календарних днів до здачі квартири в експлуатацію письмово та по телефону повідомити пайовика - ОСОБА_6 про передбачувану дату здачі будинку та передати пайовику за актом прийому-передачі вищезазначену квартиру.

Відповідно до пп. 4.1 п. 4 зазначеного договору за умови повного виконання пайовиком зобов'язань, передбачених даним договором, забудовник зобов'язався передати за актом прийому-передачі не пізніше 10 днів після отримання затвердженого акта державної комісії про введенння об'єкта до експлуатації і отримання рішення про присвоєння поштової адреси пайовику вищезазначену квартиру. Закінчення будівництва - III квартал 2008 року. Строк введення будинку до експлуатації - IV квартал 2008 року.

Згідно з пп. 4.5 п. 4 вказаного договору право власності на квартиру, зазначену в п. 1.2 даного договору, переходить до пайовика з моменту її державної реєстрації. Оформлення права власності на квартиру та її державна реєстрація здійснюються забудовником згідно з чинним законодавством України протягом 2 календарних місяців з моменту отримання пайовиком вищезазначеної квартири.

Грошову суму в розмірі 303 тис. грн, що в еквіваленті дорівнює 60 тис. дол. США станом на 07 грудня 2007 року ОСОБА_6 сплатила, що підтверджено відповідною квитанцією.

08 вересня 2010 року по справі № Б-39/112-10 вх. № 8004/2-39 суддею господарського суду Харківської області порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ «Оргтехбуд».

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25 червня 2011 року затверджено план санації ТОВ «Оргтехбуд».

24 грудня 2012 року між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 24/12, згідно з яким ТОВ «Оргтехбуд» продав, а ОСОБА_7 купила майнові права на об'єкт нерухомості: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

24 грудня 2012 року між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 24/12-1, згідно з яким ТОВ «Оргтехбуд» продав, а ОСОБА_8 купив майнові права на об'єкт нерухомості: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Харківської міської ради Харківської області від 12 грудня 2012 року № 798 присвоєно 17-ти поверховому житловому будинку літ. «А-17» по АДРЕСА_1.

27 травня 2013 року підписано акти прийому-передачі, за якими на підставі вказаних вище договорів від 24 грудня 2012 року, ТОВ «Оргтехбуд» передало, а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 прийняли кожен по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

Згідно зі свідоцтвами про право власності на нерухоме майно від 09 серпня 2013 року серія НОМЕР_1 та серія НОМЕР_2 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є власниками спірної квартири.

З положень ч. 2 ст. 656 ЦК України вбачається, що предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до п. 1 ст. 328 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843374/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, їх правочинів.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. При цьому, якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (ст. 658 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> є підставою недійсності правочину.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що майнові права на спірну квартиру на підставі договору на дольову участь у будівництві № 12.01/17-1 від 12 січня 2006 року належать ОСОБА_6, а не ТОВ «Оргтехбуд», яке не мало права відчужувати вказані права за оскарженими договорами купівлі-продажу від 24 грудня 2012 року, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції погодився із висновком місцевого суду, про те, що майнові права на спірну квартиру належать ОСОБА_6 на підставі договору на дольову участь у будівництві від 12 січня 2006 року з моменту повної оплати вартості цих прав 07 грудня 2007 року, а тому ТОВ «Оргтехбуд» не мало права відчужувати вказані права.

Однак, суд апеляційної інстанції вказав, що права ОСОБА_6 були порушені в результаті несвоєчасного введення об'єкта будівництва в експлуатацію і про порушення свого права позивач дізналась 01 січня 2009 року, тому суд вважав за можливе застосувати положення законодавства про позовну давність і відмовити у позові ОСОБА_6 з цих підстав.

Проте, з висновками суду апеляційної інстанції щодо застосування положення законодавства про позовну давність до спірних правовідносин погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення у вказаній частині не відповідає з огляду на наступне.

Положення законодавства про позовну давність визначені гл. 19 ЦК України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За правилом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Наслідки спливу позовної давності визначені ст. 267 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Однак, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи рішення суду першої інстанції у справі, яка розглядається, було ухвалене 18 грудня 2014 року. Питання про застосування строку позовної давності під час розгляду справи у суді першої інстанції і до винесення відповідного судового рішення відповідачами не порушувалось.

Посилання апеляційного суду на те, що в запереченнях проти позову (а.с.142- 146 т.1 ) відповідачі просили суд застосувати позовну давність, не відповідає змісту таких заперечень як по тексту, так і в прохальній частині.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється перевірка законності і обґрунтованості рішення суду (ст. 303 ЦПК України), то, з урахуванням вимог закону, заява про застосування позовної давності може бути розглянута судом, якщо вона була подана під час розгляду справи в суді першої інстанції

З огляду на зазначене, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з доводами касаційної скарги відносно того, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи спір, був позбавлений права застосувати положення закону щодо позовної давності.

Крім того предметом даного позову є вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеного 24 грудня 2012 року, а з даним позовом позивач звернулась до суду 23 грудня 2013 року, тому висновок апеляційного суду про відмову в позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності є передчасним.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, у порушення статей 213, 214, 303, 316 ЦПК України на зазначене вище уваги не звернув, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не перевірив належним чином можливість застосування строку позовної давності у справі та дійшов передчасного висновку про відмову у позові.

Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення, зазначені у частинах першій і другій цієї статті, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, рішення апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2015 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
О.В. Закропивний
В.А. Черненко
С.П. Штелик