Справа №200/7026/15-ц
Провадження № 2/200/2171/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі Власенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон", треті особи - Управління з питань захисту прав споживачів Департаменту споживчого ринку і сфери послуг Дніпропетровської міської ради, Громадська організація "Дніпропетровський міський комітет захисту прав споживачів", про захист прав споживачів, визнання недійсними договорів лізингу, стягнення грошових коштів та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що між ним та ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" був укладений договір № 000327 фінансового лізингу від 26.12.2013 року. Договір був укладений у офісі представника лізингодавця у м. Харків і перед його укладанням представником лізингодавця ОСОБА_2 йому була надана інформація про те, що для отримання впродовж тижня автомобіля Chevrolet Cruze (Шевроле Круз" вартістю 166 200 грн. необхідно здійснити тільки попередній платіж у розмірі 10% вартості автомобіля. Йому не було роз"яснено призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізінгодавцю за організаційні заходи, пов"язані з підготовкою та укладенням договору, він вважав, що це часткова оплата вартості автомобіля. В договорі не передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник лізингодавця не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору він йому пояснив та спонукав підписати договір швидше, мотивуючи тим, що потрібно найшвидше сплатити попередній платіж, оскільки каса банку може зачинитися, а потім ще потрібно підписати багато документів.

Позивач зазначає, що ним в якості платежа за договором будо сплачено суму в розмірі 16 620 грн., що підтверджується квитанцією № 10/13 від 26.12.2013 року. Після семиденного очікування він звернувся до представника лізингодавця ОСОБА_2 з питанням з питанням щодо отримання авто, але йому було повідомлено, що для отримання предмету лізингу необхідно здійснити попередній платіж у розмірі 50% вартості автомобіля, а про передачу предмету лізингу після сплати 10% чули в перший раз. Оскільки він не мав потрібної суми, він взяв час на обміркування ситуації, що склалася. В листопаді 2014 року з реклами "Лізингової компанії "Еталон", розміщеної в мережі Інтернет, він дізнався про можливість придбання автомобілю Ssang Yong (ОСОБА_3) в м. Одеса в розстрочку за ціною 200 000 грн. У телефонній розмові менеджер ОСОБА_4 запевнила його, що не потрібно сплачувати 50% вартості автомобіля для його отримання, а достатньо лише 10%. 08.11.2014 року він прибув до Одеської філії лізингодавця, перед укладанням договору він ще раз поцікавився про умови отримання автомобілю у розстрочку та отримав підтвердження попередньої телефонної розмови від представника лізингодавця ОСОБА_4 На його питання про те, чому у договорі міститься обов"язок сплати 50% суми угоди для отримання автомобіля йому було повідомлено, що це авто акційне і на нього ця умова не поширюється. Отже, представником лізингодавця ОСОБА_4 йому була надана інформація, що сплативши 10% вартості договору, він отримує предмет лізингу впродовж п"яти днів. Того ж дня він уклав Договір фінансового лізингу № 001428 від 08.11.2014 року та ним була сплачена сума у розмірі 20 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 19 від 08.11.2014 року і яку він вважав 10% авансовим платежем. В обумовлені строки йому не зателефонували, тому він сам зв"язався з представником лізингодавця ОСОБА_4 за контактним телефоном компанії, де йому було повідомлено, що поставкою автомобіля займається головний офіс лізингодавця у м. Києві та запропонувала звернутись туди. У головному офісі лізингодавця по телефону гарячої лінії, вказаному в договорі - НОМЕР_1 його повідомили, що поставка автомобіля неможлива до сплати інших чергових платежів в розмірі 50% від вартості договору, що було зазначено в додатку №1 та №2 до договору.

14.11.2014 року він знов звернувся до головного офісу лізингодавця з проханням надання інформації про фактичну наявність автомобіля Ssang Yong та його ціну. Його повідомили, що автомобіль є в наявності у м. Київ, вартість не змінилась і складає 200 000 грн. та запевнили, що при сплаті 50% вартості договору впродовж 5 днів з ним зв"яжуться і автомобіль буде передано у його користування. 15.11.2014 року ним було сплачено суму в розмірі 100 000 грн., що підтверджується копією квитанції № 0.0.316212910.1 від 15.11.2014 року. Впродовж десяти днів він марно намагався зв"язатися з менеджером головного офісу щодо отримання авто та подальших дій, телефон не відповідав. Зв"язавшись з менеджером, його було повідомлено, що предмет лізингу виріс у вартості на 80 000,00 грн. і на теперішній час складає 280 000,00 грн. і з цієї причини для отримання автомобіля йому необхідно доплатити 40 000,00 грн. Так як цієї суми у нього не було, він попросив менеджера підібрати автомобіль меншої вартості, на суму сплачених коштів. Оскільки впродовж тижня пропозицій від менеджера не надходило, він самостійно на сайті "Лізингової компанії "Еталон", розміщеної в мережі Інтернет, знайшов автомобіль марки Chery Tiggo (Чері Тіго), вартістю 206 000 грн. Уточнивши у менеджера наявність та отримавши рахунок на сплату, він здійснив доплату за предмет лізингу та комісію за передачу предмету лізингу на загальну суму 9899,7 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.327902499.1 від 17.12.2014 року.

Наступного дня, після його звернення до менеджера головного офісу щодо отримання авто та подальших дій, йому повідомили, що предмет лізингу виріс у вартості на 54 000 грн. і на теперішній час складає 260 000 грн., тому йому для отримання автомобіля необхідно доплатити суму у розмірі 27 000 грн. Оскільки необхідної суми у нього не було, він підібрав автомобіль марки Bud F3, вартістю 164 000,00 грн. Зважаючи на те, що сплаченої суми вистачало для отримання цього автомобіля, він попросив терміново зробити всі дії для його оформлення, менеджер пообіцяв все зробити і наступного дня повідомити йому деталі отримання предмету лізингу. Впродовж п"яти днів він марно намагався зв"язатися з менеджером головного офісу щодо отримання авто та подальших дій, телефон не відповідав. На шостий день тільки після дзвінка на гарячу лінію менеджер передзвонив йому та повідомив, що предмет лізингу знов виріс у вартості на 76000 грн. і на теперішній час складає 240 000 грн., з цієї причини для отримання автомобіля йому необхідно доплатити суму у розмірі 38 000 грн. Позивач зазначає, що своїми діями лізингодавець своїми діями вводить в оману та грубо порушує його права в процесі укладення та виконання зобов"язань по договору фінансового лізингу з наступних підстав.

Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату лізнгоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. Відповідно до п.п.8.2.1., 8.2. договору перший лізинговий платіж складається в тому числі із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов"язані з підготовкою та укладанням цього договору (комісія за організацію), розмір якої по договору складає 16 620,00 грн. Позивач зазначає, що цей пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки комісійна винагорода лізингодавця в розмірі 10% за організацію даного договору, яка згідно ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору, є завищеною та не співмірною з виконаною роботою. Тому такий платіж не є витратами ллізингодавця, що безпосередньо пов"язані з виконанням договору лізингу та суперечить закону.

Розділом 12 договору "Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу" встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і, водночас, відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.1.-12.12. договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмету лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Згідно п.12.11. договору у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Отже? положення розділу 12 договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Крім того, умови договору згідно п.12.11 про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов"язків сторін.

Також, позивач посилається на те, що він був введений лізингодавцем в оману щодо істотних умов договору, які викладені в п.5.1. вказаного договору, в якому зазначено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Як виявилось, розмір авансового платежу, визначений в додатку №2, складає 50% від вартості предмета лізингу в сумі 83100 грн., комісія за передачу складає 3%, так як представник лізингодавця замовчував, вказані в пункті 5.1. істотні умови договору, своєчасно не надав можливості ознайомитися з умовами договору, а в усній формі пояснив, що він повинен спочатку сплатити перший лізинговий платіж (передплата за автомобіль) в сумі 16 620 грн. і після сплати цього платежу на протязі семи днів лізингодавцем буде передано в користування предмет лізингу (автомобіль).

З урахуванням зазначеного та посилаючись на положення Законів України "Про фінансовий лізинг", "Про захист прав споживачів", позивач зазначає, що при укладенні договорів мало місце грубе порушення Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: наявність несправедливих умов договору та використання нечесної підприємницької діяльності, що вводить в оману та просить визнати недійсними - договір № 000327 фінансового лізингу від 26.12.2013 року та договір № 001428 фінансового лізингу від 08.11.2014 року, укладені між ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" та ОСОБА_1; стягнути з відповідача на його користь в рахунок повернення сплачених коштів за договором № 000327 фінансового лізингу від 26.12.2013 року в сумі 16 620,00 грн. та за договором № 001428 фінансового лізингу від 08.11.2014 року в сумі 129 899 грн. 70 коп.; стягнути з відповідача на його користь заподіяну моральну шкоду в сумі 3000,00 грн.

В судове засідання позивач не з"явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, тому суд вважає можливим провести розгляд справи у його відсутність.

Дослідивши докази у справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Як встановлено в судовому засіданні, 26.12.2013 року між ОСОБА_1 (лізингоодержувач) та ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" (лізингодавець) був укладений договір № 000327 фінансового лізингу.

Відповідно до п.1.1. договору - лізингодавець зобов"язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі предмет лізингу, визначений у п.3.1. цього договору), а лізингоодержувач зобов"язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Згідно цього договору лізингодавець зобов"язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача транспортний засіб - автомобіль Chevrolet Cruze, обумовлною вартістю 166 200,00 грн.

Відповідно до п.1.2. договору - строк користування лізингоодержувачем прдметом лізингу складається з періодів (місяців) згідно з Графіком сплати лізингових платежів (Додаток №2 до договору) та починається з дати підписання сторонами Акту приймання-передачі предмету лізингу (надали - акт приймання-передачі) за формою, встановленою лізингодавцем.

Відповідно до п.1.3. договору замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем Специфікації (Додаток №3 до цього ОСОБА_5) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця Авансового платежу.

Відповідно до п.1.3. договору лізингоодержувач має право самостійно обирати ТЗ та продавця (постачальника ТЗ) і несе пов"язані з цим ризики. Продавцем (постачальником) є особа, що, як правило, зазначається у Специфікації (надалі - продавець).

Відповідно до умов Розділу 2 даного ОСОБА_5 фінансового лізингу - предметом лізингу є транспортний засіб (ТЗ), зазначений в п.3.1. даного договору фінансового лізингу (автомобіль, сільскогосподарська техніка, навісне обладнання, механізми та інш.).

Призначенням предмету лізингу - є межі застосування предмету лізингу, які технічно та юридично погодженні з лізингодавцем та лізингоодержувачем у цьому договорі.Продавцем є юридична чи фізична особа-суб"єкт підприємницької діяльності, що у відповідності до укладеного договору купівлі-продажу або постачання, передає у власність лізингодавцю ТЗ, придбаний ним згідно із Специфікацією до нього договору. Продавець є відповідальним за гарантійними зобов"язаннями стосовно предмету лізингу.

Графіком сплати періодичних лізингових платежів - є Додаток №2 до цього ОСОБА_5, в якому визначається Строк лізингу, графік платежів (розмір лізингових платежів після отримання предмету лізингу, періодичність сплати лізингових платежів). Спеціфікацією є Додаток №3 до цього договору, в якій визначається детальні особливості предмету лізингу (марка, модель, рік випуску, колір, вартість та інше). Строком лізингу є строк, на який предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу на умовах, погоджених у цьому договорі. Лізинговим періодом є період, за який лізингоодержувач здійснює оплату за користування предметом лізингу.

П. 3.2. договору передбачено, що вартість предмета лізингу на момент укладання цього договору та розмір авансового платежу вказується в Додатку №1 до даного договору, який є його невід"ємною частиною.

Відповідно до п.3.3. договору - предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього на лізингоодержувача згідно з умовами даного договору. Всі ризики по предмету лізингу переходять до лізингодавця лізингоодержувачу в момент передачі предмета лізингу по акту приймання- передачі.

Пунктом 3.4. договору передбачено, що у разі зміни вартості предмету лізингу до моменту повної сплати авансу лізингоодержувачу останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмету лізингу лізингодавцем з метою виплати не менше 50% від вартості предмету лізингу на момент його передачі, у такому випадку остаточна вартість предмету лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в Додатковій угоді до даного договору.

Відповідно до п. 3.5. договору залежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі, сам предмет лізингу повинен бути замінений на інший предмет лізингу в обов"язковому порядку. Умови такої заміни та проведення додаткових розрахунків вказуються у відповідній додатковій угоді до даного договору.

П.п. 4.1.1. п. 4.1. договору передбачено, що лізингодавець зобов"язаний передати у користування та володіння лізингоодержувача предмет лізингу в порядку, встановленому даним договором.

Відповідно до п.4.2. договору лізингоодержувач зобов"язаний, зокрема,: п.4.2.1. - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням; п. 4.2.3. - у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного договору.Відповідно до п.4.4.3. договору лізингоодержувач має право вимагати, у тому числі і від лізингодавця, усунення будь-яких порушень його законних прав на предмет лізингу.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця Авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу.

Відповідно до п.5.2. договору лізингоодержувач має право сплачувати Авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в Додатку №1 до даного договору, який є його невід"ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п.8.2.2. даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Відповідно до п.6.8. договору лізингоодержувач свідомо обирає предмет лізингу та визначає його у п.3.1. даного договору лізингу

Відповідно до п.7.1. договору - даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання зобов"язань сторонами, але не більше 76 календарних місяців з моменту підписання даного договору.

Згідно до п.7.2. договору строк лізингу починається з дати передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та в останню дату платежу, зазначену в додатку №2 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору. Відповідно до п.7.3. договору - строк лізингу може бути змінений тільки за згодою сторін.

Згідно до п.7.4. договору дія договору фінансового лізингу припиняється або з моменту переходу права власності на предмет лізингу лізингоодержувачу, або у випадку повернення предмета лізингу лізингодавцю, що підтверджується підписанням сторонами відповідного Акту прийому-передачі (повернення предмету лізингу). При наявності між сторонами взаємних невиконаних зобов"язань (в т.ч. фінансових), Договір фінансового лізингу у частині цих невиконаних зобов"язань діє до повного їхнього виконання.

Пунктом 11 договору передбачено, що в разі належного виконання протягом усього строку дії договору зобов"язань щодо сплати всіх лізингових платежів, та інших зобов"язань, визначених договором, лізингоодержувач має право набути у власність предмет лізингу.

Відповідно до п. 12.1. договору - за несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобов"язаний сплачувати лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення, починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного платежу, зазначеного в Додатку №2 до даного ОСОБА_5, до дня фактичної оплати цього платежу включно. За несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобов"язаний сплачувати лізингодавцю проценти за користування чужими коштами в розмірі 3 % річних від суми заборгованості за кожний день прострочення сплати лізингових платежів, починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного платежу, зазначеного в Додатку №2 до ОСОБА_5 фінансового лізингу, по день фактичної оплати цього платежу включно.

Відповідно до п.12.4. договору - лізингодавець має право достроково припинити дію договору фінансового лізингу та вимагати повернення предмету лізингу у випадах, якщо, зокрема: лізингоодержувач не сплатив або сплатив не в повному обсязі лізинговий платіж у строк, встановлений Додатком №2 до даного ОСОБА_5, і прострочення оплати становить більше 30 календарних днів, а також всі належні до оплати платежі (штрафні санкції, пеню та інші відшкодування відповідно до умов даного договору).

Встановлено, що вказаний договір № 000327 фінансового лізингу від 26.12.2013 року був укладений у офісі представника лізингодавця у м. Харків і перед його укладанням представником лізингодавця ОСОБА_2 позивачеві була надана інформація про те, що для отримання впродовж тижня атомобіля Chevrolet Cruze ("Шевроле Круз"), вартістю 166 200 грн., необхідно здійснити тільки попередній платіж у розмірі 10% вартості автомобіля.

Позивачеві не було роз"яснено призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізінгодавцю за організаційні заходи, пов"язані з підготовкою та укладенням договору, він вважав, що це часткова оплата вартості автомобіля. В договорі не передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник лізингодавця не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору він йому пояснив та спонукав підписати договір, мотивуючи тим, що потрібно найшвидше сплатити попередній платіж, оскільки каса банку може зачинитися, а потім ще потрібно підписати багато документів.

На виконання умов договору позивачем було сплачено відповідачу суму в розмірі 16 620,00 грн., що підтверджується квитанцією № 10/13 від 26.12.2013 року.

Після семиденного очікування позивач звернувся до представника лізингодавця ОСОБА_2 з питанням щодо отримання автомобіля, але йому було повідомлено, що для отримання предмету лізингу необхідно здійснити попередній платіж у розмірі 50% вартості автомобіля, а про передачу предмету лізингу після сплати 10% вартості його було повідомлено, що про це їм невідомо.

В листопаді 2014 року з реклами "Лізингової компанії "Еталон", розміщеної в мережі Інтернет, позивач дізнався про можливість придбання автомобілю Ssang Yong (ОСОБА_3) в м. Одеса в розстрочку за ціною 200 000,00 грн. У телефонній розмові менеджер ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" запевнила позивача, що відсутність потреби у сплаті 50% вартості автомобіля для його отримання, та повідомила про достатність сплати лише 10% від його вартості.

08.11.2014 року, перебуваючи в м. Одеса за місцем розташування філії відповідача, позивач уклав з ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" Договір фінансового лізингу № 001428 від 08.11.2014 року, на виконання умов якого позивачем була сплачена сума у розмірі 20 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 19 від 08.11.2014 року і яку він вважав 10% авансовим платежем. Як вбачається із даного договору, зміст його умов є аналогічним із договором фінансового лізингу від 26.12.2013 року.

Перед укладанням цього договору позивач працівником відповідача ОСОБА_4 був проінформований про те, що оскільки вказаний автомобіль є акційним, на нього не поширюється умова договору про сплату 50% суми угоди для отримання автомобіля. Отже, представником лізингодавця ОСОБА_4 позивачеві була надана інформація про те, що, сплативши 10% вартості договору, він отримає предмет лізингу впродовж п"яти днів.

Після спливу зазначеного строку позивач зателефонував до представником лізингодавця ОСОБА_4, яка його повідомила про необхідність звернення до головного офіс лізингодавця у м. Києві, який займається поставкою автомобіля. У головному офісі лізингодавця по телефону гарячої лінії, вказаному в договорі - НОМЕР_1 позивач був повідомлений про те, що поставка автомобіля неможлива до сплати інших чергових платежів в розмірі 50% від вартості договору, що було зазначено в додатку №1 та №2 до договору.

14.11.2014 року позивач знов звернувся до головного офісу лізингодавця з проханням надання інформації про фактичну наявність автомобіля марки Ssang Yong та його ціну, на що його було повідомлено про те, що автомобіль є в наявності у м. Київ і його вартість складає 200 000 грн. та запевнили, що при сплаті 50% вартості договору впродовж 5 днів з ним зв"яжуться і автомобіль буде передано у його користування.

15.11.2014 року позивачем було сплачено суму в розмірі 100 000,00 грн., що підтверджується копією квитанції № 0.0.316212910.1 від 15.11.2014 року. Впродовж десяти днів позивач намагався зв"язатися з менеджером головного офісу відповідача для отримання автомобіля та подальших дій, проте телефон не відповідав. Після того, як він зв"язався з менеджером, його було повідомлено про те, що предмет лізингу виріс у вартості на 80 000,00 грн. і на теперішній час вона складає 280 000,00 грн., тому йому для отримання автомобіля необхідно доплатити 40 000,00 грн.

Так як цієї суми у позивача не було, він попросив менеджера відповідача підібрати автомобіль меншої вартості, на суму сплачених коштів. Оскільки впродовж тижня пропозицій він менеджера не надходило, позивач самостійно на сайті "Лізингової компанії "Еталон", розміщеної в мережі Інтернет, знайшов автомобіль марки Chery Tiggo (Чері Тіго), вартістю 206 000,00 грн. Уточнивши у менеджера наявність та отримавши рахунок на сплату, позивач здійснив доплату за предмет лізингу та комісію за передачу предмету лізингу на загальну суму 9899,7 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.327902499.1 від 17.12.2014 року, яка є в матеріалах справи.

18.12.2014 року на його звернення до менеджера головного офісу відповідача щодо отримання автомобіля та подальших дій, його повідомили про те, що предмет лізингу виріс у вартості ще на 54 000 грн. і на теперішній час складає 260 000 грн., тому йому для отримання автомобіля необхідно доплатити суму у розмірі 27000,00 грн.

Оскільки необхідної суми у позивача не було, він підібрав автомобіль марки Bud F3, вартістю 164 000,00 грн., та звернувся до відповідача з проханням виконати необхідні дії щодо оформлення документів для передачі йому автомобіля, на що отримав згоду.

Через шість днів після цього та після дзвінка позивача на гарячу лінію відповідача, менеджер відповідача передзвонив йому та повідомив, що предмет лізингу знов виріс у вартості на 76 000,00 грн. і на теперішній час його вартість складає 240 000 грн. і тому для отримання автомобіля йому необхідно доплатити суму у розмірі 38 000,00 грн. До часу звернення до суду він автомобіль у користування так і не отримав і, вважаючи? що відповідач вводить його в оману своїми діями та порушує його права, звернувся до суду із даним позовом.

Встановлено, що правовідносини між сторонами у даній справі регулюються Законів України "Про фінансовий лізинг", "Про захист прав споживачів", Цивільним Кодексом України, Конституцією України.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов»язків підставами виникнення цивільних прав та обов»язків є договори та інші правочини.

Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов"язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно до ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно до ч.2 цієї статті до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.3 даної статті особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно до ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Не можуть бути предметом договору лізингу земельні ділянки та інші природні об'єкти, а також інші речі, встановлені законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

Згідно до ч.2 цієї статті - за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 ст. 2 цього Закону передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу Українипро лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Частиною 2 цієї статті передбачено, що відносини, що виникають у разі набуття права господарського відання на предмет договору лізингу, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин, що виникають у разі набуття права власності на предмет договору лізингу, крім права розпорядження предметом лізингу.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України "Про фінансовий лізинг" предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно до ч.2 цієї статті - не можуть бути предметом лізингу земельні ділянки та інші природні об'єкти, єдині майнові комплекси підприємств та їх відокремлені структурні підрозділи (філії, цехи, дільниці).

Відповідно до ст. 4 цього Закону суб'єктами лізингу можуть бути: лізингодавець - юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу; лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця;

продавець (постачальник) - фізична або юридична особа, в якої лізингодавець набуває річ, що в наступному буде передана як предмет лізингу лізингоодержувачу;

інші юридичні або фізичні особи, які є сторонами багатостороннього договору лізингу.

Відповідно до ч.1 ст.6 даного Закону Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Згідно до ч.2 - істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до ч.3 - строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст. 7 цього Закону лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.

Відповідно до ч.2 даної статті - лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Згідно до ч. 3 - відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про фінансовий лізинг" у разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до іншої особи відповідні права та обов'язки лізингодавця за договором лізингу переходять до нового власника предмета лізингу.

Відповідно до ч.2 цієї статі, якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувачу (сублізингоодержувачу) забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника.

Згідно до ч.2 цієї статті - Лізингоодержувач (сублізингоодержувач) має право вимагати, у тому числі й від лізингодавця, усунення будь-яких порушень його прав на предмет лізингу.

Частиною 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що Лізингодавець має право:

1) інвестувати на придбання предмета лізингу як власні, так і залучені та позичкові кошти;

2) здійснювати перевірки дотримання лізингоодержувачем умов користування предметом лізингу та його утримання;

3) відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом;

4) вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках;

5) стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса;

6) вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків відповідно до закону та договору;

7) вимагати повернення предмета лізингу та виконання грошових зобов'язань за договором сублізингу безпосередньо йому в разі невиконання чи прострочення виконання грошових зобов'язань лізингоодержувачем за договором лізингу.

Відповідно до ч.2 цієї статті - Лізингодавець зобов'язаний:

1) у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору;

2) попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров'я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним;

3) відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов'язання щодо утримання предмета лізингу;

4) відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором;

5) прийняти предмет лізингу в разі дострокового розірвання договору лізингу або в разі закінчення строку користування предметом лізингу. Згідно до ч.3 - Лізингодавець може мати інші права та обов'язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Статтею 11 даного Закону передбачені права та обов'язки лізингоодержувача. Відповідно до ч.1 ст.11 цього Закону Лізингоодержувач має право:

1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю;

2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям;

3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках;

4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Відповідно до ч.2 ст.11 цього Закону - Лізингоодержувач зобов'язаний:

1) прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору;

2) відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов'язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані;

3) своєчасно сплачувати лізингові платежі;

4) надавати лізингодавцеві доступ до предмета лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання та утримання;

5) письмово повідомляти лізингодавця, а в гарантійний строк і продавця предмета, про всі випадки виявлення несправностей предмета лізингу, його поломок або збоїв у роботі;

6) письмово повідомляти про порушення строків проведення або непроведення поточного чи сезонного технічного обслуговування та про будь-які інші обставини, що можуть негативно позначитися на стані предмета лізингу, - негайно, але у будь-якому разі не пізніше другого робочого дня після дня настання вищезазначених подій чи фактів, якщо інше не встановлено договором;

7) у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" - сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Згідно до ч.2 - лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про фінансовий лізинг" спори, що виникають при укладанні та виконанні лізингових договорів, вирішуються відповідно до закону.

Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначається механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ч.1, 2 ст.4 цього Закону споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів.

Частиною 3 ст. 5 вказаного Закону передбачено, що захист прав споживачів здійснюють, зокрема, суди. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону - продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Відповідно до ч.1 ст. 18 даного Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Пунктом 2 цієї статті передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 3 цієї статті передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про, зокрема,:

- встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

- надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

- установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

- визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

- встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

Відповідно до ч.5 ст. 18 даного Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ч.6 ст. 8 - у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:

1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Згідно до ч. 7 даної статті - положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до ч.8, 9 ст. 8 - нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Закону - якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно:

1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;

2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції;

3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг;

4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті;

5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди;

6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч.3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" забороняються як такі, що вводять в оману:

1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції;

2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої;

3) відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару;

4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення;

5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження;

6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім'ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію;

7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції;

8) використання повідомлення про розпродаж у зв'язку із припиненням суб'єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

У відповідності до ч.4 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться:

1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції;

2) вживання образливих або загрозливих висловів;

3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача;

4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання;

5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Відповідно до ч. 5 цієї статті як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики:

1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати;

2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла;

3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача;

4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним.

Частиною 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до ч.1 ст. 21 ЦК України крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо:

1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції;

2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення;

3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору;

4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач;

5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію;

6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою;

7) ціну продукції визначено неналежним чином;

8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Згідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочинунавмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно до ч.1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як вбачається із змісту вищезазначених договорів фінансового лізингу, укладених між сторонами, комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору.

Відповідно до п.п.8.2.1., 8.2. договорів, перший лізинговий платіж складається, в тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов"язані з підготовкою та укладанням цього договору (комісія за організацію), розмір якої за договором від 26.12.2013 року склав 16 620,00 грн.

Суд вважає, що вказаний пункт договорів порушує принцип добросовісності, оскільки комісійна винагорода лізингодавця у розмірі 10% за організацію договору відповідно до змісту ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні тексту договору, є завищеною та не співмірною з виконаною роботою. Тобто, такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов"язані з виконанням договору лізингу та не відповідає вищенаведеним положенням Закону.

Розділом 12 оспорюваних позивачем ОСОБА_5 фінансового лізингу "Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу" встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Пунктами 12.1-12.12 договорів стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, можливості одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же у даному випадку позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Крім того, п.12.11 договорів передбачено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Зважаючи на вищенаведені положення ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", суд вважає, що положення розділу 12 вищенаведених ОСОБА_5 фінансового лізингу є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача та не передбачають відповідальність відповідача, не надають права споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і надають право відповідачу не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договрів споживачем. Крім того, умова договорів, викладена у п. 12.11. про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов"язків сторін.

Суд вважає обгрунтованими доводи позивача про те, що він був введений лізингодавцем в оману щодо істотних умов договору, які викладені в п.5.1. вказаних договорів, в якому зазначено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу.

Як було з"ясовано, розмір авансового платежу, визначений в додатку №2 до договорів, складає 50% від вартості предмету лізингу, комісія за передачу складає 3%, оскільки представником лізингодавця не були належним чином роз"яснені позивачеві вказані в 5.1. договорів істотні умови договорів, не була своєчасно надана можливість ознайомитись з умовами договорів, а в усній формі роз"яснено про те, що повивач повинен спочатку сплатити перший лізинговий платіж (передплата за автомобіль) і після сплати цього платежу на протязі семи днів лізингодавцем буде передано йому в користування предмет лізингу.

З огляду на вищевказані встановлені обставин, суд вважає, що при укладанні сторонами у даній справі оспорюваних позивачем договорів фінансового лізингу були порушені вищенаведені вимоги Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: було допущено використання нечесної підприємницької діяльності, чим позивач був введений в оману та вбачається наявність несправедливих умов договору, що є підставою для визнання цих договорів недійсними. Будь-яких доказів в спростування вимог позивача відповідачем суду не надано.

Задовольняючи позовні вимоги позивача про визнання недійсними зазначених договорів фінансового лізингу від № 000327 від 26.12.2013 року та № 001428 від 08.11.2014 року, суд вважає необхідним задовольнити позовні позивача про стягнення з відповідача сплачених за цими договорами грошових коштів - за договором фінансового лізингу від № 000327 від 26.12.2013 року в сумі 16 620 грн. 00 коп. та договором фінансового лізингу № 001428 від 08.11.2014 року в сумі 129 899 грн. 70 коп., а всього стягнути 146 519 грн. 70 коп.

Разом з цим, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, коли встановлена відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов»язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов»язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» відносини, що виникли із вказаних депозитних договорів, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

П. 5 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає право споживача на відшкодування моральної шкоди лише у випадках, коли така шкода заподіяна небезпечною для життя, здоров»я продукцією.

Будь-яких доказів того, що дії відповідача щодо укладання вказаних договорів фінансового лізингу та умов їх укладання створили ситуацію, яка могла стати небезпечною для життя і здоров»я позивача , ним суду не надано, крім того, вказаними договорами фінансового лізингу не передбачено стягнення з відповідача моральної шкоди в зв"язку з неналежним укладанням цих договорів.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1465, 19 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3,10, 11, 57 60, 79, 81, 88, 212 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір № 000327 фінансового лізингу від 26.12.2013 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон".

Визнати недійсним Договір № 001428 фінансового лізингу від 08.11.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 146 519 грн. 70 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" на користь держави судовий збір в сумі 1465, 19 грн.

В задоволенні іншої частини позову про стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Т.О. Кудрявцева