Номер провадження: 22-ц/785/1549/15
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Погорєлової С.О., Сидоренко І.П.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2014 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з названим позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_5 109 231,37 грн., з яких 84 625 грн. різниця між розміром авансу, 17 533,75 грн. інфляційні витрати, 7072,62 грн. - три проценти річних та стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1092,32 грн..

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення коштів - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5на користь ОСОБА_2 три проценти річних в розмірі 7 072, 62 гривень та суму індексу інфляції від простроченої суми в розмірі 17 533,75 гривень, а також судові витрати в розмірі 246,60 гривень, а всього 24 852,97 гривень.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3подав до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд частково скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 рокув частині відмови судом ОСОБА_2 у відшкодуванні курсової різниці та повністю задовольнити позов.

В свою чергу, не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_4подав до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року та повністю відмовити в позові ОСОБА_2 .

Заслухавши пояснення, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2011 р. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, яке набрало законної сили 20 грудня 2012 року, було частково задоволено позов та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 146245 гривень, з яких 134875 гривень основного боргу та три проценти річних у розмірі 11 370 гривень, судовий збір в розмірі 1 462,45 гривень та за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 17 гривень.

Відповідач навмисно ухиляється від виконання судового рішення , що підтверджується матеріалами виконавчого провадження.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права на звернення до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу, оскільки чинним законодавством не передбачено припинення зобов'язання ухваленням такого рішення. В цих випадках діє загальне правило про припинення зобов'язання проведенням належного виконання.

Тому, колегія вважає, що вирішуючи спір по суті , відповідно до приписів вказаних норм, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку стосовно того, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути три проценти річних від основної суми заборгованості визначеної рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2011 року в розмірі 134875 гривень за період з дня набрання даним рішенням законної сили, а саме 20 грудня 2012 року по час звернення позивачки до суду з позовом, тобто по вересень 2014 року включно, в розмірі 7 072,62 гривень та суму індексу інфляції від простроченої суми в розмірі 17 533,75 гривень, а всього 24 606,37 гривень внаслідок знецінення стягнутих на користь відповідача коштів відповідно до ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що суд безпідставно стягнув з відповідача суму інфляції, так як аванс надавався в іноземній валюті, безпідставні, оскільки рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2011 р. сума авансу була стягнута з відповідача в національній валюті, про що наголошується у цій же апеляційній скарзі та у запереченнях на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, як на довід для відмови в стягненні курсової різниці в розмірі 109231,37 грн.

Отже, аргумент викладений в запереченнях ОСОБА_4 щодо правомірної відмови судом першої інстанції в стягненні курсової різниці в розмірі 109231,37 грн. є обґрунтованим, а відповідно довід апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про неправомірну відмову в стягненнікурсової різниці є неспроможним.

За таких обставин, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення частково позовних вимог представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

Викладені в апеляційних скаргах доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Отже, колегія суддів вважає, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, до яких суд дійшов з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційних скарг нічим не обґрунтовані, тому, висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення коштів - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.О. Погорєлова

І.П. Сидоренко