У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мартинюка В.І.,
Карпенко С.О., Мостової Г.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Державного підприємства «Рахівське лісове дослідне господарство» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Державного підприємства «Рахівське лісове дослідне господарство» на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Рахівське лісове дослідне господарство» (далі - ДП «Рахівське лісове дослідне господарство») про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що працював на зазначеному підприємстві на посаді старшого майстра лісу Рахівського лісництва з 23 червня 2014 року. Наказом № 130-к від 02 жовтня 2014 року його було звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул, невихід на роботу 30 та 31 липня 2014 року, проте у згадані дати він викликався до СУ УМВС України у Закарпатській області для проведення слідчих та процесуальних дій по кримінальних провадженнях, що підтверджується повістками про виклик. Позивач вважав своє звільнення незаконним та просив поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 3 жовтня 2014 року по день поновлення на роботі.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 16 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Поновлено ОСОБА_6 на роботі на посаді старшого майстра лісу Рахівського лісництва ДП «Рахівське лісове дослідне господарство». Стягнуто з ДП «Рахівське лісове дослідне господарство» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 жовтня 2014 року до 17 лютого 2015 року у розмірі 14 223,40 грн з утриманням податку й інших обов'язкових платежів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ДП «Рахівське лісове дослідне господарство» просить рішення апеляційного суду скасувати повністю, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем позовних вимог, зокрема, відсутність останнього на роботі 30 та 31 липня 2014 року більше трьох годин протягом робочого дня з поважних причин.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що позивачем доведено факт його відсутності на робочому місці протягом робочого дня 30 та 31 липня 2014 року з поважних причин.

Проте з висновком апеляційного суду погодитись повністю не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що з 23 червня 2014 року ОСОБА_6 працював на посаді старшого майстра лісу Рахівського лісництва ДП «Рахівське лісове дослідне господарство» (а.с. 3).

Наказом ДП «Рахівське лісове дослідне господарство» №130-к від 02 жовтня 2014 року визначено для ОСОБА_6 робочі дні 30 та 31 липня 2014 року днями прогулів, звільнено останнього з 02 жовтня 2014 року за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 4). Зі змісту наказу вбачається, що старший майстер лісу Рахівського лісництва ОСОБА_6 був відсутній на роботі протягом двох днів, а саме, 30-31 липня 2014 року. В поясненні від 10 вересня 2014 року ОСОБА_6 свою відсутність на роботі мотивував поїздкою до м. Ужгороду, для надання показів згідно виклику-повістки, що надійшла йому попередньо. Однак, із слідчого управління УМВС України в Закарпатській області надійшов лист від 16 вересня 2014 року №7/3541, згідно якого ОСОБА_6 на вказаний час до органу досудового розслідування для проведення слідчих дій не з'явився.

Згідно відповіді №7/4709 від 04 грудня 2014 року, наданої начальником відділу СУ УМВС України в Закарпатській області Цільо В.В., у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0001026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №000358 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України на 10.00 годину до слідчого управління УМВС України в Закарпатській області для проведення слідчих та процесуальних дій викликався ОСОБА_6 Однак, гр. ОСОБА_6, ні 30, ні 31 липня 2014 року, у приміщенні адміністративної будівлі УМВС України в Закарпатській області не перебував. Слідчі та процесуальні дії за участю ОСОБА_6 не проводилися.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом в разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Із роз'яснень, викладених у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди, повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом всього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Частинами 2, 3 статті 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», що відповідно до статті 303 ЦПК апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (частина друга статті 208, частина перша статті 212, частина перша статті 304 ЦПК).

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, судове рішення теж не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, в порушення вимог ст. 303 ЦПК України вдався до переоцінки доказів, залишивши поза увагою фактичні обставини справи. Приймаючи до уваги докази надані позивачем до суду апеляційної інстанції на підтримку позовних вимог, зокрема, копії медичних документів (а.с. 104-107), довідку Рахівської районної лікарні №18/05-7 від 29 січня 2015 року, апеляційний суд зазначив, що позивач був відсутній на робочому місці 30 та 31 липня 2014 року з поважних причин, при цьому жодним чином не обґрунтувавши спростування інших доказів, які були предметом судового дослідження при розгляді справи судом першої інстанції. Так, надаючи оцінку наявним у справі доказам, які підтверджували факт відсутності позивача на робочому місці з поважних причин, апеляційний суд піддав критиці відповіді СУ УМВС України у Закарпатській області надані на відповідні запити суду (а.с. 81, 85, 91), взявши до уваги відповідь старшого слідчого СУ УМВС України у Закарпатській області Глеба І.М. (а.с. 50), надану на адвокатський запит представника позивача, зазначивши при цьому, що згідно положень ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий уповноважений здійснювати свої повноваження відповідно до вимог цього кодексу, та є самостійним у своїй процесуальній діяльності. Натомість поза увагою апеляційного суду залишилось те, що однією з підстав для звільнення відповідача з займаної посади стала відповідь старшого слідчого СУ УМВС України у Закарпатській області Глеба І.М. № 7/3541 від 16 вересня 2014 року (а.с. 23), зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_6 у вказаний час до органу досудового розслідування для проведення слідчих дій, не з'явився.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі. Судом першої інстанції було перевірено належним чином дотримання підстав та процедури звільнення відповідача на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме: перевірка поважності причин відсутності позивача на робочому місці, отримання згоди профспілкового комітету на його звільнення.

Установивши обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, правовідносини, що склалися між сторонами, оцінивши докази у їх сукупності за правилами ст. 212 ЦПК України, застосувавши відповідні встановленим правовідносинам норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов вірних висновків по суті спору.

У апеляційного суду були відсутні підстави для застосування положень передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 303 ЦПК України.

Відповідно до статті 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державного підприємства «Рахівське лісове дослідне господарство» задовольнити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року скасувати, а рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 16 грудня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова