АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Оніщука М.І.,

при секретарі Івченко О.М.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору, -

УСТАНОВИЛА:

В березні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ "Укрсоцбанк" про визнання недійсним кредитного договору № 45-к від 24 грудня 2004 року. Позов обґрунтовано тим, що у кредитному договорі не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, відповідачем не надавався позивачу окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача і на даний час такий документ відсутній. Оскільки відповідач не надав їй, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, вважає, що цим було порушено вимоги чинного законодавства. На думку позивача, умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Оскільки положення договору про споживчий кредит є несправедливими, позивач просить визнати кредитний договір № 45-к від 24 грудня 2004 року недійсним.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання недійсним кредитного договору - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Унікальний номер справи: 752/4016/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7575/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Вважає, що ухвалюючи рішення, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема те, що не доведено інформування Банком про орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладенням Кредитного договору.

Зазначає, що відмовляючи у визнанні Кредитного договору недійсним, суд посилався на відповідність його змісту вимогам ст. 11 Закону У країни «Про захист прав споживачів», оскільки цей договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, що, на переконання суду, свідчить про погодження сторонами усіх істотних умов. В той же час, суд не взяв до уваги вимоги ч. 4 ст. 11 вказаного Закону, відповідно до яких в кредитному договорі обов'язково має зазначатися ще й детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, та не з'ясував, чи наявний такий детальний розпис в оскаржуваному Кредитному договорі.

Апелянт вказує, що у позовній заяві зверталася особлива увага на ту обставину, що детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача в оскаржуваному Кредитному договорі відсутній.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 грудня 2004 року між ОСОБА_3 та Акціонерно- комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є ПАТ "Укрсоцбанк", був укладений договір кредиту № 45-к, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 27 000 доларів США зі сплатою 15% річних за перший рік, подальший розмір процентів за користування кредитом підлягає щорічному перегляду, згідно з умовами п. 2.6 цього Договору, та наступним порядком погашення суми основної заборгованості до 15-го числа кожного місяця, згідно графіка вказаного в п.п. 1.1.1. строком до 23 грудня 2011 року.

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Умовами ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

У силу ст..6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України сторонами договору було досягнуто згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчить підписи на договорі кредиту.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою га шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Звертаючись до суду із позовом, позивач ставив питання про визнання недійсним кредитного договору, оскільки відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору. Також позивач зазначає про несправедливість умов кредитного договору.

Такі посилання позивача не ґрунтуються на законі, спростовуються умовами договору та наданими відповідачем доказами.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що e пунктах 1.1., 1.2., 1.З., 1.4., 1.6., 3.3.4. кредитного договору визначена сума, яку позичальник повинен повернути банку, сума кредиту, строк кредитування, процентна ставка за користування кредитом, комісія за відкриття позичкового рахунку, щомісячн комісія за обслуговування кредиту, комісія за аналіз ліквідності забезпечення та передбачено, що погашення кредиту здійснюється щомісячно, один раз на місяць, не пізніше 15-го числа місяця наступного за місяцем користування кредитом (окрім останнього місяця користування кредитом) та в день закінчення строку на який надано кредит.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зі змісту кредитного договору від 24 грудня 2004 року вбачається, що він відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Сторони погодили та визначили усі істотні умови, додержано його письмової форми, а підписанням договору, без будь-яких застережень чи незгоди з його умовами, сторони підтвердили відповідність волевиявлення їхній внутрішній волі, й позивач погодився на отримання у кредит коштів на умовах, що визначені договором.

Також враховано судом першої інстанції, що відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець (послуг) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути замінено або визнано недійсним, або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Разом з тим, в разі не згоди з умовами кредитного договору позивач міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Як встановлено судом першої інстанції, таким правом позивач не скористався, а тому, відповідно, погодився зі всіма його умовами, про що також свідчить часткове виконання договору.

Вбачається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству.

Отримання позивачем грошових коштів у сумі 27 000 доларів США в судовому засіданні позивачем не оспорювався.

Відповідно до статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Оспорюваний договір підписаний повноважними особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також ці умови були узгоджені сторонами, що підтверджується погодженням позивача та відповідачів на укладення такого договору, шляхом його підписання. Позивач та його представник не навели достатніх правових підстав, необхідних для обґрунтування своєї позиці, а висловили лише певні припущення та свою суб'єктивну думку, тому посилання позивача на порушення його прав як споживача банківських послуг в розрізі статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не заслуговують на увагу.

З огляду на фактичні обставини справи, вірним є висновок суду першої інстанції, що в задвооленні позову слід відмовити.

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони повторюють вимоги позовної заяви, є необґрунтовані та не доведені належними доказами, та крім того, судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини справи.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: