Справа № 712/2-1376/2011
У Х В А Л А

01 липня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області

в складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 29 квітня 2015 року про скасування заходів забезпечення позову в справі за заявою ОСОБА_2 від імені якого діє представник в особі ОСОБА_3 щодо скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 19.04.2010 року за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про розірвання договору підряду, відшкодування збитків у солідарному порядку, і відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання договору підряду, відшкодування збитків, стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 29 квітня 2015 року заяву ОСОБА_2 від імені якого діє представник в особі ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову, задоволено.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову. Як на підставу своїх вимог посилається на те, що ухвала суду постановлена в порушення вимог норм процесуального законодавства, а тому вважає її незаконною.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 заперечив щодо вимог апеляційної скарги та просив відхилити таку.

Апелянтка в судове засідання апеляційної інстанції не зявилася, але подала заяву про відкладення розгляду справи на інший термін.

Оскільки неявка апелянтки в судове засідання не являється перешкодою для розгляду скарги. А тому, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в її відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка бере участь в справі, розглянувши й дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що дана скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 154 ЦПК України, заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. А ч. 6 ст. 154 ЦПК України передбачає, що суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Та пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову розяснено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважуючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих, чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Скасовуючи заходи забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.11.2014 року, яке ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 04.03.2015 року залишено без змін у справі 712/1376/11 по якій було вжито заходи забезпечення позову, суд першої інстанції первісний позов ОСОБА_5 задоволив частково. А саме, задоволено позовні вимоги тільки в частині відповідача ОСОБА_4, а в частині відповідача ОСОБА_2, відмовлено. Виходячи із цього, суд першої інстанції вважав, що вжиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 19.04.2010 року заходи забезпечення позову і в частині майна ОСОБА_2, шляхом накладення арешту, підлягають скасуванню, так-як змінилась обставина, що зумовила його застосування.

Проте такий висновок суду першої інстанції є частково передчасним, в частині певного нерухомого й рухомого майна.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.11.2014 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 161515,99 гривень у рахунок відшкодування завданих збитків. Доказів того, що ОСОБА_4 повністю виконала дане рішення суду, матеріали справи не містять, і це підтверджується також змістом апеляційної скарги.

Як пояснив суду представник ОСОБА_3, відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_2, являлись подружжям. А звідси, майно на яке накладено арешт набуте подружжям у шлюбі.

За загальними правилами ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. А ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування й розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Той факт, що будинок № 1 по вул. Туринській (вул. Леніна) у с. Туря Пасіка, Перечинського району; 1/2 частина будинку № 2, що на пл. Народній, (пл. Леніна) у м. Перечин та транспортні засоби зареєстровані за ОСОБА_2 не являється підставою для тверджень, що ОСОБА_4 не належить частка в цьому майні, яке є обєктом права спільної сумісної власності. А питання визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування таким майном між подружжям не вирішувалось. А звідси, дане майно належить як ОСОБА_2, так і ОСОБА_4 в ідеальних частках, які є рівними до їх визначення та виділу в натурі або встановлення порядку користування таким майном.

ОСОБА_2 не надав суду належних доказів того, що зазначене майно на яке накладено арешт є його особистою приватною власністю, виходячи з вимог ст. 57 СК України.

За цих обставин, колегія суддів, зазначає, що заходи забезпечення позову вжиті стосовно будинку № 1 по вул. Туринській (вул. Леніна) у с. Туря Пасіка, Перечинського району; 1/2 частини будинку № 2, що на пл. Народній, (пл. Леніна) у м. Перечин та транспортних засобів, які є спільною сумісною власністю подружжя не можуть бути скасовані до виконання рішення суду першої інстанції боржником.

Та разом із цим дане твердження не стосується земельної ділянки площею 1,8961 га. (для ведення особистого селянського виробництва), та земельної ділянки площею 1,1039 га. (для ведення особистого селянського виробництва), які знаходяться за адресою: Закарпатська обл., Перечинський р-н, с. Туря Пасіка, та на праві власності на землю належать ОСОБА_2.

Виходячи з розяснень, які містяться в пункті 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ зі змінами й доповненнями від 19.03.2010 року № 2, згідно положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Зазначене вказує на те, що заява ОСОБА_2 від імені якого діє представник в особі ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову, підлягає частковому задоволенню, тільки в межах нерухомого майна, яким являються вище зазначені земельні ділянки у відповідних розмірах.

Задовольняючи заяву, ОСОБА_2 від імені якого діє представник в особі ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову в цілому, суд першої інстанції не врахував наведеного вище, що призвело до постановлення ухвали суду, яка не відповідає обставинам справи та вимогам норм матеріального й процесуального права. А це у свою чергу є підставою для зміни ухвали суду з постановленням нової ухвали із цього питання, так-як судом першої інстанції помилково скасовано заходи забезпечення позову стосовно всього нерухомого й рухомого майна.

Оскільки, судом першої інстанції постановлено ухвалу, яка суперечить вимогам норм процесуального законодавства, та на підставі норм п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України це є підставою для зміни ухвали суду й постановлення іншої ухвали із цього питання про часткове задоволення заяви стосовно скасування заходів забезпечення позову. У звязку із цим, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 154, 307, 312, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити частково.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 29 квітня 2015 року про скасування заходів забезпечення позову, змінити, постановивши нову ухвалу із цього питання.

Заяву ОСОБА_2 від імені якого діє представник в особі ОСОБА_3 щодо скасування заходів забезпечення позову, задоволити частково.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 19.04.2010 року відносно ОСОБА_4 й ОСОБА_2 щодо накладення арешту на нерухоме майно, скасувати в частині:

- земельної ділянки площею 1,8961 га. (для ведення особистого селянського виробництва), яка знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Перечинський р-н, с. Туря Пасіка, право власності на яку, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК № 003342, зареєстрованого за №031 від 21.11.2006 р. зареєстровано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1);

- земельної ділянки площею 1,1039 га. (для ведення особистого селянського виробництва), яка знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Перечинський р-н, с. Туря Пасіка, право власності на яку, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК № 003341, зареєстрованого за №032 від 21.11.2006 р., зареєстровано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

У решті, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 19.04.2010 року про забезпечення позову, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий : ________________________

Судді : ________________________

________________________