УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,

Наумчука М.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», ОСОБА_6 про визнання права власності, визнання договорів частково недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»), ОСОБА_6 про визнання права власності, визнання договорів частково недійсними.

На обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що з 03 серпня 1974 року по 04 лютого 1997 рік перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 під час якого сторонами було набуто нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1.

Також зазначала про те, що з 2012 року колишній чоловік та донька почали умовляти її надати згоду на передачу в іпотеку половину спірного будинку та вказали, що така згода матиме формальний характер і жодних юридичних наслідків для неї не буде, після чого 27 грудня 2012 року вона підписала заяву, в якій не заперечує щодо укладення ОСОБА_5 із ПАТ «Державний ощадний банк України» договору іпотеки з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_8 за кредитним договором від 27 грудня 2012 року.

Крім того, зазначала, що 02 липня 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» було відступлено право вимоги за згаданим іпотечним договором ОСОБА_9, який 09 вересня 2014 року з іпотекодавцем уклав договір про задоволення вимог іпотекодержателя за умовами якого ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що частина спірного будинку належить їй на праві власності, під час дачі згоди на укладення договору іпотеки її було введено в оману, позивачка, уточнивши позовні вимоги, просила визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку № АДРЕСА_1, визнати іпотечний договір від 27 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ «Державний ощадний банк України», договір про відступлення права вимоги від 02 липня 2014 року, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_6 і договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 09 вересня 2014 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 недійсними щодо належної їй 1/2 частки вказаного житлового будинку.

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком № АДРЕСА_1, посилаючись на те, що згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 09 вересня 2014 року він є власником вказаного житлового приміщення, а ОСОБА_4 перешкоджає користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2015 року, первісний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1. Визнано договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 09 вересня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в частині передачі у власність ОСОБА_6 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, загальною площею 101,8 кв. м та житловою площею 65,7 кв., що розташований по АДРЕСА_1 недійсним, а в решті вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 понесені нею судові витрати по 915 грн з кожного та в дохід держави по 634 грн 33 коп. судового збору з кожного. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що спірний будинок є спільною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5, де їх частки є рівними; оскільки договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладено без згоди ОСОБА_4 як співвласника 1/2 частки предмета іпотеки, тому в цій частині вказаний правочин підлягає визнанню недійсним; так як позивачка є співвласником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, тому вона має право володіти та користуватися належним їй майном.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається із касаційної скарги та доданих до неї документів, на момент розгляду справи судом першої інстанції, а саме 24 жовтня 2014 року ОСОБА_7 став власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, придбавши його у ОСОБА_6

Тобто, до ухвалення рішення спірне нерухоме майно вибуло із власності відповідача, тому місцевим судом вирішено питання за первісним позовом про права та обов'язки дійсного власника житла, який участі в справі не брав та за зустрічним позовом особи, яка взагалі не мала права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном, оскільки не була власником цього майна.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи 27 грудня 2012 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_8 за укладеним із ПАТ «Державний ощадний банк України» кредитним договором від 27 грудня 2012 року.

02 липня 2014 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_6 були укладені договори про відступлення права вимоги, за якими банк відступив ОСОБА_6 право вимоги за укладеним 27 грудня 2012 року із ОСОБА_8 кредитним договором та укладеним із ОСОБА_5 іпотечним договором від 27 грудня 2012 року.

09 вересня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно із яким до останнього перейшло право власності на спірне нерухоме майно.

Відповідно до заяви від 27 грудня 2012 року, ОСОБА_4 надала згоду на передачу вказаного житлового будинку в іпотеку.

Також із змісту згаданої заяви вбачається, що позивачка не заперечує проти того, щоб умови договору іпотеки визначалися ОСОБА_5 на його власний розсуд.

Розділом 6 іпотечного договору визначено порядок звернення на предмет іпотеки.

Зокрема, п. 6.2 встановлено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі у відповідності до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п. 6.6 цього договору.

Пунктом 6.6 визначено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку позасудового врегулювання, а саме: за цим договором іпотекодержатель має право від свого імені набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань на підставі укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Таким чином, укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а не розпорядження майном та надавши згоду на передачу ОСОБА_5 в іпотеку належного їй майна і право визначати йому самостійно умови такого забезпечення, позивачка, тим самим, погодилася й на те, що на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, в тому числі, й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб, що не потребує додаткового погодження ОСОБА_4, оскільки законодавством не передбачено права осіб, які не були стороною іпотечного договору, а лише погодилися на передачу в іпотеку належного їм майна, на обов'язкове надання згоди при застосуванні того чи іншого встановленого Законом України «Про іпотеку» способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак, вирішуючи спір, суди на вказані норми права та умови іпотечного договору також уваги не звернули, в зв'язку із чим, дійшли помилкового висновку про те, що на укладення договору про відступлення права вимоги від 02 липня 2014 року необхідна згода позивачки.

За таких обставин судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2009_11_17/pravo1/T041618.html?pravo=1> підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до місцевого суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
В.І. Мартинюк
М.І. Наумчук
О.М. Ситнік