УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Кафідової О.В., Нагорняка В.А.,Леванчука А.О., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору від 02 листопада 2006 року ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 10 тис. грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В порушення умов кредитного договору позичальник свої зобов'язання належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 21 травня 2013 року заборгованість за кредитним договором становить 34 142,86 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 11 404,94 грн заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційних скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення, зазначені у частинах першій і другій цієї статті, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

У ч. 4 ст. 338 ЦПК України визначено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій з передачею справи на новий розгляд, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 04 червня 2014 року вказала на необхідність судам встановити строки повернення коштів за кредитним договором щодо кожного чергового платежу та дату здійснення відповідачем останнього платежу, а також період нарахування заявлених до стягнення сум.

Однак вказані висновки судами у повній мірі при новому розгляді справи враховані не були.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків якого заявлено відповідачем.

Частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд вказав, що з урахуванням вчинення відповідачем дії, яка свідчить про переривання строку позовної давності, вимоги банку про стягнення процентів за користування кредитними коштами підлягають задоволенню, разом з тим ухвалив рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення пені, оскільки цивільним законом щодо цих вимог передбачений спеціальний строк позовної давності.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 02 листопада 2006 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір № IFVWSE00001345, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 10 тис. грн, а відповідач зобов'язався повернути кошти в обумовлені сторонами кредитного договору строки, а саме до 02 жовтня 2009 року, зі сплатою 24 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позивач повністю виконав свої зобов'язання перед відповідачем щодо надання кредиту, при цьому відповідач ухиляється від виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, у результаті чого станом на 25 травня 2013 року заборгованість перед банком склала 34 142,86 грн, з яких: заборгованість за процентами за користування кредитом - 11 404,94 грн, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором - 21 387,92 грн.

Умовами вказаного договору передбачено нарахування процентів за користування кредитними коштами у розмірі 24 % річних, крім того, відповідно до п. 4.2 цього договору при порушенні позичальником зобов'язань з погашення кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 8,30 % на місяць, нараховані на суму непогашеної у строк заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 6.1 договору від 02 листопада 2006 року № IFVWSE00001345 строк дії договору встановлюється з дати його укладення до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором.

Пунктами 1.1, 1.2 кредитного договору на позичальника покладено зобовʼязання повернути кредит в строки та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 02 жовтня 2009 року.

Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовʼязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовʼязання, яке виникло на підставі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобовʼязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України <nau://ukr/435-15|st254> спливає у відповідне число останнього місяця строку.

За умовами договору, що є предметом дослідження, такий строк визначено з 15 по 20 число кожного місяця.

Відповідно до ст. 256 ЦК України <nau://ukr/435-15|st256> позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У зобовʼязаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предʼявити вимогу про виконання зобовʼязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовʼязання, які деталізують обовʼязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовʼязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту та процентів за користування кредитом повинно здійснюватись позичальником частинами відповідно до графіка платежу, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовʼязань, а саме з 20 числа кожного місяця.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 11 лютого 2015 року № 6-240цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Оскільки відповідачем зроблена заява про застосування позовної давності, а позивачем заявлено про її переривання шляхом визнання відповідачем боргу, слід виходити з наступного.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовʼязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З урахуванням вказаної норми п. 1.2 кредитно-заставного договору, яким встановлено самостійні зобовʼязання щодо сплати чергових (ануітентних) платежів з 15 по 20 число кожного місяця відповідно до узгодженого сторонами графіка, апеляційний суд не врахував, що визнання боргу має правове значення лише у разі вчинення відповідних дій у межах строку позовної давності. Так, у справі, що переглядається, перебіг позовної давності починається заново лише до тих зобов'язань (не раніше 20 серпня 2008 року), позовна давність щодо яких не закінчилась на момент переривання її перебігу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові щодо стягнення решти чергових платежів, обов'язок зі сплати яких виник за три роки до переривання перебігу позовної давності (ч. 4 ст. 267 ЦК України <nau://ukr/435-15|st267>).

Апеляційний суд, розглядаючи справу, встановив лише, що станом на 25 травня 2013 року у відповідача є заборгованість перед банком у сумі 11 404,94 грн - процентів за користування кредитом, які залишились несплаченими на момент погашення тіла кредиту у вересні 2011 року. При цьому апеляційним судом не виконані вказівки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі від 04 червня 2014 року, щодо необхідності встановлення періоду, за який нараховано заборгованість, що унеможливлює перевірку правильності вирішення спору про застосування строку позовної давності.

Крім того, поза увагою колегії суддів залишилось те, що нарахування відсотків у вересні 2011 року за користування кредитом поза строком дії кредитного договору (по жовтень 2009 року) законом не передбачено, у зв'язку з чим невиконання відповідачем грошового зобовʼязання перед банком після закінчення дії договору дає підстави для застосування до боржника, що прострочив виконання такого зобовʼязання, негативних наслідків, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не продовження нарахування відсотків за користування кредитними коштами, проте такі вимоги у позові позивач не заявляв.

Крім того, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення пені за період з 11 березня 2009 року до 19 лютого 2013 року внаслідок невірного застосування ст. 258 ЦК України.

Так, за правилами ст. 549 ЦК України <nau://ukr/435-15|st549> неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовʼязання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовʼязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється за кожен день (місяць), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України <nau://ukr/435-15|st258> дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Така сама правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року та від 19 листопада 2014 року (справи № 6-116цс13, 6-160цс14).

Разом з тим ст. 266 ЦК України <nau://ukr/435-15|st266> передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

За таких обставин не підлягають включенню для обрахування пені прострочені платежі, які мали місце поза межами позовної давності, до основної вимоги, що апеляційним судом не встановлено та не може бути перевірено у касаційному провадженні.

Апеляційний суд у порушення вимог статей 214, 303, 315 ЦПК України зазначене не врахував, не визначився з початком перебігу позовної давності в частині кожного чергового платежу та дійшов передчасного висновку про те, що заявлена до стягнення заборгованість за процентами за користування кредитом підлягає стягненню у повному розмірі, та не обґрунтував підстави відмови у стягненні нарахованої пені.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: О.В. Кафідова
А.О. Леванчук
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана