Справа № 161/1235/15-ц Провадження № 22-ц/773/1554/15 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В.Ф.
Категорія: 2 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І. ,

суддів - Стрільчука В.А., Бовчалюк З.А.,

при секретарі - Концевич Я.О.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

пр-ка позивача - ОСОБА_2,

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

пр-ка відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 до Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визнання недійсними розпорядження та свідоцтва про право власності на житло за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3, поданою від його імені представником ОСОБА_6 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

29.01.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_8, який мотивує тим, що 27.01.2015 року йому стало відомо про приватизацію квартири АДРЕСА_1 без включення до кола осіб, які мають право на приватизацію його неповнолітньої дочки ОСОБА_7, яка постійно проживає у цій квартирі.

Оскільки розпорядженням відділу реєстру житлового фонду Департаменту ЖКГ Луцької міської ради від 22.08.2013 року № 1308-р, на підставі якого передано у приватну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначену квартиру із подальшою видачею 22.08.2013 року свідоцтва про право власності на цю квартиру порушено право неповнолітньої ОСОБА_7 на житло, позивач просив визнати недійсними зазначене розпорядження відділу реєстру житлового фонду Департаменту ЖКГ Луцької міської ради від 22.08.2013 року № 1308-р та свідоцтво про право власності на це житло від 22.08.2013 року.

Ухвалами Луцького міськрайонного суду від 16.06.2015 року та від 23.06.2015 року до участі у справі як третю особу було залучено Службу у справах дітей Луцької міської ради та як відповідача - ОСОБА_5.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 08 вересня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним розпорядження Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради «Про приватизацію державного житлового фонду» від 22 серпня 2013 року № 1308-р та свідоцтво про право власності на житло від 22 серпня 2013 року на квартиру АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про відмову в позові.

В апеляційному суді відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1, його представник ОСОБА_2 та відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 апеляційну скаргу заперечили та просять її відхилити.

Відповідач - Відділ реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради та третя особа - Служба у справах дітей Луцької міської ради, будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, своїх представників у судове засідання не направили.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду в частині задоволення позову повністю та визнання недійсним розпорядження Відділу реєстру житлового фонду - підлягає зміні з наступних підстав.

Право на приватизацію квартири, що належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду зазначеним органом у строк, передбачений чинним законодавством.

Згідно ч.ч.2, 3 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Із матеріалів справи вбачається, що розпорядженням відділу реєстру житлового фонду Департаменту ЖКГ Луцької міської ради від 22.08.2013 № 1308-р «Про приватизацію державного житлового фонду» передано у спільну часткову власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та видано на його підставі свідоцтво про право власності на цю квартиру від 22.08.2013 (а.с.5, 6).

Зазначене розпорядження прийняте по заяві ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 01.02.2013 року про передачу їм у спільну часткову власність спірної квартири (а.с.20).

Покликання представника відповідача - Відділу реєстру житлового фонду Департаменту ЖКГ Луцької міської ради у запереченні на позов на ту обставину, що розпорядження прийняте на підставі заяви від 24.07.2013 року - не заслуговують на увагу, оскільки заява про приватизацію квартири датована 01.02.2015 року і цього ж числа засвідчені підписи заявників. А 24.07.2013 року заявники дали лише свою згоду на використання їх персональних даних.

Враховуючи наведене, а також вимоги ч.3 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" Відділ реєстру житлового фонду Департаменту ЖКГ Луцької міської ради незаконно прийняв розпорядження 22.08.2013 року щодо приватизації спірної квартири на підставі заяви від 01.02.2013 року, у зв'язку з чим зазначене розпорядження слід визнати не недійсним, як про це заявив позивач, а незаконним, у зв'язку з чим позов при таких обставинах підлягає до задоволення частково.

Щодо інших встановлених судом обставин суд першої інстанції дав вірну оцінку і дійшов вірного висновку про недійсність свідоцтва про право власності на спірне житло.

За змістом ч.2 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі.

ОСОБА_7, як станом на 01.02.2013 року, 22.08.2013 року, так і на даний час являється неповнолітньою.

Із копії особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_7, 1998 року народження була зареєстрована у цій квартирі з 17.11.2004 року і знята з реєстрації 23.01.2013 року, тобто за 7 днів до подання заяви повнолітніми ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про приватизацію цієї квартири. При цьому ОСОБА_3 зареєструвався у цій квартирі лише за 1 день до подання такої заяви - 30.01.2013 року (а.с.48).

Згідно ч.ч.1, 2 ст.29 ЦК України (в редакції станом на січень 2013 року) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи (а.с.51), що неповнолітня ОСОБА_7 особисто будь-яких заяв до органів реєстрації щодо зняття її з реєстрації за місцем свого постійного проживання АДРЕСА_1 - не подавала.

Апелянт не довів, що існували встановлені законом обмеження, які надавали будь-кому з батьків право за їх заявою на зняття з реєстрації неповнолітньої, яка досягла чотирнадцяти років з місця її постійного проживання.

Судом вірно встановлено, що неповнолітня ОСОБА_7 постійно проживала у спірній квартирі, навіть після незаконного зняття її з реєстрації у цій квартирі.

Зазначена обставина стверджується показами допитаних у якості свідків позивача ОСОБА_1 та відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5, а також довідкою Комунального закладу «Луцька загальноосвітня школа 1-Ш ступенів № 23 Луцької міської ради», з якої вбачається, що 9 класів неповнолітня закінчила у 2013 році і в період навчання проживала за спірною адресою (а.с.29).

Крім того, в суді апеляційної інстанції свідок апелянтів ОСОБА_9 підтвердила, що до закінчення навчання у школі ОСОБА_7 проживала у бабусі ОСОБА_4.

Судом встановлено, що неповнолітня ОСОБА_7, будучи 23.01.2013 року знятою з реєстрації у спірній квартирі, фактично ніде до приватизації квартири зареєстрованою не була, оскільки її батьки також ніде зареєстрованими не були.

Зазначену обставину апелянт не спростував.

Відповідно до ст.ст.64, 65 Житлового кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналогічні положення закріплені і в частині 1 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 не набула права користування житловою площею в спірній квартирі на час приватизації не заслуговують на увагу, оскільки судом встановлено, що на час приватизації спірне житло було її постійним місцем проживання, а реєстрація місця проживання чи місця перебування є юридичною процедурою обліку фізичних осіб за обраним ними місцем проживання, наявність або відсутність якої не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених законами, або підставою для їх обмеження. То ж виходячи із положень частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію мала особа, яка постійно проживали в цій квартирі.

Також судом першої інстанції правомірно враховано ті обставини, що у даному випадку, в порушення вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації в спірній квартирі неповнолітньої ОСОБА_7 було проведено без згоди батька, який є одним із законних представників неповнолітньої.

Пунктом 3.2 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 року N 1077 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 року за N 2109/22421 передбачено, що особа, яка досягла 14-річного віку подає заяву про зняття з реєстрації місця проживання особисто.

Як встановлено судом першої інстанції таку заяву ОСОБА_7 особисто не подавала, хоча на момент подання такої заяви її матір'ю їй виповнилося 14 років (а.с.3, 51).

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що діями кожного з відповідачів допущено порушення житлових прав неповнолітньої ОСОБА_7 на користування спірною квартирою, яка є її постійним місцем проживання, а тому таке порушене право підлягає захисту.

Разом з тим, відповідно до п.10 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту прав та інтересів є визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування.

Однак, суд першої інстанції в порушення норм матеріального права у своєму рішенні помилково визнав недійсним розпорядження органу приватизації, хоча за змістом п.10 ч.2 ст.16 ЦК України таке розпорядження має визнаватися незаконним, не дивлячись на заявлені позовні вимоги. Тому рішення в означеній частині на підставі ст.309 ЦПК України слід змінити та відповідно позов задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3, подану від його імені представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 08 вересня 2015 року в даній справі в частині задоволення позову повністю та визнання недійсним розпорядження Відділу реєстру житлового фонду змінити.

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним розпорядження Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради «Про приватизацію державного житлового фонду» від 22 серпня 2013 року № 1308-р.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді