22-ц/775/617/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції Кулик С.В.
Доповідач Гаврилова Г.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів Бугрим Л.М., Принцевської В.П.

при секретарі - Меляник К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину від 13/100 частин житлового будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2012 року позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на ? частину від 13/100 будинку АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що в 1975 році, вона уклала шлюб з ОСОБА_4 Від даного шлюбу мають доньку ОСОБА_2 02 березня 1989 року вони з чоловіком за сумісні кошти придбали у власність 13/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_1.

29 березня 1989 року шлюб між подружжям було розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу відділу реєстрації актів громадянського стану Жовтневого РВК м. Маріуполя 8 лютого 1990 року зроблено відповідний запис.ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер, а та їх донька - ОСОБА_2 та батько померлого ОСОБА_5 звернулись до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Оскільки до складу спадщини входить і спільний будинок подружжя, що зачіплює її інтереси, просила з урахуванням уточнених вимог визнати за нею право власності на ? частку від 13/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1, що фактично становить 0,065 частки від даної будівлі.

Справа неодноразово розглядалась судами різних інстанції.

Останнім рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2014 року ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов . В обґрунтування апеляції зазначає, що 13/100 часток жилого будинку АДРЕСА_1 було придбано позивачем та ОСОБА_4 за сумісні кошти, які вони збирали протягом кількох років та в період шлюбу, який було розірвано згідно до свідоцтва про розірвання шлюбу 08.02.1990 року. Отже, посилання суду на те, що передумовою для визнання за нею права власності на жилий будинок є визначення спірного майна сумісною власністю подружжя, не ґрунтується на законі, оскільки дане майно набуте під час шлюбу. До того, ж як на момент придбання нерухомого майна, так і після розірвання шлюбу до літа 1990 року подружжя проживали разом, були зареєстровані за однією адресою та виховували спільну дитину.

Позивачка та відповідачка ОСОБА_2, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з'явились, надали клопотання про слухання справи за їх відсутність. ( а.с. 49, 51,53-54)

Заслухавши суддю - доповідача, представника ОСОБА_1- ОСОБА_6, який просив задовольнити апеляційну скаргу, заперечення відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7, які просили судове рішення залишити без змін, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд виходив із того, що позивачка ставила питання про визнання за нею права власності на 1/2 частку від 13/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 без вимоги про визнання спірної частини будинку спільною сумісною власністю подружжя, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідач у свою чергу оспорює факт придбання спірної частини будинку за сумісні кошти між ОСОБА_4 та позивачкою.

Судова колегія не погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 березня 1989 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу відділу реєстрації актів громадянського стану Жовтневого РВК м. Маріуполя 8 лютого 1990 року зроблено запис № 120.

2 березня 1989 року, тобто під час шлюбу, ОСОБА_4 на підставі письмового договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори та зареєстрованого 14 березня 1989 року Маріупольським бюро технічної інвентаризації, придбав у власність 13/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.( а.с. 98-99 том1)

Згідно з свідоцтвом про смерть від 10 березня 2012 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно заповіту від 03.09.2013 року, ОСОБА_5, заповів все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось ОСОБА_3 (а.с. 115 том1).

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), чинного на час придбання спірної частини квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Також аналогічне правове положення закріплене в ст. 60 СК України.

Отже, указаною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного за час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Відповідно до частини 2 статті 28 КпШС України суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Позовних вимог про визнання майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них заявлено не було.

Відмовляючи у задоволені позову, суд також послався на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 20.03.1989 року , яким було розірвало шлюб між подружжям ОСОБА_5 , та встановлено, що подружні відносини між сторонами припинились з 1986 року. Враховуючи наведене, суд першої інстанції , пославшись на ч. 2 ст. 28 КпШС України, дійшов висновку, що в у цьому разі позивачка та ОСОБА_4 не вели сумісне господарство та не могли придбати за сумісні кошти спірне майно.

Разом з цим, рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 березня 1989 року, на яке послався суд, встановлено лише те, що подружні стосунки між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були припинені в 1986 році й не встановлено, що з 1986 року вони проживали окремо.( а.с. 21)

Позивачка у свою чергу пояснювала, що до липня 1990 року проживала з ОСОБА_4 однією сім'єю, та вони до цього часу були обидва зареєстровані в належній їй квартирі. Останній факт не заперечувався як відповідачем ОСОБА_3 так і його представником.

Крім того, відповідно до статті 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану, що було здійснено 08.02.1990 року.( а.с. 9 том1)

Таким чином, судом не було встановлено, що спірна частина житлового будинку була придбана під час роздільного проживання подружжя ОСОБА_3, та є власністю ОСОБА_4

За таких обставин, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з ухваленням нового рішення .

Позивачка просила визнати за нею ? частку від 13/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1, що становить 0,065 частки вказаної будівлі.

Визначаючи частку будинку, належній позивачці, судова колегія виходить з того, що ця частка має бути визначена у звичайній дробі, яка є точним дробовим числом, та становить 13/200 частки від спірної будівлі, а не в десяткових дробах ( 0,065), яка є приблизним числом.

Відповідно, частка будинку АДРЕСА_1, що належить померлому ОСОБА_4, становить 13/200 від даного домоволодіння.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 жовтня 2014 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на жилий будинок - задовольнити частково.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на 13/200 частки домоволодіння АДРЕСА_1

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді