Справа № 202/524/15-ц
Провадження № 2/0202/1749/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 липня 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Фісун К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3,про усунення від права на спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування за законом.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2015 року в якості третьої особи, яка не заявляє вимоги на предмет спору було залучено приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3.

В обґрунтування поданої заяви позивачем зазначено, що 19 червня 2014 року помер ОСОБА_4, який є рідним батьком ОСОБА_1. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на ? частину квартири АДРЕСА_1. За життя ОСОБА_4 заповіту не складав. У ОСОБА_4 окрім позивачки є донька від першого шлюбу - ОСОБА_2, відповідачка по справі, яка на теперішній час також є спадкоємцем першої черги за законом. Стверджує, що відповідач ніколи з ними не проживала, батько не спілкувався з нею. З 08.04.2013 року він знаходився на амбулаторному лікуванні у лікаря-терапевта.21.03.2014 року ОСОБА_4 було поставлено діагноз - рак простати ІІІ стадії. Незважаючи на усі зусилля, затрачені чисельні кошти на лікування, хіміотерапію, гормональну терапію, 19.06.2014 року, лікарями було констатовано смерть ОСОБА_4 Беручи до уваги важкість захворювання та виражений больовий синдром, батько не був здатний до самообслуговування та потребував постійної сторонньої допомоги. Таку сторонню допомогу за можливості позивач надавала. Не зважаючи на стан здоровя відповідач з ОСОБА_4 не відновили відносини. Стверджує, що відповідач під час тяжкої хвороби її батька ОСОБА_4, який перебував в безпорадному стані, мала можливість, але свідомо ухилялась від надання йому будь-якої допомоги. Просила суд усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, який помер 19 червня 2014 року.

В судовому засіданні позивач та його представник, підтримали викладені в позовній заяві обставини та вимоги, та просили суд їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач та його представник, заперечували щодо задоволення позовної заяви в повному обсязі, та подали письмові заперечення. Наголошували, що посилання позивача на той факт, що відповідач тривалий час ухилялась від надання допомоги ОСОБА_4 безпідставні, та жодним доказом не підтверджені. Стверджували, що відповідач підтримувала родинні відносини із спадкодавцем, та не переставала з ним спілкуватись. Спілкування не було дуже частим, оскільки батько відповідачки розлучився з її матірю, та створив нову сімю, та від нового шлюбу народилася ОСОБА_1, друга дружина батька ОСОБА_5 заперечувала проти його спілкування з ОСОБА_2 Відповідач не була присутня на похованні ОСОБА_4, але тільки тому, що позивач знаючи про її існування не повідомила про цей факт.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та його представника, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 29.12.2008 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно до розпорядження №3/778-08 ОСОБА_4 і ОСОБА_6 належить на праві спільної часткової власності квартира №34 б. 69 по вул. Холодильній в м. Дніпропетровську ( а.с.13).

Згідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22626357 від 30.04.2009 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_4 - 1/2 частка та ОСОБА_6 -1/2 частка (а. с.14).

ОСОБА_1 до одруження «Васильцова» є дочкою ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження ( а.с. 9,10).

ОСОБА_2 до одруження «Васильцова» є дочкою ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження ( а.с.37-38,38 зв.).

Згідно до Свідоцтва про смерть, виданого Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, виданого 20 червня 2014 року ОСОБА_4 помер 19.06.2014 року, актовий запис 1047 ( а.с.15).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України.

Відповідно до спадкової справи №28/2014, заведеної 02.09.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, після смерті ОСОБА_4, який помер 19.06.2014 року, з заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса звернулася донька ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Згідно спадкової справи свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не видавалося.

Відповідно з випискою із амбулаторної картки хворого ОСОБА_4 (а.с. 17), останній знаходився на амбулаторному лікуванні у лікаря терапевта АОПСМ №10 з 08 квітня 2013 року по 17.04.2013 року, гострий бронхіт. З 15.10.2013 року по 25.10.2013 року проходив лікування в умовах денного стаціонару з діагнозом гіпертонічна хвороба ІІ ст.2ст., гіпертрофія лівого шлунку, кризова течія, ІБС, дифузний кардіосклероз. З 30.01.2014 року по 07.02.2014 року знаходився на амбулаторному лікуванні у невропатолога з діагнозом: вертеброгенна цервикобрашиалгія справа, люмбалгія справа з вираженим кореневим сидромом, помірний больовий синдром. Був направлений на консультацію до уролога. Проходив обстеження в онкологічному центрі і 21.03.2014 ОСОБА_4 поставлено діагноз рак простати ст. ІІІ кл.гр. ІІ ст. метастази в кістки з больовим синдромом. З 11.03.2014 року знаходився на лікуванні у лікаря терапевта амбулаторії №10 з даним діагнозом. З 02.06.2014 року по 11.06.2014 року знаходився на стаціонарному лікуванні в онкоурологічному відділенні ОКБМ з діагнозом: С-r простати Т3N0M1 IY ст.2 кл.гр. Ускладнення: Mts в легені, печінку, праву подвздушну кістку. ОЗМ. Уретерогідронефроз 1ст. справа. МКБ. Камінь лівої нирки. Хронічний цистопиелонефріт. Больовий синдром. Смерть констатована 19.06.2014 року, лікарняне свідоцтво про смерть 19.06.2014 року №273. Враховуючи тяжкість основного захворювання і виражений больовий синдром хворий не був здатний до самообслуговування і постійно потребував сторонньої допомоги.

Згідно з медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_4, огляд 13.06.2014 року, обмежена рухливість, огляд 18.06.2014 року встати нездатний, не піднімається.

Отже, із медичної карти не вбачається факт тривалого перебування спадкодавця ОСОБА_4 в безпорадному стані через хворобу, його хвороба була швидкоплинна, так 21.03.2014 року йому було встановлено діагноз Рак простати Т3N0M1 IY ст.2 кл.гр, з 13.06.2014 року в нього обмежена рухливість, 18.06.2014 року він вже нездатний піднятися, а 19.06.2014 року констатовано його смерть.

Статтею 1224 ЦК передбачені випадки усунення від права на спадкування осіб, які відповідно до закону або заповіту мають право на спадкування після смерті спадкодавця.

За правилами ч. 3 ст. 1224 ЦК Українине мають право на спадкування за законом повнолітні діти, а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Положеннями ч. 5, 6 ст.1224 ЦК України встановлено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Згідно роз'яснень в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7, сестра по матері позивачки, розповіла про те, що з вітчимом ОСОБА_4 вона спілкувалася. Останні півроку до смерті він дуже хворів, однак він не хотів нікому про це говорити. Він не говорив їй про те, що йому потрібна стороння допомога. В березні 2014 року йому було поставлено діагноз рак. Він не міг себе самостійно обслуговувати, був в лежачому стані та за ним доглядала ОСОБА_1. Спілкувалася з вітчимом по телефону, та інформацію про стан його здоровя дізнавалася від сестри. Про те, що у вітчима є ще одна донька вона дізналася тільки коли він помер.

Свідок ОСОБА_8, тітка, рідна сестра померлого, розповіла що з племінницею ОСОБА_2 не спілкувалася біля 35 років. Вона побачила ОСОБА_2 в магазині АТБ, яка та працює касиром і повідомила її про те, що батько захворів та йому необхідна операція, але та не захотіла її слухати та відвернувшись пішла. ОСОБА_2 відмовилася від свого батька, вона не давала йому спілкуватися із своїм сином. Кожен тиждень вона ходила до покійного брата, він говорив їй що він себе погано почуває. За два тижні до смерті він не піднімався з ліжка. Її брат не просив щоб вона телефонувала ОСОБА_2 та розповідала їй про стан його здоровя.

Свідок ОСОБА_9, двоюрідна сестра померлого, розповіла про те, що ОСОБА_2 знає з дитинства, вона її похресниця, років 30 вони не спілкувалися. ОСОБА_4 хворів, він потребував в постійному догляді, оскільки не міг себе самостійно обслуговувати, тому вона та ще одна сестра Ольга доглядали його. Останні два тижня до смерті брата вона була з ним. Вона особисто не повідомляла ОСОБА_2 про хворобу та смерть її батька, оскільки в неї навіть не має її номера телефону.

Свідок ОСОБА_10, матір відповідачки, розповіла що чоловіком, батьком ОСОБА_11 вона розлучилося коли тій було пять років. Вона не перешкоджала спілкуванню батька з донькою, який бажав підтримувати відносини, однак чогось лякався. ОСОБА_4 спілкувався з онуком. Зустрічалася з колишнім чоловіком на вулиці, спілкувалася з ним, та не помітила що він хворий, та він нічого їй і не говорив про хворобу. Одного разу побачила його родичів в чорних косинках, які їх зняли перед тим, як зайти в магазин АТБ, де працює її донька касиром. Про смерть її колишнього чоловіка вона дізналася від сторонніх людей в селі, де проживає їх рідня. Вказала, що ніхто ніколи не говорив про те, що ОСОБА_12 хворіє.

Свідок ОСОБА_13, сестра відповідачки, розповіла про те, що ОСОБА_2 підтримувала стосунки з рідним батьком, вони зустрічалися, про що знає зі слів сестри. Ніхто з родичів не повідомив сестру про хворобу та смерть батька.

В судовому засіданні встановлено, про що не заперечувала і позивачка, та підтверджується показаннями допитаних свідків: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_13 про хворобу ОСОБА_4, його доньці ОСОБА_2 ніхто із родичів не повідомив, навіть не повідомив про його смерть, догляд за ОСОБА_4 здійснювали його двоюрідні сестри, а позивачка по справі саме в період коли прогресувала його хвороба та він був обмежений в русі перебувала на стаціонарному лікуванні (а.с. 19).

Отже, за встановлених в судовому засіданні обставин, суд не знаходиться підстав зробити висновок, що ОСОБА_2 умисно ухилялася від надання допомоги батькові, який потребував допомоги у зв'язку із наявністю у нього тяжких захворювань. Надані сторонами докази не свідчать, що ОСОБА_2 уникала від обов'язку забезпечувати підтримку та допомогу ОСОБА_4, а те, що вона не підтримувала стосунків із батьком було зумовлено життєвими обставинами, а саме те, що її мати коли їй було 5 років розлучилася із ОСОБА_4, та ОСОБА_2 після розірвання шлюбу батьків залишилася постійно проживати із матір'ю, але в міру можливості спілкувалася із батьком.

Відповідно до приписів ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Статтями 58, 59 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.

Відповідно до правил статті 59 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, встановленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що відповідач умисно уникала від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, та взагалі потреба спадкодавця в допомозі саме відповідачем.

Таким чином, оскільки доводи позивача про наявність підстав для усунення відповідача від права на спадкування у судовому засіданні свого підтвердження не знайшли, позов не підлягає задоволенню.

Керуючись: Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, ст. ст. 1216-1222, 1224, 1261ЦК України, ст.ст. 3, 7, 11, 15, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування за законом - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.П. Слюсар