АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Оніщука М.І.,

при секретарі Івченко О.М.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк», треті особи: Публічне акціонерне товариство «Дельта - Банк», Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», про визнання кредитного договору удаваним, -

УСТАНОВИЛА:

В січні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Альфа - Банк" (далі - відповідач), треті особи: Публічне акціонерне товариство "Дельта - банк" (далі - третя особа 1), Публічне акціонерне товариство "Сведбанк" (далі - третя особа 2) про визнання кредитного договору удаваним. В обґрунтування позову зазначала, що 06.06.2008 року між нею та третьою особою 2 було укладено кредитний договір № 2627/0608/45-018 (далі - договір), за умовами якого позивач отримала кредит в сумі 90000,00 доларів США. Позивач вважає, що даний кредитний договір є удаваним, оскільки, кошти були надані в іноземній валюті для розрахунку з іншим резидентом на території України, а саме для купівлі - продажу квартири, розрахунок за яку був здійснений у національній валюті. Третя особа 2 приховала цільовий характер договору та видала кредит в іноземній валюті, що суперечить нормам чинного законодавства. Відповідно до договорів про відступлення прав вимоги, права вимоги за кредитним договором були передані спочатку передані третій особі 1, а потім - відповідачу. Тому, позивач просила суд визнати кредитний договір № 2627/0608/45-018 від 06.06.2008 р., укладений між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 удаваним правочином. Визнати, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину договору укладеного в національній валюті України гривні. Зобов'язати відповідача перерахувати розмір боргових зобов'язань за кредитним договором № 2627/0608/45-018 від 06.06.2008 р. у гривні України за курсом НБУ встановленим на момент складання договору - 4.854 грн. за 1 долар США та стягнути з відповідача судові витрати.

Унікальний номер справи: 761/529/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7654/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Альфа - Банк", треті особи: Публічне акціонерне товариство "Дельта - банк", Публічне акціонерне товариство "Сведбанк" про визнання кредитного договору удаваним - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що ухвалюючи рішення, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема те, що цільове використання кредиту згідно кредитного договору та договору купівлі-продажу - придбання нерухомого майна саме за гроші виражені у національній валюті гривні. Тобто, в даному випадку фактично Позивачу потрібно було отримати кошти у національній валюті для розрахунку за нерухоме майно, а натомість Відповідач видав йому ці кошти, тільки в іноземній валюті по курсу НБУ на дату укладання цього договору, яка не може бути використана позивачем за цільовим призначенням, а саме для придбання нерухомості.

Зазначає, що законом не передбачено використання на території України готівкову іноземну валюту для придбання нерухомості на території України з іншим резидентом України, або конвертації валюти для подальшого придбання нерухомості. Іноземна валюта як засіб платежу, зокрема за зобов'язаннями, може використовуватись на території України лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, як зазначено в ст. ст. 192, 533 ЦК України. На час підписання спірного договору порядок та умови не були встановлені законом, тому вражає, що банк не мав права надавати кредит в іноземній валюті для розрахунків резидентами України на території країни.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.06.2008 року між позивачем та третьою особою 2 було укладено кредитний договір № 2627/0608/45-018, за умовами якого позивач отримала кредит в сумі 90000,00 доларів США. Кредитні кошти призначені для здійснення розрахунків за договором купівлі - продажу квартири № 95, в будинку № 15/13, що знаходиться за адресою: 02156, м. Київ, Жукова Маршала, загальною площею 28,20 кв.м.

Згідно до договору купівлі - продажу квартири від 06.06.2008 р., позивач придбала зазначену квартиру за суму 503419,00 грн.

Також встановлено, що згідно повідомлень про відступлення права вимоги за кредитним договором № 2627/0608/45-018 були передані від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк», а в подальшому - від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Альфа - Банк» (а.с. 18-19).

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Колегія суддів вважає вірним висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки відповідно до ч. ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Ст. 533 ЦК України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», банки на підставі банківської ліцензії мають право на розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Відповідно до ст. 49 цього Закону, розміщення банком залучених коштів від свого імені, на власний ризик, власних умовах є кредитною операцією.

Згідно із ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генераіьних та індивідуальних ліцензій, що видаються НБ України.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що з копії кредитного договору чітко вбачається, що кредитний договір був підписаний позивачем, а отже останньому було роз'яснено та зрозуміло всі положення та умови даного договору.

Судом не було встановлено ознак удаваності правочину, укладеного між сторонами під час його вчинення, з яких би вбачався умисел сторін правочину оформити один правочин для приховання іншого.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно ст. 235 ЦК України, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК (435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним (п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

З огляду на фактичні обставини справи, вірним є висновок суду першої інстанції, що кредитний договір було укладено між сторонами у відповідності до вимог чинного законодавства України, за згодою обох сторін, для розрахунку за договором купівлі - продажу квартири, що в подальшому і було вчинено, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони необґрунтовані та не доведені належними доказами, оскільки судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини справи.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: