провадження 2-др/201/20/15
УХВАЛА

24 липня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська про визнання угоди дійсною та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27 листопада 2006 року звернуся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та Жовтневого райвиконкому м. Дніпропетровська про визнання угоди дійсною та визнання права власності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2006 року позовні вимоги задоволено. Зазначене рішення у встановленому законом порядку набрало законної сили.

ОСОБА_1 15 липня 2015 року звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення стосовно позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку.

Сторони у справі, у судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 3 ст. 220 ЦПК України суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обовязковою, а тому з урахувань зазначеного суд вважає можливим розглядати питання про ухвалення додаткового рішення суду за відсутності цих осіб.

Перевіривши матеріали справи та заяви, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає заяву необґрунтованою і не підлягаючою задоволенню.

Частиною 1 статті 220 ЦПК України передбачено вичерпний перелік випадків, коли судом повинно бути ухвалено додаткове рішення.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом в судовому засіданні встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2006 року, позовні вимоги задоволено, а саме: визнано дійсною укладену 02 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 угоду - договір купівлі-продажу домоволодіння, яке складається зі споруд: літ. А-3 житловий будинок, літ. Б, В господарські будівлі, що розташовані по провулку Землеробському, 4, у м. Дніпропетровську; визнано право власності за ОСОБА_1 на домоволодіння, яке складається зі споруд: літ. А-3 житловий будинок, літ. Б, В господарські будівлі, розташовані по провулку Землеробському, 4, у м. Дніпропетровську, судом при розгляді справи досліджені всі обставини справи, розглянуті конкретно всі заявлені позовні вимоги, саме такі вимоги були заявлені позивачем у позовній заяві і саме на них наполягав представник позивача в судовому засіданні, їх формулювання знайшли своє вірне відображення в зазначеному рішенні суду, також в рішенні конкретно відображено аналіз обставин справи та правового обґрунтування, проаналізовано надані та добуті судом докази, по всім заявленим позовним вимогам надано висновок суду та в рішенні суду містяться посилання на відповідні норми матеріального та процесуального права, крім того з зазначеним рішенням погодився позивач та не оскаржував його, а тому з урахуванням зазначеного та вище викладеного відсутні передбачені законом підстави та умови за яких судом може бути ухвалено додаткового рішення, а тому ухвалити додаткове рішення щодо позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку, які заявник просить суд розглянуті, не були предметом судового розгляду під час розгляду справи, в звязку з чим передбачених законом підстав, для ухвалення додаткового рішення суду не має.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 14.04.2006 р., чинна на час виникнення спірних правовідносин) виконавчі документи (виконавчі листи та інші судові документи) можуть бути пред'явлені до виконання протягом трьох років.

Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішень і вироків судів у частині майнових стягнень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а у випадках, коли рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Згідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (поточна редакція Закону) виконавчі документи, видані на підставі судових рішень, можуть бути пред'явлені до виконання в протягом року, з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його винесення.

Частиною 2 статті 220 ЦПК України передбачено, що заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Судом встановлено, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2006 року оскаржено не була та у встановленому законом порядку набрало законної сили 26 грудня 2006 року, тобто з урахуванням зазначеного на час розгляду вище вказаної заяви закінчився встановлений законом строк, протягом якого судове рішення може бути подано до виконання, а тому з урахуванням вище викладеного та зазначеного передбачених законом підстав для ухвалення додаткового рішення не має.

Крім того, в п. 20 постанови № 14 пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК ( 1618-15 ); воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Додаткове рішення може ухвалити лише той склад суду, що ухвалив рішення в даній справі. В іншому разі особа має право звернутися до суду з тими ж вимогами на загальних підставах. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

За таких обставин та з урахуванням всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, суд приходить до висновку, що заява не обґрунтована, не підтверджена, безпідставна і не ґрунтується на вимогах закону, передбачених законом підстав для задоволення заяви немає, а тому суд вважає за необхідне в її задоволенні відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 210, 220, 293 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_1 в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська про визнання угоди дійсною та визнання права власності, відмовити.

Суддя -