АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3187/15 Справа № 174/1131/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шаповал Г. І. Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого: Максюти Ж.І.,

суддів : Баранніка О.П., Прозорової М.Л.,

за участі секретаря: Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Кримський Титан" (в особі філії "Вільногірський гірничо-метілургійний комбінат (Вільногірський ГМК) ПрАТ "Кримський Титан")

на рішення Вільногріського міського суду Дніпропетровської області від 19 січня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства "Кримський Титан" (в особі філії "Вільногірський гірничо-метілургійний комбінат (Вільногірський ГМК) ПрАТ "Кримський Титан") про стягнення заборгованості по заробітній платі, що виникла внаслідок невиплати компенсації за вимушений прогул та компенсації за причинену моральну шкоду, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2014 року Позивач звернувся до суду з позовом, неодноразово змінюючи його, зазначав, що рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.09.2014 року, було задоволено його позов, заявлений до відповідача, а саме визнано незаконним та скасовано наказ розпорядження генерального директора філії "Вільногірський ГМК" ПрАТ "Кримський ТИТАН" за № 404 від 27 листопада 2013 року про припинення трудового договору (контракту) по п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату працівників), стягнуто з відповідача на його користь у відшкодування завданої йому моральної шкоди кошти в розмірі 1000 грн.

Таким чином, в зв'язку з тим, що його звільнення відповідачем було визнано в судовому порядку неправомірним, слід вважати, що трудовий договір з ним не припинявся, і він фактично знаходився у трудових відношеннях з відповідачем, в зв'язку із чим, має право на отримання заробітної плати на підприємстві відповідача, який зобов'язаний виплатити йому заробітну платню в строки, передбаченні чинним законодавством України про оплату праці, та в розмірі, який не може бутити меншим, ніж його середній заробіток за місцем його роботи на підприємстві відповідача до його незаконного звільнення.

17 вересня 2014 р., тобто наступного дня після проголошення рішення апеляційним судом Дніпропетровської області, ним було подано письмову заяву на адресу філії "Вільногірський ГМК" ПрАТ "Кримський ТИТАН", в якій він просив допустити його до роботи в зв'язку із скасуванням наказу про його звільнення.

Однак, не зважаючи на те, що він з дати фактичного виходу на роботу 17 вересня 2014 року, знаходиться на підприємстві відповідача, останній без поважних на те причин відмовляється нараховувати йому та виплачувати заробітну плату, в зв'язку з чим він 10.10.2014 р. звертався до прокуратури м. Вільногірська з заявою про притягнення до відповідальності посадових осіб відповідача, та 06.11.2014 р. він звернувся до відповідача з заявою, в якій вимагав здійснити нарахування та виплату йому середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який стався з вини відповідача, який видав незаконний наказ розпорядження про його звільнення.

Не зважаючи на його звернення як до прокуратури міста, так і до підприємства відповідача, йому по цей час відповідачем не здійснено нарахування та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та по цей час.

Тобто, він вважає, що є очевидним той факт, що оскільки наказ про його звільнення скасовано судом, то з моменту його видання - до моменту винесення рішення судом апеляційної інстанції, відповідач повинен був нарахувати йому заробітну платню, виходячи з його середнього розміру заробітку за зазначений вище період часу, тобто з 27 листопада 2013 року - по цей час включно.

17 листопада 2014 року він отримав лист від відповідача за вих. № 01 - 28/5210 від 11.11.2014 р. за підписом генерального директора філії "Вільногірський ГМК" ПрАТ "Кримський ТИТАН" про те, що його заява розглянута. В рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області відсутня вказівка про виплату йому заробітної плати за час вимушеного прогулу. Тобто із зазначеної відповіді витікає, що відповідач констатує очевидні речі щодо тексту рішення суду апеляційної інстанції, та безпричинно, незаконно і безпідставно виплачувати йому заробітну плату за час вимушеного прогулу в добровільному порядку, без судового рішення не буде.

Він вважає, що такі дії відповідача є незаконними, оскільки його право на отримання компенсації за вимушений прогул передбачено чинним законодавством України, зокрема ст. 235 КЗпІІ України, якщо є спір про виплату такої компенсації. Під час розгляду справи судом 1-ї інстанції, представником відповідача в судовому засіданні не заперечувалась можливість виплати йому компенсації за вимушений прогул у разі задоволення його позову щодо визнання незаконним наказу про його звільнення.

Крім того, своїми незаконними діями, пов'язаними з незаконної невиплатою йому заробітної плати за час вимушеного прогулу, відповідач завдав йому також і моральної шкоди, яка полягає в наступному: відповідачем, в зв'язку з незаконною невиплатою йому заробітної плати, було грубо порушено гарантовані йому Конституцією України та чинним законодавством України його права як працівника на отримання грошової компенсації в зв'язку з незаконним звільненням; з вини відповідача він втратив свій заробіток та протягом тривалого часу своє єдине джерело для свого існування та існування його сім'ї, що порушило звичний йому перебіг життя, незаконна відмова відповідача виплатити йому заробітну плату, якої він був незаконно позбавлений відповідачем, значно ускладнила його існування; внаслідок значного обмеження фінансового забезпечення його та його сім'ї після відмови відповідача виплатити йому заробітну плату за час вимушеного прогулу, в нього значно скоротилась можливість для підтримання свого існування та існування своєї сім'ї на безпечному для життя рівні; за захистом своїх прав та інтересів він змушений звертатися до прокуратури, адвоката та до суду, що є незвичним для нього проведенням свого часу; з вини відповідача він змушений витрачати свій вільний час не на організацію відпочинку та свого дозвілля, а на судовий спір з відповідачем, що також додає йому значних, тривалих моральних страждань та переживань.

Все перелічене вище, значно погіршило його звичний життєвий ритм, погіршило його загальне самопочуття та знизило загальний життєвий тонус, що завдало та продовжує завдавати йому додаткових моральних страждань. Для відшкодування завданої йому відповідачем моральної шкоди, йому знадобляться значні додаткові витрати фізичних та духовних сил, а також додаткові майнові витрати, пов'язані із судовим процесом та розглядом його позову в суді. Відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його трудових прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порушення відповідачем його трудових прав є очевидним, оскільки він безпідставно відмовився виплачувати йому борг по заробітній платні, який виник внаслідок незаконної відмови відповідача виплачувати йому компенсацію за вимушений прогул, який стався внаслідок прийняття відповідачем незаконного рішення про його звільнення з роботи.

Таким чином, виходячи з обґрунтувань, наведених вище, завдану йому відповідачем моральну шкоду він оцінює на загальну суму 5000 (п'ять тисяч) гривень, розмір якої він визначив, виходячи із суб'єктивного сприйняття наслідків завданої йому відповідачем шкоди та оцінки тих додаткових зусиль, які йому необхідно буде витратити на відновлення свого звичного життя.

На підставі викладеного вище та відповідно до вимог, передбачених ст. 27, 31 ЦПК України, позивач прохав:

1. Стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, яка виникла внаслідок безпідставної та незаконної невиплати йому відповідачем компенсації за вимушений прогул, пов'язаний з його незаконним звільненням з моменту його звільнення по день поновлення його на роботі та з заборгованості по заробітній платі з моменту поновлення на роботі - по 08.12.2014 р. включно в сумі 23757 грн. 77 коп., з яких відповідачу слід утримати єдиний соціальний внесок в розмірі 3,6 % в сумі 918 грн. 69 коп.; податок на доходи фізичних осіб в розмірі 15% на суму 3690 грн. 12 коп., та військовий збір в розмірі 1,5% на суму 382 грн. 81 коп., всього обов'язкових податків та зборів на суму 4991 грн. 62 коп., заробітна плата до виплати 18766 грн. 15 коп.

2. Стягнути з відповідача на його користь компенсацію за завдану йому моральну шкоду, пов'язану з невиплатою йому заробітної плати за час вимушеного прогулу, в розмірі 5000 (п'ять тисяч) гривень, виходячи з обґрунтувань, викладених вище.

3. Стягнути з відповідача на його користь всі судові втрати, понесені ним в зв'язку з розглядом цієї справи судом.

Рішенням Вільногріського міського суду Дніпропетровської області від 19 січня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ "Кримський Титан", (в особі філії "Вільногірський ГМК" ПрАТ "Кримський Титан"), на користь ОСОБА_2, заборгованість по заробітній платі, яка виникла внаслідок безпідставної та незаконної невиплати йому відповідачем компенсації за вимушений прогул, пов'язаний з його незаконним звільненням, з моменту його звільнення з 28.11.2013 р. по день поновлення його на роботі - 16.09.2014 р. та з заборгованості по заробітній платі з моменту поновлення на роботі - 16.09.2014 р. по 08.12.2014 р., включно, в сумі 23757 грн. 77 коп., з яких відповідачу слід утримати єдиний соціальний внесок в розмірі 3,6 % в сумі 918 грн. 69 коп.; податок на доходи фізичних осіб в розмірі 15% на суму 3690 грн. 12 коп., та військовий збір в розмірі 1,5% на суму 382 грн. 81 коп., всього обов'язкових податків та зборів на суму 4991 грн. 62 коп., заробітна плата до виплати - 18766 грн. 15 коп.

Стягнуто з ПрАТ "Кримський Титан", (в особі філії "Вільногірський ГМК" ПрАТ "Кримський Титан"), на користь ОСОБА_2, компенсацію за завдану йому моральну шкоду, пов'язану з невиплатою йому заробітної плати за час вимушеного прогулу, в розмірі 3000 (трьох тисяч) гривень, виходячи з обґрунтувань, викладених в позові.

Також судом було вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ПрАТ "Кримський Титан" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.63-65).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, позивач до 27.11.2013 р. перебував в трудових відносинах з підприємством відповідача та займав посаду слюсара-ремонтника (інвалід) механослужби, що не заперечується сторонами та підтверджується записом за порядковим номером 25 в копії трудової книжки позивача ОСОБА_2, копією наказу про звільнення з роботи, копією рішення суду апеляційної інстанції.

27.11.2013 р. позивач був звільнений з роботи по п.1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату працівників), згідно наказу по підприємству відповідача № 404 від 26.11.2013 р., що не заперечується сторонами та підтверджується записом за порядковим номером 26 в копії трудової книжки позивача ОСОБА_2, копією рішення суду апеляційної інстанції.

За рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.09.2014 р., яке набрало законної сили, вищезазначений наказ про звільнення позивача з роботи був визнаний незаконним і був скасований, внаслідок чого, фактично, відбулося поновлення позивача на роботі на підприємстві відповідача на посаді, яку він займав на момент звільнення з роботи; при цьому з відповідача було стягнуто 1000.00 грн. на користь позивача для відшкодування моральної шкоди, в зв'язку порушенням його трудових прав.

На підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.09.2014 р. та на виконання зазначеного рішення суду відповідач видав наказ № 368 від 18.09.2014 р. про скасування запису № 26 в трудовій книжці позивача про його звільнення з роботи, та вніс відповідний запис до трудової книжки позивача за порядковим номером 27, таким чином, фактично, поновив позивача на роботі, проте до роботи його не допустив і від виплати позивачу заробітної плати за час вимушеного прогулу ухилився; в той же час звільнення позивача в іншому порядку, який би не суперечив закону, не здійснив.

Не дивлячись на це та на явку позивача на роботу 17.09.2014 р. та надання ним заяви про допущення його до роботи від 17.09.2014 р., в зв'язку з скасуванням наказу про його звільнення, підприємство відповідача не допустило позивача до роботи і не сплатило йому заробітну плату в установленому законом порядку та розмірах за вимушений прогул, обумовлений незаконним звільненням з роботи, за період з 18.11.2013 р. по 17.09.2014 р. та з 17.09.2014 р. по 08.12.2014 р., про що свідчить лист відповідача позивачу від 11.11.2014 р. (а.с.5).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Місцевий суд дійшов вірного висновку, що у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі, внаслідок безпідставної та незаконної невиплати йому відповідачем компенсації за вимушений прогул, пов'язаний з його незаконним звільненням, з моменту його звільнення з 28.11.2013 р. по день поновлення його на роботі - 16.09.2014 р. та заборгованості по заробітній платі з моменту поновлення на роботі - 16.09.2014 р. по 08.12.2014 р., включно, в сумі 23757 грн. 77 коп., з яких відповідачу слід утримати єдиний соціальний внесок в розмірі 3,6 % в сумі 918 грн. 69 коп.; податок на доходи фізичних осіб в розмірі 15% на суму 3690 грн. 12 коп., та військовий збір в розмірі 1,5% на суму 382 грн. 81 коп., всього обов'язкових податків та зборів на суму 4991 грн. 62 коп., заробітна плата до виплати - 18766 грн. 15 коп.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду, як такими, що узгоджуються з положеннями ч.ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України та ч.1 ст. 236 КЗпП України.

Вищевказаним також спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача про безпідставність стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі, у зв'язку з відмовою позивача від запропонованої йому роботи, оскільки запропонована позивачу робота охоронця в нічний час порушує його права, як інваліда першої групи.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду 1 інстанції, що внаслідок протиправних дій відповідача були порушені трудові права позивача, стосовно доступу до роботи та виплати передбаченої законом компенсації за вимушений прогул, внаслідок чого позивачу було завдано суттєвої моральної шкоди, позивач зазнав душевних страждань, змушений був вживати заходів для захисту своїх трудових прав та для забезпечення свого життя та життя своєї сім'ї, тобто змушений був вживати додаткових зусиль для організації свого життя; проте, з врахуванням доведеності обсягу та глибини перенесених душевних страждань, суд вважає, що відшкодування моральної шкоди в грошовому вимірі обґрунтовано визначив його в сумі - 3000.00 грн., що відповідає вимогам розумності, добросовісності та справедливості.

Вказані висновки суду узгоджуються з приписами ст.237-1 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України та постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 "Про розгляд судами цивільних справ про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Також, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, щодо відкриття касаційного провадження у справі за позовом за позовом ОСОБА_2 до ПрАТ "Кримський ТИТАН" (третя особа: ПОНПСГУ філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат) про визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) про припинення трудового договору, відшкодування моральної шкоди є підставою для відмови у позові, тому, що вказаний факт не має правового значення на час вирішення справи, оскільки згадане судове рішення набрало законної сили, не скасоване, а тому обґрунтовано застосоване судом першої інстанції в розумінні ст.61 ЦПК України.

За таких обставин суд 1 інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, оскільки, в основному, зводяться лише до цитування, особистого тлумачення норм діючого законодавства та переоцінки доказів по справі, хоча згідно із ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду 1 інстанції.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, підстав для виходу за межі апеляційної скарги не вбачається, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.305,307,308,315,317 ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Кримський Титан" (в особі філії "Вільногірський гірничо-метілургійний комбінат (Вільногірський ГМК) ПрАТ "Кримський Титан") - відхилити.

Рішення Вільногріського міського суду Дніпропетровської області від 19 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: