Справа № 2-611/2010
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 квітня 2010 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Буран О.М.

при секретарі - Татар Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ВГІРФО Малиновського РВ ОМУ УМВСУ в Одеській області про визнання дійсним узгодження про добровільний розподіл сумісного майна подружжя і визнання за нею права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення спільної власності, визнання права власності на ? частину квартири, встановити порядок користування житловим приміщенням, вселення , суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про добровільний розподіл сумісного майна подружжя і визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 24.11.2000 року між нею та відповідачем відбувся добровільний розподіл сумісного майна подружжя, за яким ОСОБА_2 відмовився від свого права на квартиру, придбану у шлюбі. У порядку компенсації відповідач мав отримати автомобіль «Мерседес-Бенц», держ. номер НОМЕР_1, гараж № 50 «а», розташований на автостоянці «Взліт» по вул. І. Рабіна, 26 у м. Одеса та гараж № 174, розташований на автостоянці «Сокіл» по вул. ЦАП, 2 у м. Одеса. На підставі цієї угоди позивачка просить суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У своїх вимогах на підтвердження добровільного розподілу сумісного майна у листопаді 2000 року ОСОБА_1 посилається на надання ОСОБА_2 довіреності від 24.11.2000 р. на дочку - ОСОБА_3, якою він уповноважив її розпоряджатися квартирою № 81 у будинку № 13 по вул. Генерала Вишневського у м. Одеса та факт добровільного зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, а також фактичне не проживання у квартирі та неприйняття ним участі у сплаті комунальних послуг. В обґрунтування своїх вимог, позивачка вказує на заяву про згоду ОСОБА_2 на виїзд с постійним місцем мешкання у ОСОБА_4 дітей і колишньої дружини та відсутність майнових вимог до останньої.

На підтвердження того, що узгодження про розподіл майна дійсно відбулося і ОСОБА_2 отримав рівноцінну компенсацію за свою частку у праві на квартиру, ОСОБА_1 посилається також на передачу 24.11.2000 р. ОСОБА_2 грошей в сумі 5000 (пять тисяч) доларів США, після чого відповідач у нотаріальній конторі оформив на імя дочки, ОСОБА_5 довіреність на право розпорядження квартирою.

Представник ВГІРФО Малиновського РВ ОМУ УМВСУ в Одеській області, у судове засідання не зявився, у попередньому засіданні надав заяву, в якій просив слухати справу за його відсутності та спір вирішити відповідно до чинного законодавства.

Відповідач та його представник у судове засідання зявилися, проти позову заперечували. Відповідач надав до суду зустрічну позовну заяву, в якій пояснив, що ніякого узгодження на добровільний розподіл сумісного майна між ним і колишньою дружиною не було. Грошей в обмін на відмову від прав на квартиру відповідач не отримував. Зняття його з реєстрації було обумовлено небажанням погіршувати відносини між членами родини. Не проживання у квартирі тривалий час, відповідач обумовлює постійними конфліктами та сварками у сімї. Відносно надання ним довіреності, виданої на імя дочки, на право розпорядження квартирою, він пояснив, що ця обставина ним не визначалася як відмова від прав на квартиру. ОСОБА_2 сподівався придбати собі самостійне житло, але з причин неможливості працевлаштування не зміг поліпшити свої житлові умови, а тому 16.04.2002 року скасував довіреність.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, а вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.1991 р., посвідченому нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, сторонами була придбана трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2. З боку покупця договір був укладений ОСОБА_2 Державна реєстрація права власності здійснена на імя ОСОБА_2.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 20.07.1999 р. за позовом позивачки шлюб між ОСОБА_7 (зараз ОСОБА_1М.) і ОСОБА_2 було розірвано.

У 2002 році позивачка за первісним позовом зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_4 ОСОБА_1 і у жовтні 2002 року з дітьми ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 виїхала на проживання у ОСОБА_4. Але при цьому з реєстрації у м. Одеса не знялася.

З позовом про розподіл сумісного майна ОСОБА_1 звернулася до суду лише 02.09.2005 р. Свої позовні вимоги вона обґрунтовує посиланням на норми Цивільного кодексу СРСР 1963 року (ст., ст. 71, 76, 112, 149), та на норми Кодексу про шлюб та сімю України (ст., ст. 22, 27, 28, 29). В процесі розгляду справи правові підстави свого позову позивачка не уточнила і не змінила.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання дійсним узгодження сторін про добровільний розподіл майна, набутого за час шлюбу, суд виходить з того, що у даному випадку такі відношення сторін повинні вирішуватися на підставі норм сімейного права (стаття 2 КпШС України), так як норми Цивільного кодексу регулюють права та обовязки щодо сумісного майна, яке не є сумісним майном подружжя. У даному випадку застосовуються норми матеріального права, які діяли на час виникнення спірних відносин, тобто норми КпШС України.

Стаття 22 цього Кодексу визначає, що майно, яке придбане подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (стаття 28 Кодексу).

Відповідно до статі 27 Кодексу подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди, у тому числі і угоду про розподіл майна як під час шлюбу, так і після його розірвання.

Але для того, щоб така угода мала юридичне значення, діюче законодавство передбачає певний порядок оформлення цих угод.

На час виникнення у сторін правовідносин з розподілу сумісного майна діяла «Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затверджена

наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5.

Пункт 126 цієї інструкції передбачає, що нотаріус на підставі спільної письмової заяви подружжя видає одному або кожному з них свідоцтво про право власності на частку в спільному майні, набутому ними за час шлюбу.

У пункті 127 інструкції говориться про те, що якщо до складу майна, на частку якого видається свідоцтво, входить майно, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності подружжя на таке майно.

Відповідно до положень інструкції «Про порядок державної реєстрації обєктів нерухомого майна, яке знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової политики № 121 від 09.06.1998 р., у Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на обєкти нерухомого майна, указується на угоду про розділ спільного майна між подружжям, посвідчене державним або приватним нотаріусом. Такої угоди між подружжям складено не було.

Суд також не бере уваги пояснення позивачки ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_10 про факт передачи ОСОБА_2 5000 (пять тисяч) долларів в рахунок його права на квартиру, оскільки відмовлення від права власності на нерухоме майно повинне бути оформлено у письмової формі і нотаріально посвідчено.

Стаття 59 ЦПК України передбачає, що обставини, які підлягають доказуванню певним чином, не можуть підтведжуватись іншими засобами доказування.

Позивачка по первісному позову не виконала вимоги статті 60 ЦПК про обгрунтування свого позову.

Суд також не визнає посилання ОСОБА_1 на довіреність, яку ОСОБА_2 видав свєї дочки, ОСОБА_5, як на доказ відмови ним від прав на квартиру, тому що цей документ виявляє особисту волю громадянина і ця особа вправі скасувати його у будь-який час. Тим більш, ОСОБА_2 у довіреності не указував, що повірений за цією довіреністю здійснює відчудження квартири на користь ОСОБА_1, про що заявила позивачка.

Суд вважає необгрунтованим позов ОСОБА_1 про визнання дійсним добровільного розподілу спільного майна між подружжя на той підставі, що позивачка не надала правовстановлюючих документів на автомобіль «Мерседес-Бенц», держ. номер НОМЕР_1 і на 2 гаража: гараж № 50 «а», розташований на автостоянці «Взліт» по вул. І. Рабіна, 26 у м. Одеса та гараж № 174, розташований на автостоянці «Сокіл» по вул. ЦАП, 2 у м. Одеса.

ОСОБА_1 звернулася з позовом про визнання права власності на квартиру 02.09.2005 р., тобто через шість років після розірвання шлюбу. Клопотання про поновлення строку для звернення до суду із дійсним позовом вона не заявляла. Позивачка вважає, що строк позовної давності необхідно відраховувати з моменту, коли вона дізналася про відмову ОСОБА_2 від добровільного розподілу майна подружжя, яка нібито відбулася у квітні 2002 р. з моменту скасування довіреності і про що вона дізналася у жовтні 2002 року. Саме з цього моменту, на думку ОСОБА_1 і слідує відраховувати початок перебігу строку позовної давності для вимог про розподіл майна колишнього подружжя.

Суд не приймає до уваги цей довід, оскільки довіреність не є документом, на підставі якого ОСОБА_1 здобуто право власності на квартиру.

Виходячи з наведеного, керуючись ст., ст. 2, 22, 29 КпШС України; ст., ст. 15, 59, 60, 208, 212, 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_12 про визнання дійсним узгодження про добровільний розподіл сумісного майна подружжя і визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_12 - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_12 у квартиру АДРЕСА_1.

В інших чстинах зустрічного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо заяву про апеляційне оскарження подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення, але апеляційна скарга не була подана протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.М. Буран