У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Черненко В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до професійного училища соціальної реабілітації м. Охтирка Сумської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування майнової і моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області 2 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вона працювала на посаді вчителя української мови і літератури в професійному училищі соціальної реабілітації м. Охтирка Сумської області. 25 грудня 2014 року вона, з метою виходу на пенсію по вислузі років, за погодженням з керівництвом подала заяву про намір звільнитися за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_202/ed_2015_02_08/pravo1/KD0001.html?pravo=1> з 25 грудня 2014 року, про що було видано відповідний наказ № 52-к і зроблено запис у трудову книжку. 26 грудня 2014 року вона звернулася до управління Пенсійного фонду України в м. Охтирці і Охтирському районі, але її документи не прийняли, мотивуючи (усно), що через невірний запис до трудової книжки про посаду їй не вистачає років вислуги саме на посаді вчителя. Після чого вона повернулася до свого місця роботи і продовжила виконувати свої посадові обов'язки. 26 та 27 грудня 2014 року, тобто коли вже було прийнято наказ про її звільнення та видано трудову книжку, вона продовжувала працювати й не переривала трудові відносини, проти чого не заперечували директор і заступник директора. Саме їм вона повідомила про те, що вона не підтримує заяву про звільнення і бажає продовжувати працювати, оскільки закладом було допущено помилки в трудовій книжці про запис щодо її професійної діяльності. При цьому вона не залишила роботи після 25 грудня 2014 року, перериву у виконанні посадових обов'язків і порушення режиму трудового розпорядку не допускала. 2 січня 2015 року, прийшовши на своє робоче місце для виконання посадових обов'язків, заступник директора довела до її відома розпорядження керівництва про її звільнення та необхідність передачі ключів від кабінету. Вона з цим не погодилась і в той же день звернулась із заявою допустити її до виконання посадових обов'язків, наказ про її звільнення скасувати, а записи в трудовій книжці поновити, але відповіді на вказану заву не отримала.

ОСОБА_4 вважала звільнення її з роботи незаконним, тому просила суд поновити її на посаді вчителя української мови і літератури в професійному училищі соціальної реабілітації м. Охтирка Сумської області та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3 696 грн, витрати на ліки в розмірі 516 грн 60 коп. та 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області 2 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що після звільнення позивачка уроки не проводила, записи до учнівських зошитів не вносила, тому зроблені нею записи у класних журналах за 26 та 27 грудня 2014 року наказом директора професійного училища соціальної реабілітації м. Охтирка Сумської області від 5 січня 2015 року № 10-ОД визнані недійсними. Разом з тим згідно з табелем обліку використання робочого часу за грудень 2014 року ОСОБА_4 працювала в зазначений період 18 робочих днів і останній робочий день був 25 грудня 2014 року.

Крім того, після звільнення з роботи позивачки наказом від 2 січня 2015 року на її місце на посаду вчителя призначено ОСОБА_5

Ураховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області 2 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
Б.І. Гулько В.А. Черненко