У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, поданою їхнім представником - ОСОБА_6, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 серпня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 5 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що у 2002 році за згоди всіх мешканців будинку на АДРЕСА_1 вона самовільно збудувала фундамент (терасу) площею 33,4 кв. м. У січні 2012 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю м. Ужгорода її було притягнуто до адміністративної відповідальності й зобов'язано припинити будівельні роботи. Зазначала, що з метою оформлення правовстановлюючих документів на самочинно збудоване майно вона звернулась до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, однак їй було роз'яснено, що право власності на самочинно побудоване майно визнається на підставі судового рішення.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на самочинно збудовану терасу площею 33,4 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Справа розглядалась судом неодноразово.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 серпня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 5 березня 2015 року, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на самочинно збудовану терасу площею 33,4 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в особі їхнього представника - ОСОБА_6, просять скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що будівництво прибудови (тераси) не порушує права третіх осіб, у тому числі й ОСОБА_4, ОСОБА_5, при цьому власник земельної ділянки - виконавчий комітет Ужгородської міської ради, не заперечує проти визнання за позивачкою права власності на зазначене нерухоме майно.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також, що площа забудови фундаменту (тераси), що є предметом даної справи є більшою ніж максимальна площа, на комерційне використання якої одержував дозвіл підприємець ОСОБА_5, однак значно менша загальної площі двору будинку. Проте доказів того, що ці площі будь-яким чином накладалися одна на одну суду не надано.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що біля будинку на АДРЕСА_1 було прибудовано фундамент (терасу) площею 33,4 кв. м. 18 січня 2011 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області винесено припис, за яким встановлено порушення положень ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_342/ed_2015_01_13/pravo1/T113038.html?pravo=1>», а саме самочинно збудовано ОСОБА_3 фундамент (терасу) на АДРЕСА_1 та зобов'язано припинити будь-які будівельні роботи й запропоновано приступити до виготовлення дозвільних документів згідно чинного законодавства. 18 січня 2012 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області складено протокол про адміністративне правопорушення, а 19 січня 2012 року ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності й накладено на неї штраф у розмірі 170 грн.

Також встановлено, що на час розгляду даної справи в апеляційному суді ОСОБА_3 було відчужено спірний об'єкт (терасу) ОСОБА_7, яка у подальшому здійснила відчуження цього об'єкту ОСОБА_8 Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 8 серпня 2014 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 8 серпня 2014 року за ОСОБА_8 зареєстровано право власності на торгово-житлову будівлю на АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі в справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Отже, при переході права власності виникає правонаступництво, оскільки припинення права власності у відчужувача і виникнення цього права у набувача відбулось на підставі договору купівлі-продажу (похідний спосіб набуття права власності).

Проте апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України на зазначені положення процесуального закону уваги не звернув і не вирішив питання щодо залучення до участі в справі правонаступника ОСОБА_3, яка будувала спірний об'єкт, ОСОБА_8, який на час апеляційного розгляду став власником спірного майна.

Крім того, у ч. 1 ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Однак позивачкою не надано суду доказів про відведення їй земельної діянки у спільному дворі багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому судом апеляційної інстанції не досліджено докази, долучені заявниками до матеріалів справи, які доводять, що будівництво здійснено ними за їхні кошти правомірно, на підставі технічної документації № 82/2011 «Паспорт літньої тераси біля власного кафе на АДРЕСА_1», виготовленої в 2011 році комунальним підприємством «Архітектурно-планувальне бюро» Ужгородської міської ради, що погоджена головним архітектором м. Ужгорода 2 листопада 2011 року, та на підставі договору оренди земельної ділянки від 6 вересня 2011 року.

Також у матеріалах справи відсутні мотиви відхилення апеляційним судом зазначених доказів, чим порушено положення ст. ст. 212 - 214, ч. 2 ст. 315 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Проте судом не враховано, що спірна земельна ділянка ОСОБА_3 не відводилась, а останньою не надано доказів на підтвердження відведення їй земельної ділянки у спільному дворі багатоквартирного будинку АДРЕСА_1.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 7 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» не може бути застосовано правила ст. 376 ЦК України при вирішенні справ за позовами, зокрема, про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди та про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Також ст. 375 ЦК України встановлено, що власник земельної ділянки має право дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не встановив, не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретних обставин та фактів, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попереднє судове рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції в ухвалі від 24 грудня 2014 року зазначив про необхідність з'ясування фактичних обставин справи та дослідження й належної оцінки поданих сторонами доказів.

За таких обставин ухвала апеляційного суду не відповідаєь вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, подану їхнім представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 5 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик