Провадження №2/760/1408/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Осадчій В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАБРИКАНТ» до ОСОБА_1, Державної служби інтелектуальної власності України про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2014 року Позивач звернувся до суду з позовом та змінивши підстави позову просив визнати недійсним Свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір НОМЕР_1 «ІНФОРМАЦІЯ_1» (дата реєстрації - 17.04.2012) та зобов'язати Державну службу інтелектуальної власності України внести до Державного реєстру свідоцтв про реєстрацію авторського права на твір відомості щодо визнання свідоцтва НОМЕР_1 недійсним та здійснити відповідну публікацію.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 17.04.2012 року Державною службою інтелектуальної власності України, у відповідності до заявки № 43512 від 16.02.2012 року поданою ОСОБА_2 було прийнято рішення про реєстрацію авторського права на твір ІНФОРМАЦІЯ_1, про що було видано свідоцтво України НОМЕР_1 на ім»я ОСОБА_2

Позивач вважає, що авторство ОСОБА_2 на твір образотворчого мистецтва «ІНФОРМАЦІЯ_2» є недоведеним та відповідно нею не створювався, а відомості зазначені у матеріалах заявки не відповідають дійсності.

Вважає, що реєстрація спірного свідоцтва була здійснена з порушенням вимог чинного законодавства.

В обґрунтування права на звернення до суду позивач зазначає, що реєстрація та видача Свідоцтва України за НОМЕР_1 порушує права та законні інтереси ТОВ «Фабрикант», який здійснює господарську діяльність з виробництва та торгівлі продуктами харчування, кондитерськими виробами.

Починаючи з 2011 року позивач здійснює виробництво печива « Дніпро Ф».

У квітні 2014 року, ОСОБА_1, як спадкоємиця померлої ОСОБА_2 звернулася з позовом до ТОВ «Фабрикант» про захист авторських прав та виплату компенсації.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04.12.2014 року з ТОВ «Фабрикант» на користь ОСОБА_1 стягнуто грошову компенсацію за порушення авторських прав у розмірі 12 180,00 грн.

Позивач вважає, що відповідачем-1 незаконно використовується свідоцтво НОМЕР_1 та права, які витікають внаслідок реєстрації авторського права на твір «ІНФОРМАЦІЯ_1», а тому просив визнати недійсним свідоцтво України НОМЕР_1 та зобов'язати Державну службу інтелектуальної власності України внести до Державного реєстру свідоцтв про реєстрацію авторського права на твір відомості щодо визнання свідоцтва НОМЕР_1 недійсним та здійснити відповідну публікацію.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні проти позову заперечував посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, що позивачем не доведено позовних вимог та відповідно не надано доказів на спростування авторства ОСОБА_2 за спірним свідоцтвом.

Разом з тим, вважає, що в матеріалах справи наявні докази в підтвердження факту створення об»єкта авторських прав та його оприлюднення у березні 1968 року ОСОБА_2

Також вважає, що звернення позивача до суду суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки не містить на меті захисту порушених, невизнаних чи опорюваних прав та охоронюваних законом інтересів.

Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на необґрунтованість та недоведеність заявлених вимог, подавши письмові заперечення проти позову.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Авторське право, як частина цивільного законодавства, регулює відносини, пов'язані з використанням творів літератури, науки і мистецтва, які є результатом творчої діяльності, незалежно від призначення, способу і форми їх вираження, а також художніх достоїнств або наукової цінності.

Відповідно до п. 1 ст. 2 Бернської конвенції про охорону літературних і художніх творів від 24.07.1971 року, яка є чинною для України з 25.10.1995 року, термін «Літературні і художні твори» охоплює всі твори в галузі літератури, науки і мистецтва, яким би способом і в якій би формі вони не були виражені, як-то: книги, брошури та інші письмові твори, лекції, звертання, проповіді та інші подібного роду твори; драматичні і музично-драматичні твори; хореографічні твори і пантоміми, музичні твори з текстом або без тексту; кінематографічні твори, до яких прирівнюються твори, виражені способом, аналогічним кінематографії; малюнки тощо.

Згідно з п. 6 ст. 2 Конвенції твори, зазначені у цій статті, користуються охороною у всіх країнах Союзу. Ця охорона здійснюється на користь автора і його правонаступників.

В силу ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 23.12.1993 року № 3792-XII з подальшими змінами і доповненнями, первинним суб'єктом, якому належить авторське право, є автор твору або за відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства).

Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.

Відповідно до ст. 435 ЦК України та ст. 7, п. 1 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» суб'єктами авторського права, окрім авторів творів, є їх спадкоємці та інші фізичні та юридичні особи, які набули авторських прав відповідно до закону або договору.

Встановлено, що 17.04.2012 року Державною службою інтелектуальної власності України на підставі заявки поданою ОСОБА_2 від 16.02.2012 року було видано свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір за НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.27, 200-207).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, спадкоємицею майна померлої ОСОБА_2 є її донька -ОСОБА_1

Вбачається, що ОСОБА_1 набула майнових прав, в т.ч. за оскаржувальним свідоцтвом НОМЕР_1 про реєстрацію авторського права на твір ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказані обставини встановлені рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04.12.2014 року( а.с. 49-52).

Позивач в обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що державна реєстрація авторського права та видачі Свідоцтва НОМЕР_1 про реєстрацію авторського права на твір ІНФОРМАЦІЯ_1 була здійснена з порушенням вимог чинного законодавства, авторство ОСОБА_2 за оскаржувальним свідоцтвом не доведено, а тому вважає, що дане свідоцтво підлягає визнанню недійсним.

Суд не погоджується з доводами позивача, виходячи з наступного.

Так, ст. 4 Закону України «Про авторське право та суміжні права», п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1756 «Про державну реєстрацію авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір» визначено, що установою, яка виконує дії, пов'язані з державною реєстрацією прав автора на твори науки, літератури і мистецтва, а також з реєстрацією договорів, які стосуються права автора на твір, є Державна служба.

Положенням про Державну службу інтелектуальної власності України, затвердженим Указом Президента України від 19 листопада 2014 р. № 658, встановлено, що одним з основних завдань Державної служби є здійснення державної реєстрації об'єктів інтелектуальної власності.

Відповідно до п.п. 3 п. 17 Постанови під час розгляду заявок, установа не проводить експертизу твору і не встановлює факт виникнення авторства, а відповідно до п.п. 2, п. 13 Постанови автор або особа, яка має авторське право, несе відповідальність за достатність і достовірність інформації, наведеної у заявці на реєстрацію авторського права на твір.

Вбачається, що у відповідності до зазначених вище вимог законодавства, відповідачем-2, на підставі заяви автора ОСОБА_2, тобто матері відповідача-1 по справі, яка набула право на твір за свідоцтвом НОМЕР_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.12.2013 року, поданої в установленому законодавством порядку, при здійсненні реєстрації авторського права на твір «ІНФОРМАЦІЯ_1» та видачі Свідоцтва НОМЕР_1 діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законом та Постановою.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем-2 не було порушено вимог чинного законодавства.

Що стосуться тверджень позивача про недоведеність авторства на твір образотворчого мистецтва «ІНФОРМАЦІЯ_2» відповідно до Свідоцтва НОМЕР_1 від 17.04.2012 року та авторство ОСОБА_2 на даний твір, слід зазначити.

Як зазначено вище, ч.2 ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» визначає, що авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення.

Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.

Частиною 5 ст. 11 зазначеного Закону передбачено можливість державної реєстрації авторського права на твір та договорів, що стосуються права автора на твір.

Аналогічна позиція викладена Пленумом Верховного Суду України у Постанові від 4 червня 2010 року №5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права та суміжних прав», відповідно до якої реєстрація може здійснюватись на вимогу суб'єкта авторського права, але вона не має правовстановлюючого характеру.

Згідно матеріалів справи вбачається, що спадкоємицею автора твору «ІНФОРМАЦІЯ_1» при поданні заяви на реєстрацію такого твору, за якою було видано оскаржуване Свідоцтво НОМЕР_1 від 17.04.2012 року були зазначені наступні дані:

-у графі «дата остаточного завершення роботи над твором» зазначено - 27.03.1967;

-у графі «відомості про оприлюднення твору» зазначено - «ІНФОРМАЦІЯ_3» № 338, затверджена МХП України 27.03.1967;

-у графі ім'я першого автора зазначено - ОСОБА_2, а автором (спадкоємцем) була зазначена ОСОБА_1( а.с. 28-30 т.1).

У зв'язку з вказаними даними слід зауважити про презумпцію авторства, яка визначена Законом, який діяв на момент реєстрації такого твору.

Так, ч.1 ст. 11 Закону встановлено презумпцію авторства - за відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору.

Позивачем не було надано жодних доказів того, що автором твору «ІНФОРМАЦІЯ_1» (дата створення 27.03.1967) є інша особа.

Надані позивачем докази не спростовують авторство ОСОБА_2 за оскаржувальним свідоцтвом.

Разом з цим, суд вважає, що надані відповідачем-1 докази підтверджують факт створення ОСОБА_2 об»єкта авторських прав.

Зокрема, факт розробки ОСОБА_2 дизайну ІНФОРМАЦІЯ_2 підтверджується наступними доказами, які наявні у матеріалах справи.

Так, згідно копії диплому вбачається, що ОСОБА_2 у 1958 році закінчила з червоним дипломом Київський технологічний інститут харчової промисловості спеціальність- технологія цукристих речовин, кваліфікація інженер-технолог ( а.с.114 т.1).

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що вона з 1966 року працювала в Обласному управлінні харчової промисловості на посаді інженера - технолога по кондитерському та хлібопекарному виробництву, з 1970 року переведена на посаду старшого інженера ( а.с.115-124 т.1).

Згідно особистого листка по обліку кадрів вбачається, що саме ОСОБА_2 є автором технічної документації низки виробів, в тому числі і ІНФОРМАЦІЯ_2( а.с.125-126 т.1).

Вбачається, що саме після створення ОСОБА_2 дизайну та рецептури ІНФОРМАЦІЯ_2 у 1967 році було розпочато промисловий випуск ІНФОРМАЦІЯ_2 та його подальше масове виробництво на підприємствах Облхарчопрома, про що свідчать протоколи обласних нарад робітників місцевої харчової промисловості, датовані 1968 - 1969 роками та отримані із архівів Дніпропетровської області, протокол проведення економічної конференції підприємств Облхарчопрома від 16.08.1968р., протокол наради працівників місцевої промисловості від 27.01.1969р., інформації про підсумки роботи за 9 місяців 1968 року (в даному документі вказується, що ІНФОРМАЦІЯ_2 є новим виробом, який освоювався у 1967-1968 роках), плану підвищення якості продукції ( а.с.128-141 т.1).

ОСОБА_2, як провідному спеціалісту в галузі харчової промисловості було вручено грамоту, датовану 12.10.1967р., за активну участь у розробці та масовому впровадженні нових зразків харчової продукції ( а.с. 142 т.1).

Публікації в пресі свідчать про активну участь у розробці та масовому впровадженні нових зразків харчової продукції ОСОБА_2, в тому числі при створенні дизайну ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 143-145 т.1).

Крім того, авторство ОСОБА_2 на дизайн ІНФОРМАЦІЯ_2 підтверджується рецептурою № 338 на ІНФОРМАЦІЯ_2, яка датована 27.03.1967 року, відомості про яку, були зазначені у графі «Відомості про оприлюднення твору» в заяві про реєстрацію авторського права, поданій ОСОБА_2 ( а.с. 147-149 т.1).

При цьому, у рецептурі наявний опис зовнішнього вигляду виробу: «ІНФОРМАЦІЯ_4».

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ст. 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не надано доказів на спростування авторства ОСОБА_2 на твір «ІНФОРМАЦІЯ_1» (дата створення -27.03.1967) або доказів того, що автором такого твору є інша особа, як і не надано доказів належності позивачу будь-яких прав на твір ІНФОРМАЦІЯ_2, які виникли раніше, ніж його було створено автором ОСОБА_2, тобто до 27.03.1967 року.

А від так, позивачем не доведено наявності у останнього порушених прав чи охоронюваних законом інтересів в обґрунтування поданого позову.

Що стосується посилань позивача, викладених в письмовій промові від 17.07.2015 року, щодо створення об'єкту авторського права «ІНФОРМАЦІЯ_1» у зв'язку з виконанням службових обов 'язків, слід зазначити.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимоги ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачаться зі змісту позову та заяви про зміну предмету позову, позивачем не було зазначено в обґрунтування поданого позову для оскарження Свідоцтва за НОМЕР_1, як перебування автора ОСОБА_2 у трудових відносинах і створення твору не особисто, а в порядку виконання службових обов'язків.

За таких обставин, посилання позивача в своїй промові на дані обставини, виходять за межі предмету доказування у даній справі.

Разом з цим, суд звертає увагу на ту обставину, що при умові того, що позивач посилається на створення твору в порядку виконання службових обов»язків ОСОБА_2, останній фактично спростовує свої доводи про недоведеність авторства ОСОБА_2,оскільки в такому випадку підтверджує, що автором є ОСОБА_2, але не одна, а спільно з роботодавцем.

З огляду на викладене вище, проаналізувавши заявлені вимоги, відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ЗУ «Про авторське право і суміжні права», ст.ст. 435, 437, 439, 440 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 61, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАБРИКАНТ», відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя :