УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл», третя особа: генеральний директор ТОВ «АТ Каргілл» Ганевич Міхаіл, про визнання наказу про накладення дисциплінарного стягнення та про звільнення з роботи незаконними, зобов'язання змінити підстави звільнення та внести відповідні зміни до трудової книжки, проведення повного розрахунку, виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 19 вересня 2001 року він працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» (далі - ТОВ «АТ Каргілл») на посаді регіонального представника в Харківській області, а 15 вересня 2011 року був переведений на посаду торгівельного представника у Харківській та Сумській областях.

Наказом від 10 вересня 2012 року № 75-П він був попереджений про звільнення з 19 листопада 2012 року у зв'язку зі скороченням штату.

25 жовтня 2012 року на позивача було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани, а 09 листопада 2012 року ОСОБА_4 звільнено з причин систематичного невиконання ним без поважних причин трудових обов'язків.

У зв'язку з чим, позивач звернувся до суду з позовом та просив суд визнати незаконним наказ про накладення дисциплінарного стягнення; визнати незаконним наказ про звільнення з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, зобов'язати ТОВ «АТ Каргілл» змінити формулювання причин звільнення на ст. 38 КЗпП України тобто звільнення за власним бажанням, та внести відповідні зміни у трудову книжку; стягнути з ТОВ «АТ Каргілл» на його користь: суму нарахованих та невиплачених бонусів у розмірі 4 000 дол. США, середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 8 216 грн 04 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 8 216 грн 04 коп., моральну шкоду в сумі 30 тис. грн та витрати на правову, допомогу в сумі 3 тис. грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15 січня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2013 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 15 січня 2014року, оскільки вони законні та обґрунтовані.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до трудового договору від 19 вересня 2001 року ОСОБА_4 прийнятий у Закрите акціонерне товариство «АТ Каргілл» на посаду регіонального представника торгівельного відділу у Харківській області з випробувальним терміном 3 місяці.

На підставі наказу від 01 липня 2011 року № 57-П він був переведений на посаду представника торговельного відділу у Харківській та Сумській областях.

10 вересня 2012 року ОСОБА_4 було попереджено про звільнення із займаної посади з 19 листопада 2012 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату.

Наказом від 10 вересня 2012 року № 77-П ОСОБА_4 зобов'язано повернути підприємству службовий автомобіль та мобільний телефон, що були в його використанні. ОСОБА_4 відмовився від підпису про ознайомлення з зазначеними документами, про що складений відповідний акт.

25 жовтня 2012 року наказом № 92-П ОСОБА_4 було оголошено догану за порушення умов трудового договору та посадової інструкції -укладення контрактів з компанією, власником якої є його син ОСОБА_6

Наказом від 08 листопада 2012 року № 102-П відмінено дію наказу від 10 вересня 2012 року № 75-П про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розкладу і визнано недійсними накази від 10 вересня 2012 року № 76-П про попередження працівників про скорочення чисельності працівників, № № 77-П, 78-П року про повернення службових автомобіля та телефону, від 28 вересня 2012 року № 84-П про виконання посадових обов'язків.

09 листопада 2012 року наказом № 103-K ОСОБА_4 звільнений із займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Від підпису про ознайомлення з наказом позивач відмовився.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ «АТ Каргілл» є підприємством з іноземними інвестиціями, яке в своїй діяльності керується статутом, затвердженим загальними зборами·засновників, протокол від 23 березня 2012 року № 13, керівними принципами, що не протирічить вимогам ч. 2 ст. 3 КЗпП України.

19 травня 2006 року, 27 червня 2012 року, 25 жовтня 2012 року позивач ознайомився з відповідними керівними принципами, серед яких неможливість роботи з компаніями, якими володіють родичі, оскільки це створює конфлікт інтересів.

Факт належності ПП «Агропродукт», ПП «АПК Агро-продукт» та ТОВ «СП Агроекспорт» його родичам та укладення контрактів ТОВ «АТ Каргілл» з цими підприємствами позивачем не оспорюється.

Доводи ОСОБА_4 щодо порушення судами попередніх інстанцій ст. 148 КЗпП України під час оцінки обставин застосування до нього дисциплінарного стягнення на підстави наказу від 25 жовтня 2012 року № 92-П не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи касаційним судом, оскільки позивача неодноразово було ознайомлено із керівними принципами компанії щодо конфлікту інтересів компанії та співробітників. Однак, аналітиком компанії у жовні 2012 року виявлено родинні зв'язки позивача та власника компаній ПП «АГРО-ПРОДУКТ» та ПП «АПК АГРО-ПРОДУКТ», з якими узгоджувалися на підписувалися контракти ОСОБА_4 після роз'яснення останньому про неможливість роботи з компаніями, якими володіють родичі, оскільки це створює конфлікт інтересів.

Позивач продовжував працювати з вказаними компаніями, чим свідомо порушував вказівки керівництва та керівні принципи компанії.

Що стосується доводів особи, яка подала скаргу у частині незаконності звільнення позивача з причин систематичного невиконання без поважних причин трудових обов'язків, то вони спростовуються матеріалами справи, так як після накладення дисциплінарного стягнення, позивач у поясненнях повідомив керівництво лише про контракти з двома компаніями його сина, та не повідомив керівництво про укладення контрактів з компанією ТОВ «СП АГРОЕКСПОРТ», де працює його дочка. Таким чином, суди попередній інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для звільнення позивача на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України позивачем було подано вже після ознайомлення із наказом про його звільнення на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, а тому доводи касаційної скарги ОСОБА_4 у цій частині також не знайшли свого підтвердження.

Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко Є.П. Євграфова І.М. Завгородня