Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/984/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Сарап М. Б.
Доповідач Чорнобривець О. С.
РІШЕННЯ

іменем України

22.04.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Гайсюка О.В., Голованя А.М.

при секретареві - Дімановій Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Друга Кіровоградська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва та визнання права на майно,

ВСТАНОВИЛА:

7 липня 2014 року ОСОБА_2 пред'явила позов до ОСОБА_4, ОСОБА_3 і просила: визнати поважними причин пропуску нею строку звернення до суду з позовом; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 17 січня 2000 року Другою кіровоградською державною нотаріальною конторою; перерозподілити спадкового майна та визнання за позивачем права власності на 1/6 частину житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати Другу кіровоградську державну нотаріальну контору видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті ОСОБА_6.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати ОСОБА_6 в наслідок чого відкрилася спадщина на ? частину житлового будинку та господарських споруд за адресою: : АДРЕСА_1. На час відкриття спадщини позивачу не виповнилося і 6 років. Вона прийняла спадщину, оскільки проживала разом із спадкодавцем, однак інший повнолітній спадкоємець -- ОСОБА_7, яка являлася матір'ю спадкодавця, не повідомила нотаріуса про її спадкові права. У зв'язку із цим свідоцтво про право на спадщину було видано ОСОБА_7 та ще одному спадкоємцю - неповнолітній ОСОБА_3, у рівних частинах. Після смерті ОСОБА_7 право на належну їй 1/4 частку спадкового майна перейшло до відповідачів по справі. Про порушення свого права на спадкування позивач дізналася лише у червні 2014 року коли відповідачі повідомили її про намір продати будинок. За її зверненням 2 липня 2014 року нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину.

На підставі поданої позивачем заяви (Т. І а.с. 131, 132), ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 5 листопада 2014 року позовну заяву в частині вимог про визнання поважними причин пропуску нею строку звернення до суду з позовом та зобов'язання Другої кіровоградської державної нотаріальної контори видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті ОСОБА_6 залишено без розгляду (Т. І а.с. 136, 137).

Крім того, позивач уточнила решту своїх вимоги (Т. І а.с. 53, 54) і просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Другою кіровоградською державною нотаріальною конторою 17 січня 2000 року, визнати за нею права власності на 1/6 частину житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 лютого 2015 року позов задоволено частково: визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 17 січня 2000 року, видане Другою кіровоградською державною нотаріальною конторою, в задоволені решти вимог відмовлено, вирішено питання витання стягнення судового збору.

Не погоджуючись частково з рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку і просить скасувати це рішення в частині відмови у задоволені позову щодо визнання права власності на спадкове майно і визнання за позивачем права власності на 1/6 частину житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1, та зобов'язати Другу кіровоградську державну нотаріальну контору видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті ОСОБА_6 Обґрунтовуючи скаргу, позивач послалася на неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме: застосування норм ЦК України замість ЦК УРСР. Неправильність висновку суд про можливість реалізації спадкових прав позивача в нотаріальному порядку.

Відповідач ОСОБА_3 також оскаржила рішення суд першої інстанції і просила скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування скарги відповідач послалася на те, що позов пред'явлено після спливу позовної давності, яка обраховується з ІНФОРМАЦІЯ_5 - досягнення позивачем повноліття. Також відповідач послалася на відсутність у скарзі доказів прийняття позивачем спадщини. Суд вийшов за межі своєї компетенції, встановивши факт проживання позивача із спадкодавцем, так, як відповідні вимоги не пред'являлися. Норми ст. 535 ЦК УРСР, на яку суд послався у рішенні, поширюються на неповнолітній в той час, як на час відкриття спадщини позивач являлася малолітньою. Суд безпідставно визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину в цілому. Вважає, що здійснення перерозподілу спадщини неможливо через смерть одного із спадкоємців та перехід права власності на належну їй частку спадкового майна.

Відповідач ОСОБА_4 та третя особа рішення суду не оскаржували, заяв про приєднання до апеляційної скарг однієї із сторін не подавали.

Правом подати письмові заперечення на апеляційну скаргу ніхто з осіб, які беруть участь у справі, не скористалися.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач підтримала подану нею апеляційну скаргу і надала пояснення про те, що до смерті її матері вона проживала з нею у спірному будинку. Після смерті мами вона протягом наступних п'яти місяців продовжила проживати у цьому будинку, а потім її забрав батько, який проживав окремо. Вона вважає, що як спадкоємець першої черги після смерті ОСОБА_6 вона мала право на спадкування на рівних умовах з її сестрою - ОСОБА_3 і бабою - ОСОБА_7 Вона також вважає, що фактично прийняла спадщину.

Представник позивача адвокат Юрах В.М. надав пояснення суду про те, що позивач звернулася до суду за захистом своїх прав, як спадкоємець першої черги після смерті матері. Посилання в позовній заяві на ст. 535 ЦК УРСР, поруч з посиланнями на інші статті цього Кодексу, які регулюють спадкові правовідносини, є помилковим.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечила проти доводів апеляційної скарги позивача і підтримала власну апеляційну скаргу. Вона визнала, що позивач проживала разом з нею і їх матір'ю - ОСОБА_6 до моменту смерті останньої, а потім ще протягом наступних п'яти місяців. Однак вона вважає, що позивач не прийняла спадщину, до нотаріуса з відповідною заявою не зверталася і протягом тривалого часу не цікавилася спадщиною.

Представник відповідача - ОСОБА_9 підтримала доводи апеляційної скарги ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_4 не визнала доводи апеляційної скарги позивача і погодилася з доводами відповідача ОСОБА_3 При цьому вона також підтвердила, що позивач, яка доводиться їй племінницею, до і після смерті своєї матері проживала у спірному будинку. Після п'яти місяців з моменту відкриття спадщини позивача забрав до себе її батько. Відповідач лишила вирішення спору на розсуд суду.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справ, направила письмове клопотання про розгляд справи без присутності її представника (Т. ІІ а.с. 29).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що рішення суд першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам закону.

Суд першої інстанції встановив і матеріалами справи підтверджується, що батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є: ОСОБА_10 та ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, яка складалась з належної спадкодавцю ? частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Згідно матеріалів копії спадкової справи після смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася мати спадкодавця - ОСОБА_7, яка діяла від свого імені та на підставі рішення виконкому Кіровоградської міської Ради народних депутатів № 189 від 11 березня 1998 року, як опікун від імені неповнолітньої онуки - ОСОБА_3. У вказаній заяві нею не вказано про наявність ще одного спадкоємця першої черги за законом - ОСОБА_2 - позивача по справі.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Другої кіровоградської державної нотаріальної контори Івановою І.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-30, спадкоємцями майна ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, є в рівних частках кожний: мати - ОСОБА_7, дочка - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з: ? частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_7.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 квітня 2002 року спадкоємцями ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 є в рівних частинах кожний: дочка - ОСОБА_4, мати - ОСОБА_13, онука - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, мати якої ОСОБА_6, померла ІНФОРМАЦІЯ_3. Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з: 3/4 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1.

За нотаріально посвідченим договором дарування частини житлового будинку від 29 квітня 2002 року ОСОБА_13 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дар 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Таким чином, право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по ? частці за кожною з них.

Постановою № 1223/02-31 від 2 липня 2014 року державним нотаріусом Кіровоградської міської нотаріальної контори № 2 відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті її матері ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 та бабусі ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4. Постанова мотивована тим, що відомості про прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті вищезазначених спадкодавців в нотаріальній конторі відсутні. Після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 свідоцтва про право на спадщину вже видані.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і рішення в цій частині ніким не оскаржується.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач прийняла спадщину і спадщина належить їй, права позивача були порушені під час оформлення спадщини іншими спадкоємцями шляхом приховування її права на спадщину, можливість нотаріального оформлення позивачем спадщини не втрачена.

Повністю погодитися з висновками суду не можливо.

Суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та визначив, що вони регулюються нормами ЦК УРСР, чинний на час їх виникнення.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР).

Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527 ЦК УРСР).

При спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частинах, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ст. 529 ЦК УРСР).

Згідно приписів ст. 548 цього ж Кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6, позивач не була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, але там було зареєстровано місце проживання спадкодавця, що підтверджується відомостями домової книги (Т. І а.с. 162 - 173).

Згідно ст. 17 ЦК УРСР місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Встановивши на підставі показань допитаних у судовому засіданні свідків, що позивач до смерті своєї матері - ОСОБА_6, та після відкриття спадщини протягом п'яти місяців проживала у вищевказаному будинку, ? частки на який спадкується, що також визнається відповідачами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач прийняла спадщину в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України.

Твердження відповідача ОСОБА_3 та її представника про те, що являючись малолітньою особою позивач не могла самостійно вступити в управління або володіння спадковим майном є безпідставними .

Згідно ст. 9 ЦК УРСР здатність мати цивільні права і обов'язки (цивільна правоздатність) визнається в однаковій мірі за всіма громадянами Української РСР та інших союзних республік. Правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю.

Зміст правоздатності громадян розкрито у ст. 10 ЦК УРСР: громадяни можуть відповідно до закону мати майно в особистій власності, право користування жилими приміщеннями та іншим майном, успадковувати і заповідати майно, обирати рід занять і місце проживання, мати права автора твору науки, літератури і мистецтва, відкриття, винаходу, раціоналізаторської пропозиції, промислового зразка, а також мати інші майнові та особисті немайнові права.

За змістом ст. 11 цього Кодексу дієздатність громадян - здатність своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов'язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку.

Дієздатність громадян, які не досягли повноліття обмежується законом. Зокрема, ст. 14 ЦК УРСР передбачалося, що за неповнолітніх, які не досягли п'ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди. Права неповнолітніх віком до п'ятнадцяти років по внесенню вкладів у кредитні установи і по розпорядженню внесеними ними вкладами визначаються законодавством Союзу РСР.

Аналіз цих норм права дає підстави для висновку про обмеження цивільної дієздатності неповнолітній, які не досягли п'ятнадцяти років, лише в частині укладення угод, але не в частині спадкування, набуття, володіння та користування майном.

Оскільки після смерті спадкодавця позивач користувалася спадковим майном, то вона фактично вступила у володіння ним.

Заява про від мову від спадщини від імені позивача в матеріалах спадкової справи відсутня.

Та обставина, що після спливу п'яти місяців від часу відкриття спадщини позивач, будучи малолітньою, стала проживати в іншому місці з батьком не може вважатися її відмовою від спадщини.

Суд апеляційної інстанції погоджується з правильністю висновку суду першої інстанції щодо доведеності факту прийняття позивачем спадщини, яка відкрилася після смерті її матері.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо порушення судом першої інстанції принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України), яке на думку відповідача виявилося в тому, що суд встановив факт прийняття позивачем спадщини за відсутності такої позовної вимоги є безпідставними.

Те, що позивач не пред'являла окремої вимоги про встановлення факту прийняття нею спадщини не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання права на спадкове майно так, як вказаний факт вона зазначила в якості обставини, якою обґрунтовувала свої вимоги (підстава позову), яка підлягає доведенню, а не способом захисту права, яке не визнається відповідачами.

Встановивши, що позивач прийняла спадщину, але свідоцтво про право на спадщину з законом в цілому було видано іншим спадкоємцям, без урахування частки, яка належить позивачу, суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для визнання його недійсним.

Однак суд помилково визнав свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 січня 2000 року недійсним в цілому, не врахувавши, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 також є спадкоємцями в рівних частках з позивачем і право на спадкування не втратили.

У зв'язку з цим в цій частині рішення суду першої інстанції не можна вважать законним і обґрунтованим.

Крім того, відмовляючи в задоволенні вимог позивача про визнання права на спадкове майно з підстав наявності можливості у позивача отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину, суд не врахував відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку, яка викладена у постанові від 2 липня 2014 року (Т. І а.с. 8) і роз'яснень наданих Пленумом Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» і помилково вважав, що позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Враховуючи, що відмова нотаріуса була обґрунтованою, то позивач має право на звернення до суду з позовом.

Колегія суддів також відзначає, що суд помилково послався у своєму рішенні на ст. 535 ЦК УРСР, як на одну з правових підстав для задоволення позову так, як вказана норма регулює право на обов'язкову частку в спадині, яке виникає лише за умови спадкування за заповітом.

Проте за життя ОСОБА_6 заповіт не лишила, а позивач, хоч також вказувала на ст. 535 ЦК УРСР, але як підставу пред'явленого нею позову (фактичні обставини, що наведені у позовній заяві) посилалася на право спадкування дочки після смерті матері і просила визнати право на частку спадкового майна, яка відповідає розміру частки спадкоємця за законом 1/6, а не обов'язкової частки, яка за відповідних умов могла становити лише 1/9.

Оскільки виниклі між сторонами правовідносини не регулюються ст. 535 ЦК УРСР, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо неправильного застосування судом першої інстанції норми вказаної статті є частково обґрунтованими.

Натомість доводи відповідача ОСОБА_3 щодо неможливості перерозподілу спадщини не заслуговують на увагу так, як позивач уточнила свої вимоги в суді першої інстанції і не вимагала перерозподілити спадщину в натурі.

Доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що позов пред'явлено після спливу позовної давності, перебіг якої на її думку розпочався з моменту досягнення позивачем повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_5 і на час пред'явлення позову, 07 липня 2014 року, закінчився є безпідставними.

За загальним правилом цивільного законодавства початок перебігу позовної давності співпадає з виникненням права на позов, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого прав або особу, яка його порушила.

Позивач вказала, що дізналася про оформлення свідоцтва про право на спадщину, яка відрилася після смерті її матері, в цілому на ім'я ОСОБА_7 і ОСОБА_3 вона дізналася лише у червня 2014 року. Ці пояснення позивача ніким не спростовані.

Доводи позивача про те, що перебіг позовної давності почався з часу досягнення позивачем повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_5, є безпідставним та, як сам по собі факт досягнення позивачем повноліття не свідчить про наявність обставин за яких вона дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав.

Крім того, суд першої інстанції вірно вказав, що прийнята спадкоємцем спадщина належить йому з моменту її відкриття. До суду ж позивач звернулася у зв'язку з неможливістю документального оформлення свого права та виниклою у зв'язку з цим невизначеністю, невизнанням її права відповідачами, а тому на ці відносини позовна давність не поширюється.

У зв'язку з ти, що викладені в апеляційній скарзі позивача та частково в апеляційній скарзі відповідача факти неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права знайшли своє підтвердження, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Проте вимоги позивача, викладені в апеляційній скарзі, щодо зобов'язання Другої кіровоградську державну нотаріальну контору видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті ОСОБА_6 задоволенню не підлягають так, як за заявою позивача від 5 листопада 2014 року (Т. І а.с. 131, 132), ухвалою суду позовну заяву в частині залишено без розгляду. Вказана ухвала суду позивачем не оскаржується, а отже вказана вимога позивача знаходиться за межами даного апеляційного розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 лютого 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 січня 2000 року, видане державним нотаріусом Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори Івановою І.Ю. на ім'я спадкоємців померлої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 і ОСОБА_3 в частині 1/6 спадкового майна.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування після смерті її матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, на 1/6 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: