У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

11 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вторчермет» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 18 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 11 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 15 листопада 2013 року, в якому ухвалою цього ж суду від 15 січня 2014 року виправлено описку, на його користь стягнуто з ТОВ «Вторчермет» заборгованість із заробітної плати в розмірі 555,92 грн. Оскільки цим рішенням встановлено, що з ним своєчасно не проведено розрахунку при звільненні, просив, уточнивши позовні вимоги, стягнути 13 193,46 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 18 квітня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Вторчермет» на користь ОСОБА_3 1 771,56 грн за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 11 червня 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про задоволення позову з посиланням на неправильне застосуванням норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 15 листопада 2013 року, описку у якому виправлено ухвалою цього суду від 15 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 18 грудня 2013 року, частково задоволено позов ОСОБА_3 та з ТОВ «Вторчермет» на його користь стягнуто 555,92 грн заборгованості із заробітної плати і 100 грн на відшкодування моральної шкоди, а також 2 250 грн на відшкодування витрат, пов'язаних з проведенням почеркознавчої експертизи.

Цим рішенням встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах з 1 жовтня 2010 року по 14 грудня 2011 року і ОСОБА_3 при звільненні не виплачена заробітна плати в розмірі 555,92 грн.

Рішення суду виконано 9 квітня 2014 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з того, що рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 15 листопада 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення заборгованості із заробітної плати задоволено частково, отже позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також має бути задоволений частково. При цьому суди вважали, що перебіг часу затримки розрахунку при звільненні починається з дати набрання чинності рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 15 листопада 2013 року, тобто з 18 грудня 2013 року.

Проте такі висновки є передчасними.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Крім того, саме по собі ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати при його невиконанні не звільняє роботодавця від відповідальності згідно зі ст. 117 КЗпП <nau://ukr/322-08|st117> Укрїани.

Таке роз'яснення цієї норми права надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України <nau://ukr/322-08|st233> у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Зробивши висновок про те, що при звільненні позивача відповідач не виплатив всі суми, що належать працівникові, суди не встановили, чи працював позивач у день звільнення, якщо ні - то коли саме він пред'явив вимоги про розрахунок.

Адже саме з такими обставинами законодавство пов'язує порушення трудових прав працівника, а отже - і початок періоду затримки розрахунку.

Такі порушення цивільного процесуального законодавства унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що свідчить про невідповідність судових рішень вимогам ст. ст. 213-214 ЦПК України і є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції в силу вимог ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 18 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 11 червня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: В.П.Гончар С.О.Карпенко Д.О.Остапчук В.О.Савченко