Справа 431/1399/15-ц
Провадження 2/431/871/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М УКРАЇНИ

(повний текст)

10 серпня 2015 року. Старобільський районний суд

Луганської області

у складі:головуючого судді Озерова В.О.,

при секретарі Дубініній О.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Старобільську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди, в якому просив стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду в розмірі 79039 грн. 50 коп. та судовий збір 790 грн. 40 коп.

В подальшому, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди, в якому просив стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду в розмірі 70758 грн. та судовий збір 707 грн. 58 коп.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 посилається на те, що відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_2 від 27 листопада 1992 року, він включений до Єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22 серпня 2007 року, виданого виконавчим комітетом Старобільської міської ради, йому належить на праві приватної власності комплекс АЗС за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно торгового патенту серії НОМЕР_1, йому дозволена діяльність щодо оптової та роздрібної торгівлі нафтопродуктами, як суб'єкту господарювання за адресою: АДРЕСА_1.

В грудні 2012 року, ним було встановлено нестачу належних йому паливо-мастильних матеріалів, а саме: 289 літрів бензину марки А-80, 1312 літрів бензину марки А-92, 976 літрів бензину марки А-95 та 807 літрів дизельного пального. Вказана недостача підтверджується записами в журналі обліку ГСМ.

Підчас особистої розмови з ОСОБА_3, який проходив у позивача на АЗС стажування, він зізнався, що вищевказана нестача пального сталася з його вини, але його вартість не відшкодував.

З приводу недостачі позивач звертався з відповідною заявою до органів внутрішніх справ, на яку йому було надано відповідь про можливість розв'язання цього спору у порядку цивільного судочинства.

У зв'язку з цим, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду в розмірі 70758 грн. та судовий збір 707 грн. 58 коп.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 також підтримав вимоги позивача та просив суд стягнути з відповідача на користь позивача майнову шкоду в розмірі 70758 грн. та судовий збір 707 грн. 58 коп.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги позивача не визнав в повному обсязі, вважав його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Пояснив, що працюючи у ОСОБА_1 без належного оформлення, він не брав на себе жодних матеріальних зобов'язань по збереженню його майна і ніяким чином не повинен нести відповідальності за нестачу палива, яке зберігалося без належного обліку. Відповідач жодного документу не підписував про взяття на себе матеріальної відповідальності, а також йому жодного разу не передавали паливо, шляхом його переміряння при зміні операторів.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 позовні вимоги позивача не визнав в повному обсязі, вважав його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

ОСОБА_3 дійсно працював деякий час у позивача ОСОБА_1 на АЗС, але ніяких трудових договорів з ним не укладалось.

Згідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Позивач вказує, що ОСОБА_3 у нього стажувався, але ж знову це не відповідає вимогам Закону, так як випробування при прийнятті на роботу оформлюється відповідно до того ж трудового договору. Таким чином, працюючи у ОСОБА_1 без належного оформлення, він не брав на себе жодних матеріальних зобов'язань по збереженню його майна і ніяким чином не повинен нести відповідальності за недостачу бензину, який зберігався без належного обліку. Відповідач жодного документу не підписував про взяття на себе матеріальної відповідальності, а також йому жодного разу не передавали бензин, шляхом його переміряння при зміні операторів.

Коли ОСОБА_1 звернувся до РВ ГУМВС з заявою про те, що у нього виявлена нестача палива, то за результатами розгляду було прийнято рішення про закриття кримінального провадження, у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. В постанові було вказано, що в порушенні чинного законодавства ОСОБА_1 не оформляв належним чином трудові відносини з працівниками і матеріальна відповідальність між ними не встановлена, крім цього у позивача не проводиться облік ГСМ, відповідно до встановлених норм і немає документів, які б підтверджували нестачу палива. Тобто, виходячи з постанови, не встановлено факту нестачі ГСМ, а також вини відповідача в нестачі.

Згідно до вимог ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі , організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Згідно до ст. 137 КЗпП України, суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обставину за якої шкоду було заподіяно.

Згідно до вимог ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Обставини, на які вказує позивач в позовній заяві повинні врегульовуватись трудовим законодавством, оскільки він вказує, що він фактично перебував у трудових стосунках з ним, хоча і з порушенням КЗпП України при їх оформленні, а склад кримінального правопорушення в факті нестачі ГСМ відсутній. Згідно ж КЗпП України також не доведено провини позивача та відношення до нестачі ГСМ, як і не встановлено самого факту недостачі.

Жодних доказів провини позивача в недостачі ГСМ та самої недостачі не було надано, тому вважає, що позовна заява необґрунтована і задоволенню не підлягає.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показав, що він працював на АЗС у ОСОБА_1 В жовтні 2012 року ОСОБА_1 зібрав збори на АЗС і сказав, що була виявлена нестача бензину. Підозра у нього пала на всіх працівників. ОСОБА_3 сказав, що це він брав бензин, однак це ніде не було зафіксовано.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що він з 2006 року по трудовій книжці на посаді оператора працює на АЗС у ОСОБА_1 На АЗС була виявлена нестача палива. У ОСОБА_1 пала підозра на ОСОБА_3, після чого приїжджала міліція і він давав свої пояснення. Свідок також пояснив, що зміну на роботі він приймає по лічильнику, про наявність палива він не знає і за зникле паливо він не відповідає.

Розглянувши позовні вимоги, заслухавши пояснення сторін та їх представників, заслухавши пояснення свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем заявлені вимоги про відшкодування завданої шкоди.

Таким чином, доказуванню підлягає факт наявності шкоди, її розмір, винна (протиправна) поведінка особи, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою особи.

У відповідності до діючого законодавства передбачено два випадки цивільно-правового відшкодування завданої шкоди - відшкодування шкоди внаслідок порушення зобов'язання та відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкоди, завданої майну фізичної або юридичної особи (ст. 1166 ЦК України).

Позивачем ОСОБА_1 не надано суду доказів того, що між ним та відповідачем були наявні будь-які цивільно-правові або трудові відносини.

Також, суду не було надано належних доказів наявності завданої шкоди та її розміру.

У відповідності до постанови про закриття виконавчого провадження від 26 лютого 2014 року (а.с. 10-12), факт крадіжки паливно-мастильних матеріалів на АЗС ПП ОСОБА_1 документально підтверджено не було, у зв'язку з чим кримінальне провадження було закрито за відсутністю складу злочину.

Надані позивачем викопіювання з журналу обліку ПММ не можуть бути прийняті в якості доказу по справі, так як не містять ідентифікуючих ознак - ким та на підставі чого зроблені записи, підписів відповідальної особи та інше.

Крім того, у відповідності до ДСТУ 2732 - 94 «Діловодство та архівна справа. Терміни та визначення», документ - це матеріальний об'єкт, що містить у зафіксованому вигляді інформацію, оформлений у зведеному порядку і має відповідно до чинного законодавства юридичну силу.

Наданий витяг жодного з наведених ознак не містить, а тому не може бути визнаний в якості належного доказу по справі.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_5, також не змогли підтвердити розмір завданої позивачу шкоди та вину відповідача в її завданні.

В зв'язку з викладеним, суд приходить до висновку про те, що позивачем не наведено доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди - відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Луганської області через Старобільський районний суд шляхом подачі скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.О. Озеров