Справа № 161/5776/14-ц
Провадження № 2/161/77/15
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Пушкарчук В.П.,

при секретарі Акайомовій Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В :

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивує тим, що 28 вересня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого остання отрималя кредит на суму 5 000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Оскільки позичальник ОСОБА_1 свої зобовязання по договору не виконала, станом на 31.03.2014 року у неї утворилась заборгованість перед банком в загальній сумі з процентами та штрафами в розмірі 14 512,67 грн. А тому просив, стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 14 512,67 грн. та витрати по сплаті судового збору.

16 травня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача та просила визнати кредитний договір від 28 вересня 2005 року, укладений між банком та нею, недійсним. Вказує, що умови кредитного договору від 28 вересня 2005 року є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача.

Представник позивача ОСОБА_2, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримула повністю з підстав наведених в позовній заяві. Просить позов задовольнити. Зустрічний позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні.

Представник відповідача в судове засідання подав заяву в якій позовні вимоги банку не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, зустрічний позов просив задовольнити та розгляд справи проводити у його відсутності.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до висновку, що первісний позов підставний та підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позов слід відмовити з наступних підстав.

Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526, 527, 530, 546, 549, 550, 556 ЦК України.

Судом встановлено, що 28 вересня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого остання отрималя кредит на суму 5 000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 9-15).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1, порушуючи умови договору, свої зобовязання за договором належним чином не виконувала в частині погашення заборгованості за кредитом та сплати відсотків за користування ним.

Так, з дослідженого в судовому засіданні розрахунку заборгованості за договором (а.с. 6-8) вбачається, що станом на 31.03.2014 року у позичальника перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 14 512,67 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 3 482,00 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом 9 863,40 грн., а також штрафів відповідно до пункту 8.6. Умов та правил надання банківських послуг 500,00 грн. (фіксована частина) та 667,27 грн. (процентна складова).

Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, а також у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається (ст. 525 ЦК України).

В процесі розгляду даної справи ухвалою суду від 21 липня 2014 року за клопотанням відповідача ОСОБА_1 була призначена судова почеркознавча експертиза на предмет належності підпису на заяві на отримання кредиту від 28 вересня 2005 року ОСОБА_1

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи від 23 лютого 2015 року № 727 по вказаній справі, встановити, ким ОСОБА_1 чи іншою особою, виконаний підпис розміщений в рядку «Підпис» розділу «Я ознайомився та згодний з Умовами надання банківських послуг» в заяві від 28 вересня 2005 року на отримання кредиту в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» не виявилося можливим, оскільки виявлені співпадаючі ознаки хоча і численні, однак в більшості відносять до ознак, які часто зустрічаються в почерках багатьох осіб та у звязку з тим, що досліджуваний підпис короткий, в якому більшість письмових знаків не повторяються; встановити, ким ОСОБА_1 чи іншою особою, виконані рукописні записи, розміщені на лицевій стороні в розділах «1. Персональні дані», «2. Контактна інформація», «3. Додаткові відомості», «4. Інформація про працевлаштування» в заяві від 28 вересня 2005 року на отримання кредиту в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» не виявилося можливим, оскільки виявлені співпадаючі ознаки хоча і численні, однак в більшості відносять до ознак, які часто зустрічаються в почерках багатьох осіб та у звязку з тим, що на дослідження не було надано зразків почерку, виконаних на однаковому за видом документі (бланк заяви КБ «ПриватБанк»; встановити, ким ОСОБА_1 чи іншою особою, виконаний цифровий записв рядку «дата» розділу «Я ознайомився та згодний з Умовами надання банківських послуг» в заяві від 28 вересня 2005 року на отримання кредиту в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» не виявилося можливим, оскільки виявлені співпадаючі ознаки хоча і численні, однак в більшості відносять до ознак, які часто зустрічаються в почерках багатьох осіб та у звязку з тим, що досліджуваний підпис короткий, в якому більшість письмових знаків не повторяються (а.с. 64-74).

Суд розглядає справу у межах заявлених вимог, а тому вважає, що їх розмір є обґрунтованим та підставним, а борг підлягає до стягнення.

Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача в користь позивача кредитну заборгованість в розмірі 14 512,67 грн.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, підлягають до задоволення вимоги позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За змістом ст.ст. 526, 549, 551 1054, 1055 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення оспорюваного договору), зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Неустойка (пеня), що являє собою грошову суму, що встановлена договором, підлягає передачі боржником кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. За кредитним договором, укладеним у письмовій формі, банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязаний повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 2 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно положень ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, що серед загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є ті, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Із матеріалів справи вбачається, що даний кредитний договір підписаний уповноваженим представником Волинського головного регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» та особисто ОСОБА_1 (а.с. 9), тобто, у останньої було волевиявлення на укладення такого договору, і за умовами кредитного договору, він відповідав на момент його укладення інтересам ОСОБА_1, оскільки остання отримала у банка кредитні кошти на свої потреби, з приводу чого і звернулася до банку, використала кредитні кошти на власні потреби, та сплачувала передбачені у договорі платежі, як передбачають умови кредитного договору. Також зміст кредитного договору відповідає законодавству України.

Сторонами договору дотримано визначених у ст.ст. 207, 208 ЦК України форму правочинів.

Крім того, позивачем за зустрічним позовом не доведено, що його волевиявлення на час укладення договору було не вільним чи не відповідало його внутрішній волі, оскільки ним добровільно було надано банку дані про свою особу паспортні дані, ідентифікаційний номер, адресні дані та підписано особисто оспорюваний договір.

Також не знайшло свого ствердження те, що при підписанні кредитного договору відповідачем було порушено права позивача; що оспорюваний кредитний договір не відповідає законодавству України, інтересам і волі позивача, порушує його права і законні інтереси, а також не доведено і те, що при укладенні оспорюваного договору відповідач порушив вимоги законодавства чи виявив ознаки нечесної підприємницької діяльності при укладенні оспорюваного договору.

Безпідставними є і посилання представника позивача на ту обставину, що відповідач ввів позивача в оману щодо несвоєчасного чи неповного надання інформації про умови кредитування, надання недостовірної інформації, так як при укладенні договору, сторонами було досягнути згоди щодо всіх істотних умовах цього договору.

За змістом ст. 627 ЦК України, в її редакції, що була чинною на час укладення оспорюваного договору, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, що є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тому не вбачає суд і порушення принципу рівності сторін оспорюваного договору, так як сама суть кредитного договору передбачає надання кредитором кредиту позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, що було належно виконано відповідачем, та повернення позичальником кредиту із сплатою процентів вчасно та у повному обсязі, що має належно виконувати позивач.

Отже, при укладенні позивачем оспорюваного кредитного договору № 0489/08/22- CLNv від 17 червня 2008 року, суд не вбачає порушень вимог ст.ст. 203-210, 215 ЦК України.

Оспорюваний кредитний договір не суперечить вимогами і ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в її редакції, що була чинною на час укладення договору.

Аналізуючи наведені норми закону, положення чинного законодавства на які посилається позивач та відповідач, зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що посилання позивача за зустрічним позовом, що обґрунтовують його вимоги є надуманими та безпідставними. А оспорюваний правочин є правомірним.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 197, 213, 214, 215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 509, 510, 511, 525, 526, 536, 553, 554, 651, 1054, 1055 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 28 вересня 2005 року в розмірі 14 512 (чотирнадцять тисяч пятсот дванадцять) гривень 67 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок судового збору.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду В.П. Пушкарчук