УХВАЛА

іменем україни

1 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, виселення та вселення за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 2 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 2 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 23 серпня 1996 року по 11 травня 2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 Від цього шлюбу вони мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. 30 березня 2007 року між ними було укладено договір про сплату аліментів на дитину. Протягом 2002-2008 років вони проживали у квартирі АДРЕСА_1, належній на праві власності матері відповідача - ОСОБА_7, яка 28 липня 2004 року подарувала належну їй спірну квартиру неповнолітньому ОСОБА_4 Після розірвання шлюбу їх неповнолітній син залишився проживати з нею, проте на прохання відповідача вони виселились з вказаної квартири, яка до кінця 2012 року здавалась в оренду для отримання коштів на утримання сім'ї. Після закінчення строку оренди вона з родиною вирішила вселитися у спірну квартиру, проте не змогли цього зробити, оскільки до квартири вже вселився відповідач зі своєю іншою родиною та перешкоджає їм у вселенні. У липні 2013 року вона разом з чоловіком звернулись до органу міліції щодо створення відповідачем перешкод у користуванні ними квартирою. Зазначала, що у відповідача є інше житло, у якому він з родиною має можливість проживати.

Позивачка просила, з урахуванням уточнених позовних вимог, зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні неповнолітньому ОСОБА_5 у користуванні його власністю, виселити відповідача та вселити неповнолітнього ОСОБА_4 в спірну квартиру.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 2 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 2 квітня 2015 року, позов ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, у користуванні квартирою АДРЕСА_1, а саме: виселено ОСОБА_5 з членами його родини, які фактично мешкають з ним, із вказаної квартири та вселено неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якого діє ОСОБА_3 в зазначену квартиру. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що право неповнолітнього ОСОБА_8 як власника спірної квартири порушене, а, відтак, підлягає захисту.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки їх суди дійшли із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва 11 травня 2007 року розірвано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_5, зареєстрований 23 серпня 1996 року.

Від цього шлюбу сторони мають сина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до договору про сплату аліментів на дитину від 30 березня 2007 року сторони дійшли згоди, що після розірвання шлюбу у встановленому законом порядку дитини проживатиме з ОСОБА_9, батько дитини зобов'язався сплачувати аліменти та приймати участь у вихованні сина.

26 січня 2010 року ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 та змінила прізвище з ОСОБА_9 на ОСОБА_10.

28 липня 2004 року ОСОБА_7, мати ОСОБА_5, та ОСОБА_5 і ОСОБА_9, як законні представники малолітнього на той час ОСОБА_4, уклали договір дарування, за умовами якого ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Також судами встановлено, після закінчення договору оренди спірної квартири влітку 2013 року у ній проживав неповнолітній ОСОБА_4 разом з батьком та його сім'єю, проте через виникнення конфліктної ситуації він повернувся до матері, ключі від квартири у нього забрав відповідач, тим самим перешкоджаючи власнику у користуванні належною йому квартирою.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 просила виселити ОСОБА_11 з родиною, як осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, посилаючись на ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, відповідно до якої осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Суд застосував вказану норму закону та виселив відповідача, не врахувавши при цьому таке.

У розумінні ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї належать дружина, їх діти, і батьки.

У ч. 2 ст. 3 СК України зазначено, що дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено лише у випадках, які передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, а ст. 212 ЦПК України передбачено обов'язок суду при оцінці доказів ґрунтуватися на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, які повинні бути оцінені ним на наженіть, допустимість, достовірність кожного з них окремо, а також їх достатність і взаємний зв'язок. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Отже, відповідач належить до членів сім'ї неповнолітнього ОСОБА_4 і його виселення, як члена сім'ї, на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР законодавством не передбачено. При цьому ОСОБА_3 у позовній заяві не навела інших підстав для виселення ОСОБА_5 зі спірної квартири.

Суд першої інстанції наведене не врахував, не перевірив обставини щодо самоправного зайняття квартири, чи був вселений відповідач в квартиру зі згоди її власника.

При цьому апеляційний суд, залишаючи це рішення суду без змін, вказані помилки не усунув та, крім того, застосував положення ст. 391 ЦК України, вимог відповідно до якої вона не заявляла, чим у порушення ст. ст. 11, 303 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог.

Крім того, вирішуючи спір, суди виселили, крім ОСОБА_11, членів його сім'ї, не з'ясувавши коло цих осіб та не залучивши при цьому їх до участі у справі, тобто вирішили спір щодо невизначеного кола осіб.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 2 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 2 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик