Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 227/780/14
№ провадження 22-ц/778/957/15 Головуючий у 1 інстанції: Мамалуй М.В.
2015 р. Суддя-доповідач: Савченко О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„16" квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" про відшкодування моральної шкоди.

У позові зазначав, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 20 жовтня 2008 року до 22 лютого 2013 року.

26 вересня 2012 року він був ознайомлений із попередженням від 24 вересня 2012 року №6/11265 про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП, при цьому йому не було запропоновано інше місце роботи, як це передбачено положеннями ст. 49-2 ч. 3 КЗпП.

28 січня 2013 року він вийшов на роботу після знаходження на лікарняному, однак у зв'язку із проведеною реорганізацією, виникли складнощі з оформленням лікарняних та їхньою оплатою, оскільки його робоче місце не було визначене.

Крім того, за наявності двох наказів про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, які він мав намір оскаржити, він подав заяву про надання йому відпустки з 28 січня по 22 лютого 2013 року із наступним звільненням.

Однак, замість надання відпустки, 28 січня 2013 року він був звільнений на підставі наказу №51К від 28 січня 2013 року, який виданий йому разом із трудовою книжкою.

При цьому у наказі, з яким він був ознайомлений під підпис, не було вказано, з якого структурного підрозділу підприємства і з якої посади його звільнено.

Такі дії посадових осіб відповідача були здійснені з порушенням закону, тому заднім числом, як вважає позивач, був виданий наказ № 93К від 22 лютого 2013 року, який відміняв наказ №51К від 28 січня 2013 року про його звільнення.

Вважає, що таким чином він був введений в оману, бо про факт свого звільнення не знав у зв'язку із відсутністю наказу про поновлення його на роботі, оскільки в подальшому перебував у відпустці і на лікарняному з 12 по 21 лютого 2013 року.

22 лютого 2013 року він подав заяву про продовження відпустки за період знаходження на лікарняному і повернув трудову книжку для внесення відповідних записів про відновлення його на роботі, оскільки звільнення наказом № 51 К від 28 січня 2013 року було незаконним, крім того, він просив надати йому робоче місце без зміни умов праці.

Однак вказані вимоги виконані не були, а на його посаду був призначений інший працівник.

У зв'язку із невизначеністю його робочого місця, після виходу із лікарняного у травні 2013 року він звернувся до відповідача із заявою про звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП, але відповіді не отримав.

Вважає, що трудових відносин між ним та ПАТ "ДТЕК "Павлоградвугілля" нє існує, з 28 січня 2013 року він позбавлений права на труд, а з 22 лютого 2013 року посадовими особами навмисно утримується його трудова книжка для приховування факту незаконного звільнення.

Зазначає, що такими діями йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у 50 000 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд стягнути з відповідача 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30 липня 2014 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише фоормальних міркувань.

Судом встановлено, що з 11 липня 2011 року ОСОБА_2, перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, був переведений на посаду начальника зміни служби з охорони праці ВСП „Шахта „Тернівська" відділу з охорони праці виробничих структурних підрозділів департаменту з охорони праці дирекції з охорони праці ПАТ ДТЕК „Павлоградвугілля".

Наказом № 51-к від 28 січня 2013 року на підставі заяви ОСОБА_2 йому була надана частина щорічної та додаткової відпустки терміном 26 калентарних днів з 28 січня по 22 лютого 2013 року включно, з наступним звільненням відповідно до ст. 3 Закону України „Про відпустки" за власним бажанням, у зв"язку зі зміною місця проживання, згідно ст. 38 КЗпП України 22 лютого 2013 року, з яким позивач був ознайомлений 28.01.2013 року(а.с.82).

22 лютого 2013 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про продовження відпустки у зв"язку із знаходженням на лікарняному з 12.02.2013 року по 21.02.2013 року та повідомив про відмову про своє звільнення за власним бажанням(а.с.84).

У зв"язку із відкликанням заяви про звільнення, наказом № 93-к від 22.02.2013 року наказ № 51-к від 28.01.2013 року „Про надання відпустки з подальшим звільненням" в частині звільнення позивача 22 лютого 2013 року згідно ст. 38 КЗпП України у зв"язку зі зміною місця проживання відмінено, продовжено відпустку на десять календарних днів з 23 лютого по 04 березня 2013 року у зв"язку із хворобою під час відпустки з 12 лютого по 21 лютого 2013 року(а.с.83), в подальшому на лікарняному він знаходився по 08 травня 2013 року(а.с.91).

Копія вказаного наказу була направлена ОСОБА_2 25.02.2013 року(а.с.86), а особисто з наказом позивач ознайомився у липні 2013 року(а.с.118).

13.05.2013 року ОСОБА_2 подав заяву про його звільнення, але не за власним бажанням, а на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України(а.с.85), тобто за ініціативою власника, який з цих або інших підстав наказ про звільнення позивача не видавав.

Факт того, що трудовий договір з ініціативи власника із ОСОБА_2 не розривався, був встановлений набравшими законної сили рішеннями Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ ДТЕК „Павлорградвугілля" про стягнення заробітної плати та моральної шкоди, від 19 лютого 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ ДТЕК „Павлорградвугілля" про внесення змін до записів трудової книжки, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримання видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди(а.с.26,27, 79-81).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, спричиненої йому незаконним звільненням та умисною затримкою у видачі трудової книжки, суд послався на недоведеність факту порушення трудових прав позивача, а тому і на відсутність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Висновок суду є правомірним, оскільки він погоджується з фактичними обставинами справи та вимогами норм матеріального права.

Так, виданий на підставі заяви ОСОБА_2 наказ № 51-к від 28 січня 2013 року відповідав вимогам ч.1 ст. 3 Закону України „Про відпустки", відповідно до якої за бажанням працівника у разі його звільнення ( крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Виданий на підставі поданої 22.02.2013 року заяви ОСОБА_2 наказ № 93-к від 22.02.2013 року погоджується з положеннями ч.2 ст. 38 КЗоТ України щодо права працівника відкликати раніше подану заяву про звільнення і згідно з якими власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, за змістом зазначеної норми підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди роз"яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров"я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов"язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже враховуючи, що доводи позивача про порушення його трудових прав по справі не доведені, за вказаних обставин суд обґрунтовано відмовив йому у відшкодуванні на підставі ст. 237-1 КЗпП моральної шкоди у сумі 50000 грн.

Ті докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, повторюють обґрунтування заявленого ним позову, вони були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Фактично доводи зводяться до іншої оцінки обставин справи, яка відрізняється від тої, яку надав суд першої інстанції, підстав для скасування або зміни судового рішення в порядку ст. 309 ЦПК України наведені доводи не містять.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30 липня 2014 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: