Справа №590/345/15 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1287/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Собини О. І. , Околота Г. М.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на заочне рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 28 травня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: управління Державної міграційної служби України в Сумській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 28 травня 2015 року частково задоволено позов ОСОБА_3.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: провулок Кірова, 5 в смт. Свеса, Ямпільського району, Сумської області.

Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Вказане заочне рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зняття відповідачки з реєстраційного обліку позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне встановлення судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду в зазначеній частині змінити і зобовязати третю особу управління Державної міграційної служби України в Сумській області зняти ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за адресою: 41226, Сумська область, Ямпільський район, смт. Свеса, пров. Кірова, буд.5, а в іншій частині заочне рішення суду залишити без змін.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції, дійшовши обґрунтованого висновку про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, безпідставно не задовольнив позовну вимогу про зняття її з реєстраційного обліку, що позбавляє відповідача можливості розпорядитися майном в повній мірі на власний розсуд.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_3 відповідно до договору дарування від 03 серпня 2000 року на праві особистої власності належить житловий будинок № 5 по пров. Кірова в смт. Свеса, Ямпільського району, Сумської області (а.с.9, 37), в якому відповідачка ОСОБА_4 значиться зареєстрованою (а.с.6-7, 16).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що відповідачка тривалий час не проживає у вказаному будинку, участі в його утриманні не приймає, однак її реєстрація за вказаною адресою позбавляє позивача можливості розпорядитися спірним нерухомим майном на власний розсуд.

Заочне рішення суду від 28 травня 2015 року в частині визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірним житловим будинком не оскаржується, тому відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині зняття відповідачки з реєстраційного обліку за адресою знаходження спірного житлового будинку, який на праві власності належить позивачу, суд першої інстанції послався на відсутність для цього підстав.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом з тим відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб.

Зокрема, згідно зі ст.7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється вищевказаними органами на підставі:

- заяви особи або її законного представника;

- судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою;

- свідоцтва про смерть;

- паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

- інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту;

- підстав на право користування житловим приміщенням.

Це означає, що належним способом захисту цивільних прав у такому разі, тобто для зняття особи з реєстрації місця проживання, є предявлення позову про позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що має бути самостійною підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

Така правова позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, усунення перешкоди у реалізації права власності шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування тієї особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК).

Отже, дійшовши висновку про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги про зняття її з реєстраційного обліку місця проживання, що є неналежним способом захисту цивільного права, так як вирішення вказаного питання про зняття з реєстраційного обліку належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб і підставою для цього є відповідне рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Крім того, управління Державної міграційної служби України в Сумській області, як уповноважений орган реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, було залучено у даній справі в якості третьої особи, а не відповідачем, у звязку з чим відсутні підстави для покладання на цей орган певних обовязків.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що реєстрація місця проживання відповідачки у належному йому житловому будинку обмежує його право власності, так як позбавляє його права на свій розсуд розпоряджатися належним йому нерухомим майном заслуговують на увагу колегії суддів, але при цьому необхідно врахувати, що наявність рішення суду про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним жилим будинком є самостійною підставою для зняття її відповідними органами з реєстраційного обліку місця проживання.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для зміни чи скасування заочного рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив заочне рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а заочне рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 28 травня 2015 року в даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -