Справа №588/1062/15 Головуючий у суді у 1 інстанції - Шевченко В.С.
Номер провадження 22-ц/788/1599/15 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
УХВАЛА

02 вересня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Лузан Л. В.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії»

на ухвалу судді Тростянецького районного суду Сумської області від 17 липня 2015 року про відкриття провадження

у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» про визнання недійсними правочинів та застосування наслідків недійсності правочинів,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою судді Тростянецького районного суду Сумської області від 17 липня 2015 року відкрите провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» про визнання недійсними правочинів та застосування наслідків недійсності правочинів.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу про повернення позивачу позовної заяви для подання її до належного суду за місцезнаходженням відповідача - до Шевченківського районного суду м. Києва.

Вказує, зокрема, що суд відкриваючи провадження в даній справі, не взяв до уваги, що позов не стосується захисту прав позивача як споживача, а тому підсудність за його вибором згідно зі ст. 110 ЦПК України не може застосовуватись. Позовна заява ОСОБА_3 не містить посилань на те, яке його право як споживача порушене, коли і в чому це виявилось; на способи захисту, які належить вжити суду; на розмір сум, щодо яких заявлені вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; на докази, що підтверджують позов.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який заперечує проти скарги та вважає ухвалу суду вірною, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», в якому просив визнати недійсним договір банківського вкладу (депозиту) №3330/005/539620 з видачею ощадного (депозитного) сертифіката на пред'явника від 04 грудня 2013 року; застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з ПАТ «Дочірний банк Сбербанку Росії» на його користь грошові кошти за ощадним (депозитним) сертифікатом на пред'явника серії СР 000376 в сумі 105000 доларів США.

Позовні вимоги мотивує тим, що 04 грудня 2013 року між ним та ПАТ «Дочірний банк Сбербанку Росії» укладений договір банківського вкладу (депозиту) №3330/005/539620 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника серії СР 000376 на суму 105000 доларів США строком отримання (розміщення вкладу) 367 днів до 16 лютого 2014 року зі сплатою процентної ставки в розмірі 7,80% річних.

31 січня 2014 року він звернувся до відповідача з заявою по дострокове погашення 04 лютого 2014 року ощадного сертифікату із сплатою коштів на поточний рахунок НОМЕР_1, відкритий у відповідача. ПАТ «Дочірний банк Сбербанку Росії» повідомив про те, що грошові кошти у іноземній валюті, отримані від дострокового погашення ощадного (депозитного) сертифікату, підлягають обов'язковому продажу на міжбанківському валютному ринку України із подальшим нарахуванням гривневого еквіваленту від продажу такої іноземної валюти на поточний рахунок позивача в національній валюті, відкритий у банку, кошти з якого можуть бути видані йому або перераховані за розпорядженням позивача на інший рахунок не раніше ніж через п'ять робочих днів після їх зарахування.

Крім того, відповідач запропонував йому підписати заяву встановленої відповідачем форми, де зазначається, що позивач ознайомлений із змістом Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року №516, та змістом Постанови про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб у межах України, затвердженої Правлінням Національного банку України від 16 вересня 2013 року №365.

Надалі з'ясувалось, що положення зазначених нормативних актів суперечать укладеному сторонами договору, про що було відомо відповідачу при укладенні договору банківського вкладу та не доведено до відома позивача.

Вважає, що договір банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на пред'явника є недійсним, таким, що вчинений ним під впливом обману, в діях відповідача вбачає порушення, зокрема, положень ст. ст. 6, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому він має право на захист своїх прав в порядку, визначеному ст. 22 вказаного Закону.

Відкриваючи провадження в цивільній справі, суд першої інстанції керувався ст. ст. 119, 122 ЦПК України та виходив з того, що вказана справа підсудна Тростянецькому районному суду Сумської області як суду загальної юрисдикції, підстави для відмови у відкритті провадження у справі відсутні.

Цей висновок суду відповідає вимогам процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований по АДРЕСА_1 (а.с.10).

Питання територіальної підсудності регулюються положеннями статей 107 - 117 розділу III глави 1 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 109 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Відповідно до ч. 5 ст. 110 ЦПК позивачу в справах про захист прав споживачів надано право на свій розсуд пред'являти позов: за місцезнаходженням відповідача, за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст. 1 цього Закону, споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Згідно роз'яснень, які містяться в ч. 2 п. 2, п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду справ за позовами про захист прав споживачів», оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів, в тому числі, про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Позови, що виникають із кредитних правовідносин, пред'являються до суду за загальними правилами підсудності, визначеними главою 1 розділу III ЦПК. При цьому суд має враховувати право споживача на пред'явлення позову також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування цієї особи або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору (частина п'ята статті 110 ЦПК).

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 19 вказаного Закону, метою державного регулювання ринків фінансових послуг в Україні є, в тому числі, захист інтересів споживачів фінансових послуг.

Отже, правовідносини, які виникають із договорів банківського вкладу, як такі, що пов'язані з наданням фінансових послуг, підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» як під час укладення, так і під час його виконання.

Відповідно до вищезазначених положень ЦПК України, право вибору між судами, яким, згідно із загальним правилом територіальної підсудності і правилом альтернативної підсудності, підсудна дана справа, належить виключно позивачу. У такому випадку суд не вправі повернути позивачу заяву з мотивів непідсудності справи даному суду.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 31, п. п. 3 та 5 ч.2 ст. 119 ЦПК України, сам позивач визначає підставу та предмет позову, а тому, якщо у позовній заяві міститься посилання на порушення відповідачем прав позивача як споживача, право вибору суду для звернення з таким позовом належить позивачу.

В позовній заяві ОСОБА_3 посилається на те, що звернувся до суду за захистом свого порушеного права як споживача банківських послуг, оскільки вважає, що відповідач при укладенні публічного договору замовчував наявність обставин, які можуть перешкодити реалізації публічного договору, що свідчить про порушення його свободи волевиявлення як споживача, порушення принципу рівності сторін договору, обмеження його права як споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію в розумінні ст.21 Закону України "Про захист прав споживачів".

Враховуючи правовий висновок Конституційного Суду України у справі N 14-рп/2011 про дію Закону України "Про захист прав споживачів" у кредитних правовідносинах, необхідно зробити висновок, що зазначений закон поширюється і на правовідносини між вкладником та банком, в тому числі і на правовідносини, що виникають як під час укладення, так і виконання договору про внесення вкладу на депозитний рахунок.

З огляду на це на стадії відкриття провадження у справі суд не вправі робити висновок про те, чи порушені права та інтереси позивача як споживача та чи поширюється дія Закону України "Про захист прав споживачів" на спірні правовідносини. Такі висновки суд може зробити лише при розгляді справи по суті.

З цих підстав не може бути скасована оскаржувана ухвала з посиланням на те, що спірні правовідносини не регулюються Законом України "Про захист прав споживачів" і позивач не є споживачем послуг відповідача за договором банківського вкладу, а тому відкриття провадження у справі за місцем проживання позивача у даному випадку відповідає вимогам процесуального закону і його не можна вважати незаконним.

У судді суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для відмови у відкритті провадження за позовом ОСОБА_3

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312 -315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» відхилити.

Ухвалу судді Тростянецького районного суду Сумської області від 17 липня 2015 року про відкриття провадження в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -