№ 317/4755/13-ц
№/п 2/317/10/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Ачкасова О.М.

при секретарі - Кузіній Л.Х.,

за участю адвокатів - Мазур О.С., Ящук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особистою власністю майна набутого за час шлюбу та за час окремого проживання у зв»язку з фактичним припиненням шлюбних відносин,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна, уточнивши свої позовні вимоги, посилався на те, що він перебував з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з 24.05.2003 року по 29.03.2013 року, за час шлюбу подружжям було придбане у власність нерухоме майно - житловий будинок та земельна ділянка площею 0,14 га, розташовані за адресою:

АДРЕСА_1, що є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу згідно законодавства, оскільки в теперішній час шлюб розірвано та сторони однією сім»єю не проживають, спільного господарства не ведуть, враховуючи відсутність домовленості між сторонами про поділ майна, позивач був вимушений звернутися до суду з позовом.

Не погоджуючись з вимогами ОСОБА_3 до неї, ОСОБА_4 подала до суду окремий позов до ОСОБА_3 про визнання особистою власністю майна набутого за час шлюбу та за час окремого проживання у зв»язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, який був ухвалою суду об»єднаний у одне провадження з позовом ОСОБА_3, у позові ОСОБА_4 вказувала на те, що за грошові кошти від продажу власної квартири у м. Запоріжжя та отримані за договорами дарування від її матері ОСОБА_5, у 2007 році, за час шлюбу з ОСОБА_3, нею було придбано земельну ділянку та незакінчений будівництвом житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_3 не брав участі в будівництві будинку та у його оформленні, отримував мінімальну заробітну плату, шлюб був фактично припинений з 2012 року, станом на 10.01.2014 року вартість будинку внаслідок добудови та поліпшень значно збільшилась і склала 625 300 грн., тому позивачка вважає, що все наведене є підставою для визнання за нею права особистої приватної власності на спірний будинок та земельну ділянку, що змусило її звернутися до суду.

У судовому засіданні ОСОБА_3, його представник підтримали у повному обсязі свій позов, просили суд його задовольнити, позов ОСОБА_4 не визнали, просили суд відмовити у його задоволенні, пояснивши суду, що житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1 є спільно набутим майном подружжя, ділянку та недобудований будинок придбали та добудовували будинок за спільні кошти у період шлюбу між сторонами, прийняли будинок в експлуатацію у 2009 році також за час шлюбу, відповідно до трудової книжки ОСОБА_3 увесь час працював на різних посадах, в тому числі на керуючих. ОСОБА_4 у суді не доведено те, що спірне майно є її особистою власністю, оскільки будинок та ділянку було придбано за значно більші кошти, ніж вартувала продана квартира, надані ОСОБА_4 три договори дарування коштів є недопустимими доказами, адже не були засвідчені нотаріально, ОСОБА_3 нічого не знав про ці договори та дарунки, поміркована допомога надходила від батьків як ОСОБА_4 так і ОСОБА_3, не доведено ОСОБА_4 і високі доходи своїх батьків, які начебто подарували великі грошові кошти. Реконструкції другого поверху особисто ОСОБА_4 не здійснювалось, оскільки другий поверх був відремонтований та придатний для життя за час шлюбу, згоди ОСОБА_3 на будь-які добудови не надавав, надані ОСОБА_4 чеки і квитанції не доводять те, що саме ОСОБА_4 придбавала матеріали, ПП «Сігмастрой-2005», з яким начебто укладався договір на реконструкцію другого поверху будинку пов»язаний по рекламному бізнесу з ОСОБА_4, жодних експертиз щодо вартості будинку не проводилося, а звіти про оцінку не є висновком експерта.

У судовому засіданні ОСОБА_4, її представник повністю підтримали позовні вимоги за своїм позовом, просили суд його задовольнити, позов ОСОБА_3 не визнали, просили суд відмовити у його задоволенні, пояснили, що фактично шлюбні відносини між нею та відповідачем припинилися у 2012 році, з того часу вони окремо проживали та не вели спільне господарство, не мали спільний бюджет, спірний будинок та земельну ділянку вона придбала за кошти від продажу квартири у м. Запоріжжя та за кошти, що були подаровані її матір»ю ОСОБА_5, ОСОБА_3 не брав участі у витратах на придбання цього майна та у подальшій добудові будинку, його оформленні, заробляв лише мінімальну заробітну плату, ОСОБА_5 за особисті кошти робила ремонт у будинку, у 2013 році вона уклала договір на реконструкцію другого поверху будинку, внаслідок чого вартість будинку значно збільшилась і склала 625 300 грн., що все у сукупності є підставою для визнання за ОСОБА_4 права особистої приватної власності на спірний будинок та земельну ділянку, вважаючи докази надані ОСОБА_3 щодо добудови другого поверху за час їхнього шлюбу недопустимими.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши всі докази у сукупності, суд вважає, що вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а вимоги ОСОБА_4 за її позовом не засновані на законі, є необґрунтованими, отже не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 24.05.2003 року по 29.03.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 29.03.2013 року у справі про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що набрало законної сили 09.04.2013 року, відповідно до якого шлюбні відносини між сторонами припинилися з 2012 року, від шлюбу дітей сторони не мають.

Шлюбний договір ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не укладали.

Під час шлюбу, за двома договорами купівлі-продажу від 24.12.2007 року, що були посвідчені нотаріально (приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кушніренко О.Г., реєстр. №№ 569 та 571), ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_7 незакінчений будівництвом житловий будинок, відсоток готовності якого на момент укладення договору становив 86%, що підтверджувалося витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №17127716 виданим ОП «ЗМБТІ» 19.12.2007 року, та земельну ділянку площею 0,14 га, кадастровий номер НОМЕР_1 (для індивідуального будівництва), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, за 134974 грн. та 48076 грн., відповідно.

Згідно п. 6.2. зазначених договорів купівлі-продажу придбання земельної ділянки та незакінченого будівництвом житлового будинку вчинене за письмовою згодою чоловіка покупця за договором (ОСОБА_4.) - ОСОБА_3, викладеною у вигляді заяві, справжність підпису на якій було засвідчено нотаріусом (реєстр. №568).

На підставі вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки, 29.09.2009 року на ім»я ОСОБА_4 було оформлено та видано державний акт на право власності на земельну ділянку (серія НОМЕР_2).

Право власності на спірний будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.12.2009 року, виданого Виконавчим комітетом Володимирівської сільської ради на підставі рішення від 12.11.2009 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОП «ЗМБТІ» від 24.12.2009 року, зареєстроване за ОСОБА_4 в цілому.

ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, але не мешкає за цією адресою з 2012 року, що підтверджується довідкою виконкому Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 19.01.2015 року, вих. №0069.

Надана ОСОБА_3 копія трудової книжки свідчить про наявний трудовий стаж на різних посадах, в тому числі за час шлюбу з ОСОБА_4 (з 2003 по 2013 роки).

Відповідно до ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно з п.п. 24, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

В обгрунтування свого позову ОСОБА_4 було додано до позову три договори дарування цільових коштів, які нібито були укладені в день придбання спірних будинку та ділянки, між нею та ОСОБА_8, її матір»ю.

Суд вважає, що вказані договори не є допустимими доказами та оцінює їх критично, як і не є доведеним сам факт дарування грошових коштів саме за цими договорами у сумах 134974 грн., 48076 грн. та 170000 грн., з наступних підстав.

Вказані договори були первинно долучені до позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 навіть без підписів сторін.

До суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна ОСОБА_3 звернувся 25.11.2013 року.

Як доказ відповідачки ОСОБА_4 за позовом ОСОБА_3 вказані договори були долучені до справи лише у березні 2014 року після ухвалення Оржонікідзевським районним судом м. Запоріжжя рішення від 13.02.2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договорів цільового дарування грошових коштів дійсними, яким договори дарування грошових коштів були визнані дійсними. Про рішення суду ОСОБА_3 дізнався у Запорізькому районному суді Запорізької області.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12.05.2014 року рішення Оржонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2014 року було скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4

Ухвалою суду апеляційної інстанції встановлено, що в іншому суді розглядається спір між ОСОБА_4 та її колишнім чоловіком ОСОБА_3 (апелянтом) про розподіл житлового будинку і земельної ділянки, придбаних в період шлюбу, предметом доказування в якій є, в тому числі, і джерело походження коштів на придбання нерухомості, проте, ОСОБА_3 до участі у розгляді справи судом не залучався, хоча суд вирішував питання, в тому числі, і про його права і обов»язки.

Тобто, не залучаючи до участі у розгляді вказаної справи ОСОБА_3, а також не ставлячи до відома про це суд, вже під час розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, ОСОБА_4 намагалася встановити певні факти, що згодом були покладені нею в обґрунтування своїх заперечень, а потім і позову, порушила вимоги ч.3 ст. 131 ЦПК України, відповідно до якої сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті, зобов'язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору.

Про наявність вказаних договорів дарування ОСОБА_3 не знав, що він підтвердив у судовому засіданні.

У змісті нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу спірного майна жодних відомостей про джерела походження коштів не зазначено, до того ж ОСОБА_3 дав згоду на їх укладення.

Усе у сукупності ставить під сумнів факт укладення договорів дарування грошових коштів між найближчими родичами, які не були посвідчені нотаріально або будь-яким іншим чином, тому суд оцінює їх критично і не бере до уваги як належні та допустимі докази у розумінні цивільного та цивільно-процесуального законодавства, адже дійсність договорів, укладених ще у 2007 році нічим об»єктивно не підтверджена.

Показання батьків ОСОБА_4, допитаних в якості свідків у судовому засіданні щодо вказаних правовідносин, суд оцінює критично внаслідок наведених висновків суду та родинних зв»язків з ОСОБА_4, до того ж у їх показаннях були суперечності. Так, ОСОБА_8 показала, що гроші передавали кілька разів за трьома договорами, а батько ОСОБА_9 показав, що гроші передали всі за один раз, гроші давав він, але на питання чому не він є дарувальником за договорами, здивувався та пояснити це не зміг, що свідчить про неправдивість показань. Крім того, доказів з яких саме джерел у ОСОБА_5 були наявні грошові кошті у сумах 134974 грн., 48076 грн. та 170000 грн., суду надано не було.

Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Як було встановлено судом, згоди на будь-які переобладнання спірного будинку, в тому числі його другого поверху, ОСОБА_3 ОСОБА_4 після припинення їх шлюбних стосунків (розірвання шлюбу) не давав.

До технічного паспорту, складеного ОП «ЗМБТІ» у 2007 році на житловий будинок, жодні зміни щодо переобладнання (реконструкції) другого поверху будинку у 2012-2013 роках, не вносилися, відповідно не змінилася і вартість будівель.

Незакінчений будівництвом житловий будинок, мав на момент укладення договору купівлі-продажу у 2007 році відсоток готовності - 86%, був прийнятий у експлуатацію та зареєстроване право власності на нього було у 2009 році, тобто за декілька років до припинення шлюбних відносин між сторонами та розірвання шлюбу.

Тому суд вважає, що здійснення будь-яких поліпшень, а особливо істотних, ОСОБА_4 повинна була узгоджувати з ОСОБА_3, адже після розірвання шлюбу не пройшло строку позовної давності щодо спору про поділ спільного майна подружжя.

Крім того, суду ОСОБА_4 не доведено відповідними засобами доказування те, що вартість спірного майна істотно збільшилася саме за рахунок реконструкції нею другого поверху будинку, а не інфляції, інших складових та у якій саме частці (долі), з урахуванням вартості земельної ділянки та ринкових цін на час розгляду справи у суді, а також не доведено зазначене з врахуванням грошових коштів від продажу квартири ОСОБА_4 у АДРЕСА_2, згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21.12.2007 року, продаж якої відбувся за 12367 грн., в той час як купівля спірних будинку та земельної ділянки 24.12.2007 року відбулися за 134974 грн. та 48076 грн., відповідно.

Надані ОСОБА_4 чеки, квитанції на придбання певних матеріалів, самі по собі не доводять, що ці матеріали придбала саме ОСОБА_4 і саме для реконструкції другого поверху будинку. Висновку судової експертизи про те, що ці матеріали використані в спірному будинку матеріали справи не містять. Так само і не містять матеріали справи висновку судової експертизи про те, наскільки поліпшився будинок та виріс у вартості після проведеної реконструкції, якщо виріс. Таких клопотань сторона не заявляла, хоча обов'язок довести ці обставини лежить на позивачці.

Крім того, надані ОСОБА_4 звіти про оцінку майна від 08.02.2013 року та 10.01.2014 року не є висновками судових експертиз. До того ж вони були надані суду в оригіналах для огляду та засвідчення копій у не прошитому та не пронумерованому вигляді, що ставить під сумнів їх достовірність, та відповідно, допустимість як доказів.

У своїх запереченнях на позов ОСОБА_3 про поділ майна від 11.03.2014 року, ОСОБА_4 як на безпідставність його позову та обґрунтовуючи належність їй спірного нерухомого майна на праві особистої приватної власності, жодним чином не вказувала на здійснену нею за власні кошти добудову другого поверху будинку (його реконструкцію) на протязі 2012-2013 років після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_3, що лише згодом було покладено нею серед підстав позову до ОСОБА_3 про визнання особистою власністю майна набутого за час шлюбу та за час окремого проживання у зв»язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

ОСОБА_3 надав суду фото внутрішнього інтер»єру другого поверху після ремонту, що були зроблені ОСОБА_3 під час шлюбу, адже на фотографіях, зокрема зображені і автомобілі сторін (ОСОБА_4 і ОСОБА_3) у дворі спірного будинку. Це свідчить про те, що фотокартки не взяті з інтернету з оголошення, тим більш їх дуже багато, як зазначала ОСОБА_4, а зроблені ОСОБА_3 самостійно за часів шлюбного життя. Крім того, свідками з боку ОСОБА_3, його родичами досконально описана обстановка на другому поверсі, зокрема і шпалери, і меблі, і балкони, що так само підтверджено і свідками з боку ОСОБА_4. Свідки ОСОБА_3, зокрема, дядько показали, що неодноразово бували в будинку під час шлюбу сторін, і другий поверх повністю був зроблений. Зважаючи на те, що всі свідки відтворили все, що знаходиться на другому поверсі, весь ремонт та поліпшення, це спростовує твердження ОСОБА_4 про реконструкцію другого поверху після розірвання шлюбу.

До того ж, з наданих чеків і квитанцій вбачається, що є товари, придбані за договором поставки навіть у 2010 році, наприклад 250 м прокату арматурного, тобто ще за час шлюбу між сторонами.

ОСОБА_4 був наданий суду договір підрядних робіт, укладений нею з ПП «Сігмастрой-2005» № 9/08 від 02 серпня 2013 року, за яким вона замовила реконструкцію другого поверху жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на суму 75 000 грн. Квитанція ОСОБА_4 про оплату за цим договором 19.12.2013 року надана на суму 10 997 грн., в якій не зазначено реконструкцію якого будинку оплачує ОСОБА_4, а зазначений лише номер договору та дата. Проте, доказів підтвердження оплати інших 64000 грн. суду не надано, як і актів прийому-передачі виконаних робіт, адже лише вони можуть підтвердити, що роботи підрядник виконав, а замовник прийняв.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30.05.1997р. «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» акти чи інші документи, в тому числі відомчі, де зазначаються обставини, встановлені із застосуванням спеціальних знань (наприклад, про причини аварії, вартість ремонту, розмір нестачі матеріальних цінностей), не можуть розглядатися як висновок експерта та бути підставою для відмови в призначенні експертизи, навіть якщо вони одержані на запит суду, органу дізнання, слідчого або адвоката.

Відповідно до положень ст.ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За клопотанням ОСОБА_3 судом були допитані свідки - його батьки ОСОБА_10, ОСОБА_11, які пояснили, що допомагали чим могли сину з його дружиною, підтвердили, що будинок був повністю добудований за час шлюбу в отому числі і другий поверх будинку. Свідок ОСОБА_12, який є дядьком ОСОБА_3, пояснив, що від продажу квартири, яку разом ремонтували ОСОБА_3 та ОСОБА_4, вони купили недобудований будинок, він давав їм Камаз з блоками, кирпич, консультував ОСОБА_3 як саме зробити другий поверх будинку, бував у будинку, до розірвання шлюбу другий поверх був повністю готовий для проживання.

Були допитані у судовому засіданні і свідки ОСОБА_4 - ОСОБА_9, її батько, який пояснив, що ОСОБА_3 працював, але у нього не виходило і дочка взяла його на роботу у фірму до себе, ОСОБА_3 не брав участі у придбанні майна, а за все платив він, дав 350000 грн. Її мати ОСОБА_8 суду пояснила, що у ОСОБА_3 не було ніякого майна, доходу, у них з чоловіком був власний бізнес, вони давали гроші на придбання будинку та ділянки. Показанням батьків ОСОБА_4 щодо надання грошових коштів ОСОБА_4 на придбання спірного майна у справі шляхом укладення договорів дарування, судом була надана оцінка.

Отже, проаналізувавши усі докази у сукупності, суд вважає, що спірне нерухоме майно, що будо придбане у період зареєстрованого шлюбу між сторонами у справі у 2007 році і права власності на яке зареєстроване у 2009 році, є об»єктом їх спільної сумісної власності, а їх частки є рівними, адже інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Об»єктивними доказами інше суду не доведено, зокрема, інший розмір часток спільного майна подружжя, належність спірного майна лише ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності.

Не є обґрунтованими доводи ОСОБА_4, що стосуються розміру заробітку ОСОБА_3, що на її думку доводить те, що він не брав участі у придбанні спірного майна, оскільки суду надано лише довідку ТОВ «Рекламне Агентство «Хороша компанія», засновником та директором якого є ОСОБА_4, згідно якої ОСОБА_3, працюючи у товаристві, одержував неоднакову за розміром заробітну плату, що була наближена до мінімальної.

Таким чином, доводи ОСОБА_4, її представника повністю спростовуються сукупністю наведених та досліджених судом доказів та встановлених судом обставин, зокрема, і стосовно того, що ОСОБА_3 не брав участь у придбанні спірного нерухомого майна, добудові будинку, та як наслідок належності майна на праві особистої приватної власності ОСОБА_4

Інших істотних доказів, які б були належними, допустимими та достовірними, та які б спростовували наведені висновки суду та встановлювали зворотне, в тому числі висновків судових експертиз, сторонами у справі суду надано не було, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, позов ОСОБА_3 знайшов своє підтвердження у судовому засіданні, є обґрунтований, тому підлягає задоволенню, а у задоволенні позову ОСОБА_4 треба відмовити, оскільки він є безпідставний і не заснований на законі.

Вирішуючи спір, суд, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України присуджує з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові втрати, а саме судовий збір у сумі 3441, 00 грн.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 59, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 69, 70 СК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна - задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (житловий будинок літ. А, душ літ. В, вбиральня літ. Б, навіс літ. Д, вольєр літ. Ж, навіс літ. З), на праві часткової власності із ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,14 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, на праві часткової власності із ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовій збір у розмірі 3441, 00 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особистою власністю майна набутого за час шлюбу та за час окремого проживання у зв»язку з фактичним припиненням шлюбних відносин - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: