У Х В А Л А

4 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Охрімчук Л.І.,
Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15 червня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на Ѕ частину квартири та визнання частково недійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 15 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 липня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 серпня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження у вищезазначеній справі на підставі пункту 5 частини 4 статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судового рішення ОСОБА_4 порушує питання про скасування судових рішень з підстав, передбачених пунктами першим, четвертим частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини 1 статті 203 та частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2012 року та постанову Верховного Суду України від 6 лютого 2013 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, тому відсутні підстави для визнання договору дарування, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 недійсним.

Разом з тим в постанові Верховного Суду України від 6 лютого 2013 року, на яку посилається заявник як на приклад невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, суд дійшов висновку, що під час укладення договору дарування майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, порушено вимоги закону щодо обов'язкової згоди дружини на укладення такого договору. Разом із тим, застосовуючи вимоги статті 71 СК України та враховуючи той факт, що позивачка з дитиною іншого житла не мають, судом виділено у власність позивачки указану квартиру, а решту майна виділено у власність відповідача.

Отже, у справах встановлені різні фактичні обставини, що не свідчить про наявність невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2012 року не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів та передав справу на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на Ѕ частину квартири та визнання частково недійсним договору дарування до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Н.П. Лященко
Л.І. Охрімчук
Ю.Л. Сенін