Оболонський районний суд міста Києва
Справа №2-1627/2011
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2011 року Оболонський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Маринченко М.М.,

при секретарі Князік І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, третя особа - Комунальне підприємство Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, про визнання недійсним розпорядження органу приватизації Мінського району м. Києва № 6316 від 31 грудня 1993 року в частині щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності на вказану квартиру, виданого на підставі цього розпорядження,

встановив:

У січні 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати недійсними розпорядження органу приватизації Мінського району міста Києва від 31 грудня 1993 року № 6316 (далі - Розпорядження) щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності на цю квартиру, видане на підставі згаданого вище розпорядження.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що приватизація квартири проведена її чоловіком - відповідачем ОСОБА_3 без її відома, волевиявлення на приватизацію вона не здійснювала. Зокрема, наприкінці 1993 року відповідач звернувся до неї з проханням написати заяву про приватизацію вказаної квартири, в якій вони з донькою проживали. Вона погодилася написати таку заяву, але за умови, що вона буде подаватися до органу приватизації особисто і у визначений нею час, оскільки тоді вона бажання приватизувати квартиру не мала, тому що не розуміла її наслідків. В подальшому вона забула, що написала таку заяву. Особисто вказану заяву або будь-які інші документи вона до відділу приватизації не надавала, виконати ці дії від її імені нікому не доручала. Проте її чоловік сам подав вказану заяву до відділу приватизації поза її волею, внаслідок чого квартира у грудні 1993 року була приватизована. Про приватизацію вона дізналася лише не початку 2010 року.

Позивач ОСОБА_2 зазначила, що згоди на приватизацію квартири вона також не надавала, оскільки на момент її проведення не досягла 18 років.

Таким чином відповідач ОСОБА_3, приватизувавши квартиру без згоди на це дочки та дружини, порушив їх майнові та житлові права, зокрема позбавив можливості скористатися правом на отримання іншого житла, яке може бути надано в подальшому у зв'язку з роботою. Органом приватизації їм не було роз'яснено наслідки приватизації квартири, крім того, у свідоцтві про право власності частки кожного у спільній власності не визначені.

У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Позивачі в судове засідання не з'явилися, подали до суду заяви, в яких вказали, що позовні вимоги підтримують та просять розглядати справу без їхньої участі.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечував посилаючись на те, що зі слів його довірителя йому відомо, що дружина відповідача особисто підписала заяву про приватизацію квартири, яку він відвіз у відділ приватизації, таким чином квартира була приватизована.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити без його участі та зазначив, що проти позову заперечує.

Відділ приватизації державного житлового фонду Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації надіслав до суду заяву про розгляд справи за відсутності їхнього представника, в якій зазначив, що приватизація вищезазначеної квартири відбулась без порушень та відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», тому в задоволенні вказаного позову слід відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Судом встановлено, що 29 грудня 1993 року ОСОБА_3, за своїм підписом та підписом ОСОБА_1, подав до органу приватизації Мінського району міста Києва заяву про приватизацію квартири АДРЕСА_1, яку він разом із членами своєї сім'ї займав на умовах найму. Уповноваженим власником квартири визначено ОСОБА_3

Згідно з доданою до заяви довідкою про склад сім'ї у квартирі на той час були прописані та проживали ОСОБА_3, його дружина ОСОБА_1 та неповнолітня дочка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За результатами розгляду названої заяви органом приватизації Мінського району міста Києва 31 грудня 1993 року видано Розпорядження про передачу зазначеної квартири у спільну сумісну власність вказаних осіб, на підставі якого ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на житло.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 2482-XII) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Як убачається з матеріалів справи, і не заперечується ОСОБА_1, остання особисто підписала заяву від 29 грудня 1993 року про передачу у власність займаної нею та членами її сім'ї квартири, надавши тим самим згоду на приватизацію. Вказане спростовує доводи про відсутність з її боку волевиявлення на проведення приватизації.

Наведена вище норма, як і Закон № 2482-XII вцілому, не встановлює обов'язку всіх членів сім'ї, які дали згоду на приватизацію, подавати відповідну заяву до органу приватизації особисто.

Крім того вимога про надання такої згоди стосується лише повнолітніх членів сім'ї, що узгоджується із положеннями статті 60 Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року, що діяв на час проведення приватизації квартири, за змістом якої захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень, а також статті 14 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (станом на грудень 1993 року), згідно з частиною першою якої за неповнолітніх, які не досягли п'ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди.

Тому посилання ОСОБА_2, яка на момент приватизації не досягла 18 років, на незаконність Розпорядження та свідоцтва про право власності через неподання нею заяви про надання згоди на приватизацію, є безпідставними.

Викладене дає підстави вважати, що оскаржувані Розпорядження та свідоцтво про право власності на житло видані органом приватизації із дотриманням вимог статті 8 Закону № 2482-XII щодо порядку проведення приватизації та оформлення права власності.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 60 Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року, ст. 14 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, ст.ст.10, 60, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, третя особа - Комунальне підприємство Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, про визнання недійсним розпорядження органу приватизації Мінського району м. Києва № 6316 від 31 грудня 1993 року в частині щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності на вказану квартиру, виданого на підставі цього розпорядження, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подану. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.М.Маринченко