У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Український банк реконструкції та розвитку», третя особа - голова правління публічного акціонерного товариства «Український банк реконструкції та розвитку» Локтіонов Олег Юрійович, про стягнення заборгованості із заробітної плати та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 10 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що рішенням позачергових загальних зборів акціонерів публічного акціонерного товариства «Український банк реконструкції та розвитку» (далі - ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку»), яке міститься в протоколі від 6 серпня 2012 року № 3, він був обраний членом спостережної ради товариства. Вказаним протоколом також були затвердженні умови типових трудових договорів, що укладатимуться із членами спостережної ради, згідно з якими за виконання обов'язків, передбачених цим договором, члену спостережної ради нараховується та щомісячно виплачується винагорода (заробітна плата) за рахунок коштів банку в розмірі посадового окладу 20 тис. грн з урахуванням фактично відпрацьованого часу. 19 березня 2013 року відбулись позачергові загальні збори акціонерів ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку», на яких одним із прийнятих рішень його було переобрано до нового складу членів спостережної ради. Позивач вказував, що заробітна плата йому не виплачувалася, оскільки голова правління, на якого покладено обов'язок підписувати трудові договори з членами спостережної ради банку, безпідставно зволікав з їх підписанням.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: стягнути з ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» на його користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 400 тис. грн з вирахуванням обов'язкових податків та зборів за виконання трудових обов'язків члена спостережної ради ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» за період з 6 серпня 2012 року до 16 травня 2014 року та 20 тис. грн на відшкодування моральної шкоди; зобов'язати голову правління ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» укласти з ним, як з членом спостережної ради ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку», трудовий договір, що затверджений рішенням позачергових загальних зборів акціонерів, що міститься в протоколі від 6 серпня 2012 року № 3; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати в розмірі 400 тис. грн з вирахуванням обов'язкових податків та зборів за виконання трудових обов'язків члена спостережної ради за період з 6 серпня 2012 року до 16 травня 2014 року, 20 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. Зобов'язано голову правління ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» укласти з ОСОБА_3, як з членом спостережної ради, трудовий договір що затверджений рішенням позачергових загальних зборів акціонерів та міститься в протоколі № 3 від 6 серпня 2012 року.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 10 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивач фактично був допущений до роботи і виконував свої службові (трудові) обов'язки, тому визнав трудовий договір між сторонами укладеним, у зв'язку з чим стягнув заборгованість із заробітної плати та моральну шкоду.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив із того, що позивач не надав суду докази на підтвердження виконання ним службових (трудових) обов'язків члена спостережної ради та повну його зайнятість в указаний ним період роботи.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» було створено згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 5 травня 2003 року №655 «Деякі питання розвитку інноваційної інфраструктури в Україні та напрями діяльності Української державної інноваційної компанії у 2003 році» та зареєстровано Національним банком України 19 березня 2004 року. Річними загальними зборами акціонерів ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» було затверджено Положення про спостережну раду ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку», що є додатком № 4 до протоколу №1 від 24 березня 2011 року.

Згідно з п. 5.10. зазначеного Положення Голова та Заступник Голови спостережної ради перебувають з Банком у трудових відносинах. Інші члени спостережної ради за рішенням загальних зборів можуть перебувати з Банком у трудових відносинах.

Відповідно до протоколу № 3 позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» від 6 серпня 2012 року ОСОБА_3 був обраний членом спостережної ради ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку».

Додатком № 3 до рішення державного підприємства «Державна інвестиційна компанія» від 20 липня 2012 року № 01/322 506 затверджено трудовий договір із членом спостережної ради ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку», у розділі 3 якого вказано, що за виконання обов'язків, передбачених цим договором, члену спостережної ради нараховується та щомісячно виплачується винагорода (заробітна плата) за рахунок коштів банку в розмірі посадового окладу 20 тис. грн, з урахуванням фактично відпрацьованого часу.

Голову правління ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» або особу, яка виконує його обов'язки, уповноважено на укладення трудових договорів з членами спостережної ради.

19 березня 2013 року рішенням загальних зборів ОСОБА_3 було переобрано до нового складу членів спостережної ради ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку».

У чч. 3, 4 ст. ст. 24 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_49507/ed_2009_01_01/pravo1/KD0001.html?pravo=1> (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Відповідно до ст. 24-1 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_49507/ed_2009_01_01/pravo1/KD0001.html?pravo=1> (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1998_05_25/pravo1/VS92011.html?pravo=1>» судам роз'яснено, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Згідно зі ст. 51 Закону України «Про акціонерні товариства» (у редакції, яка діяла на момент прийняття загальними зборами рішення від 6 серпня 2012 року) порядок роботи, виплати винагороди та відповідальність членів наглядової ради визначаються цим Законом, статутом товариства, положенням про наглядову раду акціонерного товариства, а також цивільно-правовим чи трудовим договором (контрактом), що укладається з членом наглядової ради. Такий договір або контракт від імені товариства підписується головою виконавчого органу чи іншою уповноваженою загальними зборами особою на умовах, затверджених рішенням загальних зборів.

Члени наглядової ради мають право на оплату своєї діяльності за рахунок товариства. Визначення умов оплати покладається на загальні збори за затвердженим зборами кошторисом.

Частиною 2 ст. 53 зазначеного Закону встановлено, що повноваження члена наглядової ради дійсні з моменту його обрання загальними зборами товариства.

Проте апеляційний суд не врахував, що 6 серпня 2012 року загальними зборами ПАТ «Український банк реконструкції та розвитку» були визначені умови оплати праці членів спостережної ради. Отже, суд не з'ясував умови роботи позивача у відповідача: на платній чи безоплатній основі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Однак апеляційний суд доводи позивача про те, що його фактично було допущено до роботи члена спостережної ради на визначених загальними зборами умовах праці й він виконував дану роботу, але заробітну плату за її виконання не отримав, не врахував, не перевірив протоколи засідань спостережної ради та не дав їм відповідної правової оцінки у силу ст. 212 ЦПК України.

Також посилання апеляційного суду як на підставу для відмови у задоволенні позову на те, що ОСОБА_3 не надав доказів звернення до роботодавця з вимогою про укладення трудового договору, є безпідставним, оскільки з моменту фактичного допуску позивача до виконання трудових обов'язків члена спостережної ради трудовий договір з ним вважається укладеним.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, доводів сторін не перевірив, не повністю визначився з характером спірних правовідносин і не врахував, що обов'язок по реєстрації укладеного між працівником та фізичною особою трудового договору у відповідному центрі зайнятості покладається на фізичну особу-роботодавця, що укладення трудового договору без такої реєстрації та внесення записів до трудової книжки працівника з порушенням встановленого порядку, може нести негативні наслідки для роботодавця, а не для працівника, який виконує роботу за таким договором.

Крім того, апеляційний суд, зазначивши, що позивач надав лише деякі протоколи його участі у засіданнях спостережної ради, не підтвердивши весь облік фактично відпрацьованого часу, відмовив у стягненні заробітної плати в цілому, без урахування його відпрацьованого часу відповідно до зазначених протоколів та не стягнув заробітну плату за відпрацьований час.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 10 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик