Провадження № 2/193/217/15
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
08 квітня 2015 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області в складі:
судді Шумської О.В.
при секретарі Палій Л.Г.
за участю позивач ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
свідка ОСОБА_3
свідка ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Софіївка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому вказує, що з відповідачем проживали в зареєстрованому шлюбі до 29.09.2010 року. 29.09.2010 року шлюб між сторонами був розірвано, відповідно рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області. За час шлюбу, за спільні кошти придбано майно, що належить на праві спільної сумісної власності, яке складається із:
Житлового будинку, загальною площею 82,6 м. кв, з господарчими будівлями та спорудами, (сарай, сарай, гараж, туалет, басейн, огорожа, ворота), який розташований за адресою: с. Новоюлівка, Софіївський район, вул. Леніна, 16.
28 листопада 2008 року ОКП «Софіївське бюро технічної інвентаризації» провело державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на імя ОСОБА_5.
Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, цільове призначення якої-будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, та споруд.
15 грудня 2008 року сторони були зареєстравали місце проживання за вказаною адресою.
Після розірвання шлюбу позивач з відповідачем проживають в житловому будинку № 16 по вул. Леніна в с. Новоюлівка Софіївського району, який є їх спільною власністю. Крім сторін у будинку проживає донька позивача ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
З часу розірвання шлюбу до 2015 року між ними не виникало питань з приводу поділу житлового будинку але останнім часом ОСОБА_5 став зловживати спиртними напоями, затівати сварки, погрожувати застосовувати до позивача фізичне насилля, вигнати позивача зі спільного житлового будинку, мотивуючи тим, що він зареєстрований у ньому і є тільки його власністю. Неправомірними діями відповідача став порушувати з 2015 року право позивача на володіння, користування, їхньою спільною власністю житловим будинком.
Враховуючи вищевикладене, позивач просить визнати спільною сумісною власністю позивача та відповідача майно у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою вул. Леніна, 16 с. Новоюлівка Софіївський район Дніпропетровська область, загальною площею 82,6 м. кв. вартістю 60 000 гривень, розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га за адресою вул. Леніна в с. Новоюлівка Софіївського району Дніпропетровської області та визнати рівними частками у їх спільній сумісній власності.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що спірний житловий будинок вона з відповідачем придбали за кошти сім'ї, договір купівлі-продажу оформлений на відповідача, так як він наполягав на цьому. Останнім часом відповідач виганяє її з будинку. Просить суд позовні вимоги задовільнити.
Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача.
Відповідач ОСОБА_5 належним чином повідомлений у судове засідання не зявився, заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надавав.
Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що вона проживає по сусідству з сім'єю ОСОБА_5. З 2008 році вони стали жити у житловому будинку по вул. Леніна, 16, в с. Новоюлівка, Софіївського району та вести спільне господарство.
Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивача та відповідача. Після розлучення сторони проживають разом, але останнім часом відповідач дійсно почав зловживати спиртними напоями, і неоднаразово виганяв позивача з будинку.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, пояснення свідків дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав:
Судом встановлено, що сторони з 08 червня 2007 року вони знаходилися в зареєстрованому шлюбі (а.с. 5).
На підставі рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 29.09.2009 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджено відповідною відміткою у паспорті позивача (а.с. 20).
Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Софіївське БТІ», відповідач по справі ОСОБА_5 є власником домоволодіння по вул. Леніна, будинок № 16, с. Новоюлівка, Софіївського району та земельної ділянки площею 0,2500 га цільове призначення якого -будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, відповідно договору купівлі-продажу від 23.09.2008 року, зареєстрованого за №2306 від 28.11.2008 року (а.с. 6, 7 ,8 ).
Після розірвання шлюбу позивач з відповідачем проживають в житловому будинку № 16 по вул. Леніна в с. Новоюлівка Софіївського району, який є їх спільною власністю. Крім сторін у будинку проживає донька позивача ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно довідки виданою Новоюлівською сільською радою від 03.03.2015 року № 64 (а.с. 10).
Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Відповідно до ст.66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.
Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Судом встановлено, що майно, про поділ якого заявлено вимоги, а саме будинок, розташований по вул. Леніна, 16, с. Новоюлівка, Софіївського району, Дніпропетровської області та земельна ділянка площею 0,2500 га цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, зареєстровано на відповідача ОСОБА_5, що стверджується довідкою КП «Софіївське БТІ», однак даний факт не спростовує презумпції належності вказаного будинку до спільної сумісної власності подружжя. Як вже було встановлено судом шлюб між сторонами розірвано, однак в результаті розірвання шлюбу співвласники перестають бути подружжям, але правовий режим їхнього майна, набутого за час шлюбу, залишається попереднім - спільною сумісною власністю, але вже колишнього подружжя, тобто спірний будинок та земельна ділянка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності.
Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст.. 377 ЦК України, До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Як встановив суд об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме сторін у справі позивача ОСОБА_1 та відповідача І. М. є домоволодіння по вул. Леніна, 16, с. Новоюлівка, Софіївський район, Дніпропетровська область. Тобто сторони мають право на поділ цього домоволодіння. За взаємною згодою сторони вказане домоволодіння не розділили. При поділі домоволодіння та земельної ділянки по вул. Леніна, 16, с. Новоюлівка, Софіївський район, Дніпропетровська область частки сторін є рівними, оскільки іншого не визначено домовленістю між ними.
Згідно висновку про незалежну оцінку нерухомого майна від 12.03.2015 року ринкова ціна становить 60 000,00 гривень (а.с. 13).
Згідно ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Між сторонами позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_5 не досягнуто будь-якої згоди на отримання одним з останніх грошової компенсації та попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Таким чином, оскільки сторонами не досягнуто такої згоди, присудження грошової компенсації може мати місце за умови звернення одного з них до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової компенсації. Про те, жоден із сторін не вчинив зазначених дій.
Згідно викладеного, враховуючи те, що домоволодіння по вул. Леніна, 16, с. Новоюлівка, Софіївський район, Дніпропетровська область, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності та є неподільною річчю, а відповідно не може бути поділено між сторонами в натурі, відповідно до їх часток, суд вважає визнати ідеальні частки сторін у цьому майні без його реального поділу та залишити майно у їх спільній частковій власності.
Таким чином вимоги позивача про визнання права спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного нерухомого майна подружжя, підлягають задоволенню.
Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Відповідно до квитанції від 12 березня 2015 року вбачається, що за проведення дослідження щодо визначення оцінки спірного майна спеціалістом ОСОБА_7 позивачкою також було сплачено 400 грн. (а. с. 11).
Суд при цьому зауважує, що витрати ОСОБА_1 в сумі 400 грн. на проведення оцінки спірного майна не можуть належати до судових витрат, бо оцінка спеціаліста ОСОБА_7 не є судовою експертизою в розумінні положень ст. ст. 79, 86 ЦПК України, тому витрати на проведення вказаного дослідження ОСОБА_1 не повинні відшкодовуватись.
Таким, чином з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 300,00 грн.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 84, 88, 169 ч.4, 208-209, 213-215, 224-226 ЦПК України, ст..ст. 60, 63, 66, 69, 70, 71, 74 СК України, ст..ст. 365, 372 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.
Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 майно: житловий будинок № 16, загальною площею 82, 6 м. кв. з господарчими будівлями та спорудами, (сарай, сарай, гараж, туалет, басейн, огорожа, ворота) вартістю 60 000 гривень, розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га за адресою вул. Леніна в с. Новоюлівка Софіївського району Дніпропетровської області.
Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 житловий будинок № 16 який належить на праві спільної сумісної власності та розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га за адресою с. Новоюлівка, вул. Леніна Софіївського району Дніпропетровської області в ідеальних частках: визнавши право власності на 1/2 частину будинку вартістю 30 000,00 гривень за ОСОБА_1 та 1/2 частину будинку вартістю 30 000,00 гривень за ОСОБА_5.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 300,00 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя О. В. Шумська