Справа № 369/9548/14ц Головуючий у І інстанції Волчко А.Я.
Провадження № 22-ц/780/3884/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 20 02.07.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

2 липня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.

суддів Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, а також ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 3 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Холодницька Віта Олександрівна, Державна реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, Служба у справах дітей Київської обласної державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визнання недійсним договору дарування та захист порушених прав власності, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_7 звернуласядо суду із вказаним вище позовом,який в ході розгляду справи неодноразово уточнювала і мотивувала тим, що вона набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до укладеного між нею та відповідачкою ОСОБА_3 договору довічного утримання від 16 жовтня 2009 року. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2012 року за її позовом було усунуто перешкоди у користуванні належною їй квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення із зазначеної квартири відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5, які мешкали у цій квартирі.

Посилалася, що за позовом ОСОБА_3 до неї про розірвання договору довічного утримання у зв'язку з його невиконанням Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалив 31 травня 2012 року заочне рішення, відповідно до якого позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено у повному обсязі, а саме: розірвано договір довічного утримання від 16 жовтня 2009 року та повернуто у власність ОСОБА_3 спірну квартиру АДРЕСА_1

Однак за її заявою як відповідачки вказане заочне рішення суду про розірвання договору було скасоване ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2012 року. При новому розгляді справи Києво-Святошинський районний суд Київської області своїм рішенням від 20 травня 2013 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, а її зустрічний позов задоволив, скасував право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру АДРЕСА_1, усунув перешкоди ОСОБА_7 у користуванні спірною квартирою та вселив її до цієї квартири. Рішенням апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2013 року рішення Києво-Святошинського районного суду від 20 травня 2013 року було скасовано в частині задоволення її позовних вимог про скасування права власності ОСОБА_3 на квартиру і визнання за нею права власності на квартиру і в цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні вищевказаних позовних вимог було відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2013 року рішення Києво-Святошинського районного суду від 20 травня 2013 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2013 року залишені без змін.

Вказувала, що на початку 2014 року вона надала відповідні документи до реєстраційної служби для проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру на своє ім'я, проте їй було відмовлено у здійсненні реєстрації у зв'язку із тим, що дана квартира належить іншій особі. В подальшому їй стало відомо, що, незважаючи на скасування 14 листопада 2012 року заочного рішення Києво-Святошинського районного суду, ОСОБА_3 на підставі цього рішення подарувала спірну квартиру неповнолітній ОСОБА_6 за договором дарування від 28 грудня 2012 року, яку представляли її батьки ОСОБА_10 і ОСОБА_11.

Вважає, що протиправні дії відповідачів щодо укладення договору дарування порушують її права як власника спірної квартири, у зв'язку з чим, посилаючись на ст.ст.203, 215, 216, 217 ЦК України, просила суд визнати недійсним договір дарування від 28 грудня 2012 року, що був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Холодницькою Вітою Олександрівною про те, що ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) було даровано своїй онуці - ОСОБА_6 Вячеславовні (РНОКПП НОМЕР_2) квартиру, що розташована у АДРЕСА_1, у зв'язку з чим повернути вказану квартиру у власність ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_3); зобов'язати Реєстраційну службу Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо інформації про власника та реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1, щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_6; стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 3 грудня 2014 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування спірної квартири, укладений 28 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6., та у зв'язку з цим повернуто квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_7 В решті позову відовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із судовим рішенням ОСОБА_2, представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на недоведеність обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що відповідачі у справі при укладенні договору дарування не порушували вимог ст.203 ЦК України. Крім того, позивачка ОСОБА_7 не є строною договору дарування, а відтак у неї немає підстав для звернення з позовом до суду про визнання його недійсним, як і застосування наслідків його недійсності, що свідчить про неправильний спосіб захисту своїх прав, який вона обрала. Вказує на помилковість висновків суду про те, що у зв'язку із скасуванням заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2012 року відпали і правові підстави для ОСОБА_12 на розпорядження спірною квартирою, бо реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_3 скасована не була і вона була власником спірної квартири. Зазначає, що суд помилково посилається на ухвалу апеляційного суду Київської області від 8 жовтня 2014 року як на доказ наявності права власності у ОСОБА_7 на спірну квартиру, а також на помилковість висновків суду щодо неправомірного вибуття квартири із власності останньої. На даний час відсутнє рішення, яким би було відновлене її право власності, а малолітня ОСОБА_6 є добросовісним набувачем квартири.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представник ОСОБА_2 до суду не з'явилися, належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток. Відповідачі подали заяву про відкладення розгляду справи за сімейними обставинами їх представника ОСОБА_2, при цьому доказів про поважність причин неявки не надали. ОСОБА_2 до суду не з'явився, причин неявки не повідомив. Колегія суддів прийшла до висновку про відсутність поважних причин їх неявки, що згідно ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

В суді апеляційної інстанції представники позивачки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та безпідставність доводів апеляційної скарги відповідачів.

Служба у справах дітей Київської обласної державної адміністрації і Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Приватний нотаріус Холодницька В.О., Державна реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області до суду не з'явилися, належним чином повідомлені про час розгляду справи, їх неявка відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 16 жовтня 2009 року між позивачкою ОСОБА_7 і відповідачкою ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання, за яким позивачка зобов'язалася надавати ОСОБА_3 довічне утримання на умовах договору, а та передала позивачі у власність квартиру АДРЕСА_1. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за позивачкою у встановленому законом порядку.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2012 року задовлено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ухвалено розірвати договір довічного утримання від 16 жовтня 2009 року та повернути у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.На підставі даного рішення нотаріусом 16 серпня 2012 року було знято заборону відчуження квартири та повернуто ОСОБА_3 правовстановлюючий документ на квартиру та відновлено за нею право власності на вказану квартиру.

За заявою ОСОБА_7 як відповідачки вказане заочне рішення суду про розірвання договору скасоване ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2012 року.

Під час нового розгляду справи Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 20 травня 2013 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, а зустрічний позов ОСОБА_7 задоволив, скасував право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру АДРЕСА_1, усунув перешкоди ОСОБА_7 у користуванні спірною квартирою та вселив її до цієї квартири. Рішенням апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2013 року рішення Києво-Святошинського районного суду від 20 травня 2013 року скасовано в частині задоволення вимог за зустрічним позовом ОСОБА_7 про скасування права власності ОСОБА_3 на квартиру і визнання за нею права власності на квартиру і в цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні вищевказаних позовних вимог було відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2013 року рішення Києво-Святошинського районного суду від 20 травня 2013 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2013 року залишені без змін.

Також судом встановлено, що 28 грудня 2012 року, між ОСОБА_3 і неповнолітньою ОСОБА_6, яку представляли її батьки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за яким ОСОБА_15 подарувала ОСОБА_6 спірну квартиру АДРЕСА_1.

Договір дарування був укладений 28 грудня 2012 року, тобто після скасування Києво-Святошинським районним судом 12 листопада 2012 року заочного рішення, яким спірна квартира повернута у власність ОСОБА_3

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що спірна квартира АДРЕСА_1, власником якої є позивачка ОСОБА_7, вибула з її володіння поза межами її волі і відчужена особою, яка не була власником майна, без законних на те підстав.

При цьому суд обгрунтовано виходив з того, що у зв'язку із скасуванням заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2012 року, яким квартиру було повернуто у власність ОСОБА_3, відпали правові підстави для останньої на розпорядження цією квартирою, а відтак ОСОБА_3 під час укладення договору дарування не була власником квартири, і відповідно не мала права на її відчуження, а тому договір дарування порушує права власника квартири ОСОБА_7

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи, а також вимогам закону.

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновками суду, що законні права і інтереси ОСОБА_7 щодо повернення квартири у її власність підлягають до захисту у визначений нею спосіб, а саме шляхом визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків його недійсності, поскільки суд першої інстанції у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Згідно із положеннями ЦК України особа, яка вважає, що її речові права на майно порушені, має право звернутися до суду як із позовом про визнання відповідного правочину недійсним (ст.203, 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна (ст.ст.387,388 ЦК України).

Задовольняючи вимоги ОСОБА_7, та вважаючи за можливе захистити її законні права та інтереси шляхом визнання недійсним договору дарування квартири із застосування наслідків його недійсності, передбачених ст.216 ЦК України, суд залишив поза увагою, що ОСОБА_7 не є учасником оспорюваного правочину щодо відчуження квартири, а тому обраний нею спосіб захисту не відповідає вимогам закону, бо квартира не підлягає поверненню ОСОБА_7 в порядку реституції за недійсним правочином, учасником якого вона не є.

Відповідно до роз'яснень викладених у п.п.21,22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Такі ж роз'ясненя викладені у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

За змістом наведених вище роз'яснень права особи, яка вважає себе власником майна і не є стороною правочину, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову про витребування майна, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ст.388 ЦК України.

Відповідний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 7 листопада 2012 року при розгляді справи № 6-107 цс 12, предметом якої був спір про визнання договору недійсним за позовом особи, яка не є стороною цього договору. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем.

З урахуванням наведеного, а також того, що між ОСОБА_7 та неповнолітньою ОСОБА_6. відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику ОСОБА_7 підлягає вирішенню за правилами ст.ст.387, 388 ЦК України, а отже вимоги позивачки про визнання недійсним договору дарування і повернення їй у зв'язку з цим квартирине грунтуються на вимогах закону.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними чи неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, яке є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_7 щодо визнання недійсним договору дарування і повернення у її власність квартири, колегія суддів вважає, що дані вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача у всіх випадках.

Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлене законом.

Отже відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

З матеріалів справи вбачається, що неповнолітня ОСОБА_6. є добросовісним набувачем спірної квартири, придбаної за безвідплатними договором дарування, поскільки доказів зворотнього ОСОБА_7 у справі не надано. За таких обставин, ОСОБА_7, яка вважає себе власником спірної квартири, має право витребувати це майно від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч.3 ст.388 ЦК України, а не шляхом визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків його недійсності, учасником якого вона не є.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Відповідно до ст.119 ЦПК України підставами позову, які згідно приписів ст.ст.31,215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги.

Поскільки обраний ОСОБА_7. спосіб захисту свої прав та інтересів власника щодо повернення квартири не відповідає вимогам закону, зокрема не відповідає положенням ст.ст.12, 216, 330, 388 ЦК України, то колегія суддів з викладених вище міркувань прийшла до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про помилковість висновків суду про те, що у зв'язку із скасуванням заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2012 року відпали і правові підстави для ОСОБА_12 на розпорядження спірною квартирою, бо реєстрація права власності на квартиру за нею скасована не була і вона була власником квартири.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання, за яким ОСОБА_7 набула права власності на спірну квартиру, а право власності ОСОБА_3 на квартиру припинилося. Після ухвалення судом заочного вішення від 31 травня 2012 року право власності ОСОБА_3 було поновлене, проте дане рішення скасоване. У зв'язку із скасуванням цього заочного рішення як правової підстави поновлення ОСОБА_3 права власності на квартиру, у останньої припинилися права на квартиру і будь-яке розпорядження квартирою після скасування рішення є неправомірним. З огляду на вчинення дарування після скасування рішення таке розпорядження квартирою є неправомірним.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 16 квітня 2014 року при розгляді справи № 6-146 цс 13, предметом якої був спір про витребування власником майна від добросовісного набувача. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

З викладених вище підстав доводи апелянта ОСОБА_2 про помилковість висновків суду щодо неправомірного вибуття квартири із власності ОСОБА_7 необгрунтовані.

Посилання апелянта на відсутність у ОСОБА_7 права власності на спірну квартиру необгрунтовані.Такі доводи суперечать приписам ч.5 ст.334 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладання договору довічного утримання), згідно якої якщо договір про відчуження майна підлягає державнй реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації ( п.3 розділу І Закону України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року, яким внесено зміни до ч.5 ст.334 ЦК щодо виникнення прав на нерухоме майно із дня державної реєстрації таких прав, набрав чинності із 1 січня 2013 року згідно п.1 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону). Державна реєстрація правочинів на момент посвідчення договору купівлі-продажу проводилася на підставі Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, відповідно до якого державна реєстрація правочинів проводилася шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру (Державного реєстру правочинів) одночасно з його нотаріальним посвідченням.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_7 набула права власності на квартиру 16 жовтня 2009 року на підставі договору довічного утримання, який був нотаріально посвідчений та в цей же день 16 жовтня 2009 року пройшов державну реєстрацію шляхом внесення нотаріусом відомостей про договір до Єдиного реєстру правочинів, що стверджується витягом з Державного реєстру правочинів (а.с.18-19).

Наведене у свою чергу свідчить про виникнення у неї права власності на набуте нерухоме майно.

Саме на ці обставини звертав увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 29 квітня 2015 року, скасовуючи попередні рішення і направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ці ж обставини вказані у рішенні апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2013 року та ухвалі від 8 жовтня 2014 року про його роз'яснення.

Доводи апеляційної скарги про те, що малолітня ОСОБА_6 є добросовісним набувачем квартири, не є перешкодою для витребування у неї квартири на підставі ч.3 ст.388 ЦК України, бо саме такі наслідки (витребування майна у добросовісного набувача) передбачає закон.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, а також ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 задоволити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 3 грудня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 скасуватиі ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Холодницька Віта Олександрівна, Державна реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, Служба у справах дітей Київської обласної державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визнання недійсним договору дарування та поверненні квартири у власніть ОСОБА_7.

Стягнути із ОСОБА_7на користь ОСОБА_3судовий збір в розмірі 121,80 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: