У х в а л а

9 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Комсомольський РВ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області,приватне підприємство «Жилтранс», про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він на підставі ордеру №3 від 24 лютого 1995 року, зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1, у якій як члени його сім'ї зареєстровані також його колишня дружина ОСОБА_5 та їх спільний син ОСОБА_6, проте більше десяти років не проживають у вказаній квартирі й не несуть витрат на її утримання.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 9 грудня 2014 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 17 березня 2015 року зазначене рішення районного суду скасовано й в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у відкриття касаційного провадження за його касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Херсонської області від 17 березня 20-15 року.

20 липня 2015 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2015 року.

У заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду касаційної та апеляційної інстанції й залишити в силі рішення суду першої інстанції, на підставі пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

Як приклад неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції статті 71 ЖК України ОСОБА_4 посилається на ухвалу Верховного Суду України від 7 вересня 2011 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року, 10 червня 2015 року та 17 червня 2015 року.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Перевіривши наведені у заяві ОСОБА_4 доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Постановляючи ухвалу від 14 квітня 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявник, суд касаційної інстанції погодився з висновками суду апеляційної інстанції, який, установивши наявність непридатних умов для проживання у спірній квартирі, створених позивачем, а саме заміна замків, вивезення меблів, відсутність газо, електор та водопостачання, унаслідок чого відповідачі вимушені були виїхати на тимчасове проживання до квартири родичів, отже не проживали у цій квартирі з поважних причин, при цьому здійснювали оплату комунальних послуг, відмовив у задоволення позовних вимог, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Разом із тим в ухвалах Верховного Суду України від 7 вересня 2011 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року, 10 червня 2015 року та 17 червня 2015 року, які надані заявником для порівняння, касаційний суд, виходив з того, що відповідач втрачає право користування жилою площею на підставі статті 71 ЖК України, у разі добровільного залишення вказаного житла, тривалий час понад термін встановлений статтею 71 ЖК України не проживання у ньому без поважних причин, не прийняття участі в її утриманні, за умови відсутності перешкод з боку наймача (позивача у справі).

Отже, у справі, яка переглядається, та у справах, на рішення в яких посилається заявник на обґрунтування своєї заяви про перегляд судового рішення, наявні різні фактичні обставини, що не вказує на неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 71 ЖК України.

За таких обставин, які свідчать про те, що наведені заявником судові рішення не є прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Комсомольський РВ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області,приватне підприємство «Жилтранс», про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді В.М. Сімоненко
В.І. Гуменюк
Ю.Л. Сенін