Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.07.2015 року Юр»ївський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Маренич С.О. , при секретарі Літвіченко В.О. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.м.т. Юр»ївка , в порядку заочного розгляду справи, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи по справі - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, ОСОБА_4, ОСОБА_2,

про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

В с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1»ївського району Дніпропетровської області.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 квітня 2007 року вона є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_2»ївського району Дніпропетровської області, при цьому, співвласниками вказаного житлового приміщення окрім неї, в розмірах по 1/3 частці, також є її чоловік ОСОБА_4 та її донька ОСОБА_2.

В даному житловому приміщенні з 2010 року зареєстрований відповідач ОСОБА_2 та з 2005 року відповідач ОСОБА_3, які обіцяли знятися з реєстрації за вказаною адресою, однак даного не виконали, добровільно з реєстрації не знялися, хоча в даному будинку не проживають, особистих речей в ньому не мають.

Посилаючись на ст. 391 ЦК України позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_3»ївського району Дніпропетровської області.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з«явилася, надавши суду заву про розгляд справи в її відсутності, при цьому заявлені позовні вимоги повністю підтримала, судові витрати по справі просила залишити за нею та не заперечувала, в разі неявки відповідачів по справі в судове засідання проти винесення заочного рішення , вказавши, що відповідач ОСОБА_3 є її рідним сином, який з 2005 року виїхав проживати в м. Павлоград, при цьому відповідач ОСОБА_2 є її колишнім зятем, який з 2010 року виїхав проживати в с. Карнауховка, розірвавши шлюб з її донькою в 2012 році (ас. 85, 89) . Окрім того, свідка ОСОБА_5 в судове засідання для допиту просила не викликати з підстав його хвороби та неможливості за станом здоровя зявитися в судове засідання (ас. 86).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи в їх відсутність суду не надали, при цьому про час та місце слухання справи були сповіщені належним чином шляхом направлення судової повістки за місцем проживання останніх, зареєстрованим у встановленому законом порядку належним чином (ас. 25, 26, 60, 61, 62, 80, 81, 82), та відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України вважаються належно повідомленими.

Представник третьої особи по справі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області ОСОБА_6, в судове засідання не з»явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутності та заперечень проти позову не заявив (ас. 83-84).

Треті особи по справі ОСОБА_2, ОСОБА_4 в судове засідання не з»явилися, надали суду заяви про розгляд справи в їх відсутності проти заявлених вимог не заперечували (ас. 87, 88).

Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача , який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги те, що позивач по справі не заперечував проти заочного розгляду справи , про що зазначив у наданій суду заяві (ас. 85), суд знаходить можливим розглянути дану справу та ухвалити заочне рішення у відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній письмових матеріалів про права та взаємовідносини останніх, при цьому відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши надані письмові докази по справі та оцінивши останні в їх сукупності , суд дійшов наступного:

- згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.05.2007 року та копії свідоцтва про право власності на житло від 18.04.2007 року, вбачається, що квартира АДРЕСА_4 на праві спільної власності належить позивачці ОСОБА_1 та членам її сімї, а зокрема чоловіку ОСОБА_4 та доньці ОСОБА_4 (нині ОСОБА_2) О.В., при цьому, кожен з них є власником 1/3 частки вказаного житла (ас. 7-8, 89 ).

В судовому засіданні встановлено, що в даному будинку на даний час є зареєстрованими з 2005 року відповідач по справі ОСОБА_3 (син позивачки) та з 2010 року відповідач по справі ОСОБА_2 (колишній зять позивачки), що підтверджено в судовому засіданні копією домової книги на вказане домоволодіння з відмітками Юрївського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області про реєстрацію вказаних осіб за адресою АДРЕСА_5 (ас. 11-17).

Згідно довідки Юрївської селищної ради Юр»ївського району Дніпропетровської області за № 455 від 11.06.2015 року та довідки за № 454 від 11.06.2015 року відповідно (ас. 23, 24), відповідач ОСОБА_2, будучи зареєстрованим ІНФОРМАЦІЯ_1 за даною адресою не проживає з 2010 року, відповідач ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживає з 2005 року.

Відповідно з положеннями Житлового кодексу до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло права спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство ( ч. 2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК ).

У разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сімї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Як встановлено в судовому засіданні відповідачі в квартирі № 1 житлового будинку № 2 по вул. Щорса смт. Юрївка Юр»ївського району, який на праві спільної власності по 1/3 частці належить позивачці ОСОБА_7 та третім особам ОСОБА_4 та ОСОБА_2, не проживають, а зокрема ОСОБА_2 з 2010 року, ОСОБА_3 з 2005 року.

Згідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до положень, передбачених ст. ст. 383, 391 ЦК України, власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Громадянин, якому належить право приватної власності на жилий будинок або його частину, має право розпоряджатися ним на свій розсуд, у чому обмежений в певній мірі позивач.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачі тривалий час , а саме з 2010 року та 2005 року відповідно не проживають в квартирі № 1 житлового будинку № 2 по вул. Щорса смт. Юрївка Юр»ївського району, суд приходить до висновку про необхідність визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням за зазначеною адресою, що є підставою для знаття останніх з реєстрації, при цьому судом не встановлено передбачених законом підстав для збереження за відповідачами права користування даним жилим приміщенням , а також підстав, які б свідчили про їх відсутність в спірному приміщенні з поважних причин понад установлені законом строки або про іншу домовленість між ними і власниками житла.

Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи волю позивача, суд знаходить можливим судові витрати по справі залишити за останнім (ас. 85).

Керуючись ст. ст. 10, 11, 208, 213, 215, 218, 222 , 224 - 228, 294 ЦПК України , суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, гр. України, зареєстрованого за адресою - АДРЕСА_6»ївського району Дніпропетровської області таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_7.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, гр. України, зареєстрованого за адресою - АДРЕСА_6»ївського району Дніпропетровської області таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_7.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Позивачем рішення може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів, з дня отримання копії рішення, апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя : С.О.Маренич