У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Солов'ївської сільської ради Старовижівського району Волинської області про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 11 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 13 липня 1996 року його батько - ОСОБА_4, склав заповіт на його користь, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Після смерті батька він успадкував усе належне йому майно, зокрема, земельні ділянки площею 0,69 га, які за рішенням Солов'ївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 14 жовтня 1993 року № 13/5 передані батьку в приватну власність. У 2012 році він звернувся до відповідача за їх переоформленням і згідно з рішенням Солов'ївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 15 червня 2012 року № 16/12 вирішено видати йому державні акти на право власності на земельні ділянки загальною площею 0,69 га, у тому числі: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2; 0,24 га для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою; 0,14 га та 0,06 га для ведення особистого селянського господарства в урочищах Хутір і Під річкою в с. Комарове Старовижівського району Волинської області.

У подальшому рішеннями Солов'ївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 23 травня 2013 року № 24/3 та від 11 лютого 2014 року № 30/17 змінено розміри земельних ділянок з 0,25 га на 0,18 га, з 0,24 га на 0,31 га, загальну площу з 0,69 га на 0,60 га, а потім з 0,31 га на 0,22 га. Рішенням Солов'ївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 28 липня 2014 року № 33/9 вищевказані рішення від 15 червня 2012 року № 16/12, від 23 травня 2013 року № 24/3 та від 11 лютого 2014 року № 30/17 були відмінені.

Рішенням Солов'ївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 29 квітня 2014 року № 31/2 ОСОБА_5 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,20 га по АДРЕСА_1 та для ведення особистого селянського господарства площею 0,09 га біля житлового будинку, а рішенням від 12 листопада 2014 року № 35/3 затверджено акт погоджувальної комісії щодо встановлення меж суміжного землекористування земельними ділянками його і ОСОБА_5

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати недійсними та скасувати рішення Солов'ївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 23 травня 2013 року № 24/3, від 11 лютого 2014 року № 30/17, від 28 липня 2014 року № 33/9, від 29 квітня 2014 року № 31/2 та від 12 листопада 2014 року № 35/3, оскільки ними порушено його права й незаконно позбавлено права на 0,09 га землі.

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 11 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 12 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оспорюваними рішеннями сільської ради, якими зменшено розмір земельної ділянки позивача, його права не порушено, оскільки на час відкриття спадщини земельна ділянка площею 0,69 га спадкодавцю на праві власності не належала.

Проте погодитись із такими висновками суду не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають; суди не встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, при цьому порушили норми як процесуального, так і матеріального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Солов'ївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 14 жовтня 1993 року № 13/5 батьку позивача - ОСОБА_4, передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки загальною площею 0,69 га, державні акти на право власності на земельні ділянки останньому не видавались. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після чого відкрилась спадщина на належне йому майно. Спадкоємцем за заповітом від 13 липня 1996 року є ОСОБА_3, який у 2012 році звернувся до відповідача за переоформленням належних батьку земельних ділянок.

Рішенням Солов'ївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 15 червня 2012 року № 16/12 вирішено видати йому державні акти на право власності на земельні ділянки загальною площею 0,69 га, у тому числі: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2; 0,24 га для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою; 0,14 га та 0,06 га для ведення особистого селянського господарства в урочищах Хутір і Під річкою в с. Комарове Старовижівського району Волинської області, однак позивачу державні акти не видавались.

Рішеннями Солов'ївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 23 травня 2013 року № 24/3 та від 11 лютого 2014 року № 30/17 змінено розміри земельних ділянок з 0,25 га на 0,18 га, з 0,24 га на 0,31 га, загальну площу з 0,69 га на 0,60 га, а потім з 0,31 га на 0,22 га.

Рішенням Солов'ївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 28 липня 2014 року № 33/9 вищевказані рішення від 15 червня 2012 року № 16/12, від 23 травня 2013 року № 24/3 та від 11 лютого 2014 року № 30/17 були відмінені.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року.

Проте дію ст. 23 ЗК України 1990 року зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет), на який посилалася сільська рада під час прийняття рішення від 14 жовтня 1993 року № 13/3 при передачі ОСОБА_4 у приватну власність безоплатно земельних ділянок площею 0,69 га.

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 року № 6-31цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, у рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст. 46, чч. 1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України вказав, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (ст. 3). Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Проте суди в порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України зазначені вище вимоги закону не врахували, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, і дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, пославшись на загальні норми ст. ст. 22, 23 ЗК України 1990 року та залишивши поза увагою спеціальний нормативний акт - Декрет, що регулював приватизацію земельних ділянок на час отримання ОСОБА_4 земельних ділянок та рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009.

При цьому апеляційний суд, зазначивши про правомірність рішення Солов'ївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 28 липня 2014 року № 33/9 й відповідність його положенням Закону України «Про місцеве самоврядування», не вказав яким саме положенням даного Закону відповідає це рішення.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 11 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик