Справа № 296/2873/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" червня 2015 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Анциборенко Н.М.,

при секретарі Медведській Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору дарування удаваним правочином,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просить визнати договір дарування квартири, укладений між сторонами 18.07.2006 року та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_3, удаваним правочином, а також визнати, що 18.07.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 22 500 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 29.11.1995 року до 18.07.2006 року позивачеві на праві приватної власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1. У 2006 році позивач вирішив продати квартиру та знайшов покупця ОСОБА_2, яка з невідомих йому причин вирішила приховати угоду купівлі-продажу вказаної квартири та попросила оформити угоду про відчуження майна договором дарування. 18.07.2006 року він продав, а ОСОБА_2 купила у нього квартиру, хоча формально сторони підписали договір дарування. При цьому, відповідач сплатила позивачеві 22 500 доларів США, про що є відповідні розписки.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач також пояснив, що квартиру АДРЕСА_1 у віці 15-ти років отримав як дарунок від рідної тітки. З відповідачем до укладення договору дарування належної йому квартири він не був знайомий, а оформили відчуження квартири умисно договором дарування, оскільки відповідачеві з урахуванням необхідності сплати податків було так вигідно. Насправді відповідач за купівлю квартири передала позивачеві у нотаріуса 22 500 доларів США.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю та пояснила, що вона у 2006 році продала будинок бабусі та купила їй у позивача квартиру АДРЕСА_1 поряд зі своїм місцем проживання. Позивачеві за квартиру вона уплатила 22 500 доларів США і, хоча це був фактично договір купівлі-продажу, оформили договір дарування.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_3Я у судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений належним чином, згідно поданої заяви просить розглянути справи у його відсутності (а.с.54).

Вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, свідка, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до листа КП Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради №1040 від 18.11.2014 року (а.с.7) згідно матеріалів інвентаризаційної справи на будинок №3 по пров. Паперовому в м. Житомирі позивач ОСОБА_1 був власником квартири №10 в період з 29.11.1995 року по 18.07.2006 року на підставі договору дарування від 29.11.1995 року, посвідченого Першою житомирською нотаріальною конторою за реєстровим №1-8892, що підтверджується також технічним паспортом квартири (а.с.36-37).

18.07.2006 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_3 посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_2 між сторонами у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_4, який зареєстровано у реєстрі за № 10711 (а.с.4-5).

Наступного дня 19.07.2006 року позивач у справі ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_3, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 19.07.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованим в реєстрі за № 457, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.32-35).

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 батько позивача пояснив, що сину ОСОБА_1 належала на праві приватної власності з 1995 року квартира АДРЕСА_1. Після одруження у 2004 році невістка стала умовляти сина продати квартиру та придбати іншу в іншому районі міста, ближче до її мами. Син погодився та 18.07.2006 року продав квартиру ОСОБА_4 за 22 500 доларів США. Наступного дня він за ці гроші купив іншу квартиру АДРЕСА_3.

Як вбачається з наданих розписок ОСОБА_2 (а.с.6) та ОСОБА_1 (а.с.38), оригінали яких оглянуто в судовому засіданні, 18.07.2006 року відповідач купила однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, за що передала ОСОБА_1 22 500 доларів США та відповідно ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 за продану квартиру 22 500 доларів США.

Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України№9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Враховуючи, що відповідач позов визнала, сторони не оспорюють ту обставину, що 18.07.2006 року ними фактично щодо квартири за адресою: АДРЕСА_4 було вчинено правочин купівлі-продажу та за проханням відповідача умисно оформлено правочин дарування, при цьому воля сторін була спрямована на настання цивільно-правових наслідків оплатного правочину, у тому числі у відповідача на отримання коштів за належну йому квартиру, тому позовна вимога про визнання договору дарування квартири удаваним правочином з метою приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а також визнання, що сторонами було насправді вчинено правочин купівлі-продажу є обґрунтованою та підлягає задоволенню з переведенням на позивача і відповідача прав та обовязків відповідно продавця та покупця зазначеної квартири.

На підставі викладеного, керуючись ст.235 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, ст.ст.10, 11, 30, 60, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати, що договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_4, укладений 18.07.2006 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №10711, є удаваним правочином з метою приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Визнати, що 18.07.2006 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було вчинено правочин купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області шляхом подачі апеляційної скарги через Корольовський районний суд м. Житомира протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя Н. М. Анциборенко