Провадження №22-ц/784/1378/15
Провадження №22-ц/784/1378/15 Головуючий у першій інстанції Щербина С.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції Серебрякова Т.В.
Рішення

Іменем України

15 червня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів - Самчишиної Н.В., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», заочне рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 лютого 2015 року, ухвалене по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про повернення строкового банківського вкладу, -

ВСТАНОВИЛА:

27 жовтня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний Банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк») про повернення строкового банківського вкладу.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 25 лютого 2014 року він уклав у простій письмовій формі договір банківського вкладу «З любов'ю VAB! «Квартальний»» за №752017/2014 з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» за умовами якого розмістив в банку на вкладному (депозитному) рахунку грошові кошти в сумі 14 000 доларів США, що підтверджується платіжним дорученням №1324706 від 25 лютого 2014 року про залучення коштів по зазначеному вкладу, строком до 25 березня 2015 року, з процентною ставкою за вкладом, яка становила 12 % річних.

26 серпня 2014 року він звернувся до відповідача із заявою про дострокове розірвання договору банківського вкладу «З любов'ю VАВ»! «Квартальний»» за №752017/2014 від 25 лютого 2014 року

На його вимоги до відповідача про повернення суми депозитного вкладу, банк коштів не повернув, а лише частково сплатив суму вкладу у розмірі 461 доларів США 37 центів та залишок заборгованості за договором банківського вкладу «З любов'ю VАВ! «Квартальний»» №752017/2014 року від 25 лютого 2014 року склав 13 538 доларів США 63 цента.

У зв'язку з викладеним, він вимушений звернутися з позовом до відповідача про повернення строкового банківського вкладу (депозиту).

Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені у повному обсязі.

Стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь ОСОБА_4 за договором банківського вкладу 13 538 доларів США 63 цента, що еквівалентно 313 148 грн. 51 коп.

Стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 2 000 грн. та на користь держави судовий збір в сумі 3 131 грн. 49 коп.

Ухвалою того ж суду від 03 квітня 2015 року заява ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

На вказане рішення ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», подало апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати, а у задоволенні позовної заяви відмовити. При цьому вказувало, що судове рішення є необґрунтованим у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а саме місцевий суд не прийняв до уваги вимоги Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно якого під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. До того ж, на теперішній час розпочато процедуру ліквідації банку.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, позивач у встановленому порядку звернувся до відповідача із вимогою про повернення суми вкладу, проте відповідач ухилився від виконання своїх обов'язків щодо повернення суми вкладу та відсотків за ним, чим порушив прийняті на себе договірні зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.ст.303,304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному с уді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір банківського вкладу, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

Зазначене у повній мірі стосується і зобов'язань за договором банківського вкладу, які не виконані належним чином.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 цього Кодексу).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

За правилами ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 25 лютого 2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» у простій письмовій формі було укладено договір банківського вкладу «З любов'ю VAB! «Квартальний»» за №752017/2014, відповідно до якого позивач розмістив на депозитному рахунку вклад в іноземній валюті в сумі 14 000 доларів США, терміном до 25 березня 2015 року включно, з нарахуванням 12 % річних на умовах, визначених договором (а.с.4,5).

26 серпня 2014 року позивач звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання вказаного договору та повернення суми вкладу (а.с.8).

При цьому, укладений договір в судовому порядку недійсним не визнавався, але в подальшому сторони вчинили дії, які свідчили про те, що відбулося розірвання договору за згодою сторін.

Зокрема, зі змісту апеляційної скарги слідує, що сума вкладу була перерахована відповідачем з вкладного (депозитного) рахунку на поточний банківський рахунок вкладника, відкритий в цьому ж банку.

З доводів позивача, викладених в позовній заяві встановлено, що останній звертався до банку із вимогою про повернення вкладу та сплату процентів за ним, однак реальної можливості зняти ці кошти з рахунку готівкою та розпорядитися ним він не отримав.

Вказані обставини свідчать про порушення відповідачем договірних зобов'язань та вимог наведених вище норм чинного законодавства, а тому позовні вимоги про повернення банківського вкладу є обґрунтованими, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Твердження відповідача про те, що банк виконав своє грошове зобов'язання, оскільки перерахував вклад на поточний банківський рахунок вкладника є помилковим.

Так. відповідно до змісту ст.ст.526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки).

У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-140цс13.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не застосовані норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які в свою чергу повинні були бути застосовані, оскільки на той час відбувалася процедура виведення ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 21 листопада 2014 року, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступних підстав.

За правилами ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Отже, випадки обмеження прав клієнтів щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунках, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року (з наступними змінами та доповненнями), який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини, тобто у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація, та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми вказаного вище закону є спеціальними, і цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 Закону України«Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, згідно з п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Пунктом 1 ч.6 ст.36 вказаного Закону встановлено, що обмеження, встановлене п.1 ч.5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Разом з тим, оскільки 26 серпня 2014 року сторони вчинили дії, що свідчать про розірвання договору банківського вкладу, а введення тимчасової адміністрації відбулося з 21 листопад 2014 року, тобто строк виконання зобов'язань за договором банківського вкладу сторін закінчився ще до початку введення у банку тимчасової адміністрації, тому спеціальний порядок повернення коштів вкладникам, передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не підлягає застосуванню до вказаних правовідносин.

До того, відповідно до ст.41 Конституції України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Застосування Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який регулює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, ніяким чином не перешкоджає вкладнику звернутися до суду за захистом порушеного права та вимагати стягнення сум, які йому не повернуті, за системою гарантування, виходячи із наведених норм ЦК України та умов договорів банківського вкладу.

Процедура повернення вкладу у разі ліквідації банку встановлена також спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за положеннями якого з дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст. 52 вказаного Закону. Зокрема, вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, погашаються у четверту чергу.

Втім, посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що з 20 березня 2015 року у Банку розпочата процедуру ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», не має правового значення для вирішення цього спору, оскільки зазначена подія відбулася після ухвалення рішення судом першої інстанції, яке переглядається апеляційним судом в межах заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги відповідача, щодо обмежень у видачі готівки, які встановлені постановою Національного Банку України №49 від 06 лютого 2014 року (з наступними змінами) стосуються банківських установ та не можуть служити законними підставами для обмеження прав фізичних осіб - вкладників та власників банківських рахунків щодо повернення належних їм коштів за першою вимогою.

Рішення суду в частині визначення розміру заборгованості за договором банківського вкладу та грошової одиниці визначення боргу сторонами не оскаржується.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про повернення банківського вкладу ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.

У той же час, розподіляючи судові витрати, суд допустився помилки.

Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

З 01 січня 2012 року набрав чинності Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Статтею 1 вказаного закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно зі ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Вона допускається до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Дані про те, що ОСОБА_5 був допущений до участі в розгляді справи як особа, яка надає правову допомогу на підставі ухвали суду, відсутні.

Представництво інтересів позивача здійснювалось ним на підставі довіреності (а.с. 24).

Будь - яких документальних підтверджень того, що позивач сплатив такі витрати ОСОБА_5, матеріали справи не містять.

За такого не має підстав стягувати з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 2 000 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь позивача судових витрат до складу яких увійшли витрати на правову допомогу в сумі 2 000 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у названій вимозі, а в іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.303,306,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», - задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 лютого 2015 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь ОСОБА_4 судових витрат в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп.. - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у названій вимозі.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: