Справа № 133/254/15-ц Провадження № 22-ц/772/2458/2015Головуючий в суді першої інстанції Крейдін О. О.
Категорія 53 Доповідач Вавшко В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

ГоловуючогоВавшка В.С.,
суддів:Матківської М.В., Ковальчука О.В.,
при секретарі:Пантелеймоновій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Державного територіально-галузевого об'єднання (далі-ДТГО) «Південно-Західна залізниця», профспілкової організації галузевої профспілки Козятинського будівельно-монтажного експлуатаційного управління № 2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Відокремлений підрозділ Козятинське Будівельно-монтажне експлуатаційне управління № 2, про стягнення компенсації у зв'язку із виходом на пенсію за віком та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулося до суду із вказаним позовом, під час розгляду якого уточнив позовні вимоги, вказував, що 01.09.2011 року він був переведений на роботу в експлуатаційну дільницю № 1 ст. Козятин на посаду сторожа. Відповідно до наказу № 97/ос від 27.06.2014 року його було звільнено за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію за віком за ст. 38 КЗпП України. ОСОБА_6 виплачено одноразову матеріальну допомогу у зв'язку із виходом на пенсію за віком у 2014 році.

ОСОБА_6 вважає, що йому не було виплачена додаткова матеріальна допомога у розмірі 4-х середньомісячних заробітків, виплата якої передбачена ч. 2 п. 8.11 Колективного договору БМЕУ-2.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачем порушені його трудові права, чим спричинена також моральна шкода.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_6 просив поновити строк позовної давності, оскільки причина пропуску була пов'язана із специфікою нарахування виплати та спробами отримати їх в не судовий спосіб, а 09.12.2014 року була надана остаточна відмова у виплаті БМЕУ-2.

ОСОБА_6 просив стягнути з відповідача ДТГО «Південно-Західна залізниця» додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в розмірі 11018,28 грн., 10000 відшкодування моральної шкоди та 16 527,42 грн. виплата за весь період затримки розрахунку та судові витрати по справі.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16 червня 2015 року у задоволенні зазначеного позову відмовлено. Відмовлено у поновленні строку позовної давності.

На таке рішення представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу № 271/ос від 01.09.2011 року позивача було переведено на посаду сторожа експлуатаційної дільниці № 1 ст. Козятин.

Відповідно до наказу начальника ВП БМЕУ-2 № 97/ос від 27.06.2014 року ОСОБА_6 було звільнено з роботи за власним бажанням з виходом на пенсію за віком.

Згідно до ч. 1 ст. 8.11. Колективного договору ОСОБА_6 у зв'язку із звільненням було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 5-ти середньомісячних заробітків.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 та визнаючи неповажною причину пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, оскільки 27.06.2014 року він дізнався про порушення свого права (при звільненні), а до суду звернувся лише 04.02.2015 року, тобто не дотримався строків звернення до суду, визначених ст. 233 КЗпП України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 57 і 60 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6 з 12 вересня 1978 року по 26.07.2014 року працював на різних посадах ДТГО «Південно-Західна залізниця».

Наказом начальника ВП БМЕУ-2 № 97/ос від 27.06.2014 року ОСОБА_6 було звільнено з роботи за власним бажанням з виходом на пенсію за віком та у відповідності до ч.1 п. 8.11 Колективного договору виплачено матеріальну допомогу у розмірі 5 середньомісячних заробітних плат.

На час звільнення ОСОБА_6 виповнилось 69 років.

Частиною 2 п.8.11 Колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом БМЕУ №2 на 2005-2015 роки передбачено, що у разі звільнення працівників за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права, їм виплачується додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи від 35 до 40 років у розмірі 4-х середньомісячних заробітків.

Частиною 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Таким чином додаткова матеріальна допомога за сумлінне виконання обов'язків входить до структури заробітної плати, оскільки ця грошова виплата передбачена колективним договором, укладеним між адміністрацією і трудовим колективом БМЕУ №2 .

Статтею 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За цих обставин колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в тій частині, що ОСОБА_6 мав право на звернення до суду з позовом про стягнення додаткової матеріальної допомоги без обмеження будь-яким строком, тому суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відмову у задоволенні позову через пропуск позивачем строків, передбачених ст..233 КЗпП України та застосував норми матеріального права, які не підлягали застосуванню.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_6 про стягнення з відповідача додаткової матеріальної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати належних працівнику сум та стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З дослідженого у судовому засіданні Колективного договору вбачається, що п.8.11 містить два види матеріальної допомоги : одноразова матеріальна допомога та додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю. Одноразова допомога, виплата якої передбачена ч.1 п.8.11 договору, є загальною виплатою, яка обов'язково здійснюється для всіх категорій працівників, які звільняються з підприємства у зв'язку з виходом на пенсію.

Щодо додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю, то колегія суддів приходить до висновку, що визначений в ч.2 п.8.11 Колективного договору двох-місячний строк є умовою, з дотримання якої додаткова матеріальна допомога буде виплачена звільненій особі, а не строком (періодом), в який така матеріальна допомога виплачується, як вважав позивач. Тобто, зазначеним пунктом договору передбачено, що додаткова матеріальна допомога у визначеному розмірі виплачується за умови, що робітник звільниться з підприємства на протязі двох місяців після настання пенсійного віку (пільгового віку чи вислуги років). Фактично вказаний пункт договору є додатковим грошовим стимулом для звільнення з роботи працівників, які досягли пенсійного віку, та має на меті вивільнення робочих місць для працевлаштування нових працівників.

Оскільки ОСОБА_6 після настання права на звільнення у зв'язку з досягненням пенсійного віку продовжив працювати на підприємстві і звільнився у віці 69 років, то він втратив право на отримання додаткової матеріальної допомоги, передбаченої ч.2 п.8.11 Колективного договору, а тому його права не порушені і судовому захисту не підлягають.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті належних працівникові сум при звільненні та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги про стягнення додаткової матеріальної допомоги, право на яку, як встановлено судом, позивач не має, тому вони також не підлягають до задоволення.

Колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що судом безпідставно та без дотримання порядку, передбаченого ст..33 ЦПК України, притягнуто до участі у справі як співвідповідача профспілкову організацію, яка не має фінансових зобов'язань перед позивачем, але це процесуальне порушення не впливає на вирішення справи по суті та не є обов'язковою умовою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення суду першої інстанції є порушення або неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції застосував норми матеріального права, які не підлягали застосуванню до виниклих правовідносин, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з мотивів, наведених вище.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про оплату праці», ст.ст.10, 13, 233 КзпП України, ст.ст. 3, 88, 303, 307-309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», профспілкової організації галузевої профспілки Козятинського будівельно-монтажного експлуатаційного управління № 2 про стягнення компенсації у зв'язку із виходом на пенсію за віком, середнього заробітку за час затримки у виплаті належних працівникові сум та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя : (підпис) В.С. Вавшко

Судді: (підпис) М.В. Матківська

(підпис) О.В. Ковальчук

З оригіналом вірно :