У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

22 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Червинської М.Є.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за касаційною скаргою ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 18 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову зазначав, що протягом 2011 року ОСОБА_4 позичила у нього грошові кошти на загальну суму 86 023 грн, про що нею складені розписки. У період з 4 жовтня 2012 року по 18 жовтня 2013 року вона повернула 51 000 грн. Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача залишок боргу в сумі 35 023 грн та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України в розмірі 2 580,69 грн.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 18 листопада 2014 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг в розмірі 35 023 грн, а також 3% річних в розмірі 350,23 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_4, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову з посиланням на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 в борг грошові кошти: 10 лютого 2011 року - 18 723 грн строком до 10 серпня 2011 року; 8 травня 2011 року - 18 723 грн строком до 8 червня 2011 року; 30 вересня 2011 року - 30 000 грн строком до 7 жовтня 2011 року; 13 жовтня 2011 року - 30 800 грн строком до 13 листопада 2012 року, про що склала відповідні розписки про отримання грошових коштів, загальна сума яких складає 86 026 грн.

Частина боргу в сумі 51 000 грн відповідачем повернута, що підтверджено копіями квитанцій, визнано позивачем і в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з доведеності позовних вимог в частині розміру неповернутих коштів.

Твердження відповідача про те, що ОСОБА_3 у рахунок погашення частини боргу отримав від неї матеріальні цінності, судами відхилено з посиланням на їх недоведеність.

Проте такий висновок судів є передчасним.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, суд на підставі усіх фактичних даних при виконанні усіх вимог цивільно-процесуального законодавства має встановити: які правовідносини виникли між сторонами, чи існують порушення прав однієї із сторін та чи підлягають вони відновленню.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844138/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві також суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш, як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844139/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (стаття 1049 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844141/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Заперечуючи суму заборгованості, ОСОБА_4 вказувала, що 31 жовтня 2011 року в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 отримав від неї матеріальні цінності, перелік яких відображений у розписці.

Відхиляючи наведені вище доводи ОСОБА_4, суди не дали оцінки оригіналу розписки ОСОБА_3 про отримання цих цінностей і не врахували фактичне визнання цієї обставини позивачем, який при цьому лише не погоджувався з вартістю наведених у переліку цінностей.

Оригінал розписки ОСОБА_3 про отримання в рахунок погашення боргу матеріальних цінностей, на відсутність якого посилалися суди, міститься в матеріалах справи.

Оскільки в судових рішеннях не надано оцінки наданим ОСОБА_4 доказам, а суд касаційної інстанції в силу вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, колегія суддів вважає, що висновки судів зроблені з порушенням норм ст. ст. 213, 214 ЦПК України, тому судові рішення підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 18 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є.Червинська

Судді: В.І.Амелін В.П.Гончар С.О.Карпенко Д.О.Остапчук