Апеляційний суд міста Києва
Головуючий в 1 інстанції - Наборозняк М.І.
Апеляційне провадження №22-ц/796/4128/2015 Доповідач - Волошина В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Круглик В.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної академії наук України на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 серпня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної академії наук України про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В с т а н о в и л а :

21.05.2014 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати незаконним та скасувати наказ №6 Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної Академії наук України (надалі - Управління) від 27.02.2014 в частині зазначення в ньому про виведення із штатного розкладу вказаного підприємства штатної посади «заступника начальника управління» та введення штатної посади «заступника начальника управління з економічних питань»; визнати незаконним та скасувати наказ №33-к відповідача від 28.04.2014 щодо звільнення з роботи ОСОБА_2 за п.6 ст. 36 КЗпП України; поновити його на роботі у Державному управлінні матеріально-технічного забезпечення НаціональноїАкадемії наук України на посаді заступника начальника управління; стягнути із відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення по дату ухвалення рішення суду; стягнути із відповідача на його користь моральну шкоду - в сумі 4350 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він працював в Управлінні з 09.07.2012 начальником відділу маркетингу, а з 19.10.2012 був переведений на посаду заступника начальника Управління з окладом 4350 грн: трудові обов'язки виконував належним чином , зауважень по роботі не мав; на початку 2014 року між керівником Управління (його начальником ОСОБА_3 та ним почали виникати суперечки , оскільки він (позивач) не бажав виконувати завідомо неправомірні розпорядження ОСОБА_3

27.02.2014 йому було надано для ознайомлення наказ Управління №6 від тієї ж дати за підписом ОСОБА_3 про майбутні зміни істотних умов праці у зв'язку з проведенням структурних та кадрових змін. В цьому наказі зазначено про те, що з 29.04.2014 із штатного розкладу Управління виводиться посада заступника начальника управління та вводиться штатна посада заступника начальника управління з економічних питань оклад обох посад однаковий 4235 грн.

Наказом №33 від 28.04.2014 він був звільнений з роботи на підставі п.6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з формулюванням:« узв'язку із відмовою від продовження роботи у зв'язку зі зміною умов праці» та видано трудову книжку. Вважає, що накази №6 та №33 були прийняті з порушенням приписів ст. ст. 32, 36 КЗпП України; змін в організації виробництва і умов праці в Управлінні не було; фактично відбулось фіктивне скорочення його посади та введення аналогічної посади.

Просив стягнути із відповідача середньомісячний заробіток у зв'язку із вимушеним прогулом по причині незаконного звільнення та на відшкодування моральної шкоди 4350 грн., яка була йому спричинена, на його думку, незаконним звільненням, що поставило в скрутне станове сім'ю та погіршення його стану здоров'я.

Вважає незаконним наказ №6 також по причині непогодження його із профкомом та трудовим Колективом Управління, враховуючи, що він стосується штатного розпису; на його думку, вказані у наказі зміни є надуманими та незаконними.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 серпня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ №6 Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної Академії наук від 27.02.2014 в частині зазначення в ньому про виведення зі штатного розкладу вказаного підприємства штатної посади «заступника начальника управління» та введення штатної посади «заступника начальника управління з економічних питань»

Визнано незаконним та скасовано наказ №33-к Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної Академії наук від 28.04.2014 щодо звільнення з роботи ОСОБА_2 за п.6 ст. 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_2 на роботі у Державному управлінні матеріально-технічного забезпечення Національної Академії наук України на посаді заступника начальника управління.

Стягнуто із Державного управлінні матеріально-технічного забезпечення Національної Академії наук України на користь ОСОБА_2 , який проживає у м. Києві по вул. В.Стуса,7, кв. 103 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.04.2014 по 13.08.2014 (включно, по дату ухвалення рішення суду) в сумі 23799 грн 46 коп, а також моральну шкоду - в сумі 1 тис грн, а всього - 24799 грн 46 коп.

В решті вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду Державне управління матеріально-технічного забезпечення Національної академії наук України подало на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити (а.с.119-130). При цьому зазначали, що суд першої інстанції визнавши незаконним та скасувавши наказ №6 від 27.02.2014 стосовно змін в організації праці, безпідставно втрутився в діяльність підприємства. Зокрема зазначав, що наказ №6 виданий 27.02.2014 зумовлений виключно необхідністю внесення змін в організацію праці та пов'язаний із необхідністю внесення змін до штатного розкладу - запровадження нових штатних одиниць, з метою більш ефективного управління діяльністю підприємства. Вказували, що такі зміни призвели до економії коштів на підприємстві, а відтак зазначене підтверджує як існування змін в організації праці у відповідача. На виконання вищезазначеного наказу була введена посада заступника начальника управління з економічних питань. На думку відповідача, суд не може оцінювати питання щодо доцільності проведення змін в організації праці або скорочення штату на підприємстві. Заперечує відповідач і висновок суду, що викладені в наказі №6 зміни повинні бути погоджені з профкомом або трудовим колективом. Не погоджується відповідач і з доводами позивача, що на підприємстві відбулося скорочення лише його посади, з одночасним створенням аналогічної посади, оскільки посадові обов'язки заступника начальника управління з економічних питань різняться з посадовими обов'язками заступника начальника управління, яку обіймав позивач. А виконувати обов'язки заступника начальника управління з економічних питань позивач, на думку відповідача, за своєю кваліфікацією не міг. Від запропонованої посади менеджера з оренди, позивач відмовився. Вважають, що звільнення позивача з роботи відбулося з дотриманням чинного законодавства і правові підстави для задоволення позовних вимог, в тому числі, і моральної шкоди, були відсутні.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

Положенням п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, визнаючи незаконними та скасовуючи наказ №6 Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної Академії наук від 27.02.2014 в частині зазначення в ньому про виведення зі штатного розкладу вказаного підприємства штатної посади «заступника начальника управління» та введення штатної посади «заступника начальника управління з економічних питань» та наказ №33-к Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної Академії наук від 28.04.2014 щодо звільнення з роботи ОСОБА_2 за п.6 ст. 36 КЗпП України; поновлюючи ОСОБА_2 на роботі у Державному управлінні матеріально-технічного забезпечення Національної Академії наук України на посаді заступника начальника управління та стягуючи із Державного управлінні матеріально-технічного забезпечення Національної Академії наук України на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.04.2014 року по 13.08.2014 року (включно, по дату ухвалення рішення суду) в сумі 23799 грн 46 коп, а також моральну шкоду - в сумі 1 тис. грн, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в цій частині.

Проте, з такими висновками суду погодитись повністю не можна виходячи з наступного.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим (ст.213 ЦПК України).

Згідно правил ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає частково.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 наказом №30-к від 09.07.2012 був прийнятий на роботу до Державного управління матеріально-технічного забезпечення НАН України на посаду начальника відділу маркетингу.

Наказом №63-к він був переведений на посаду заступника начальника Державного управління матеріально-технічного забезпечення НАН України з окладом 4350 грн.

27 лютого 2014 року позивачу був наданий для ознайомлення наказ №6 начальника Державного управління матеріально-технічного забезпечення НАН України про майбутні зміни істотних умов його праці з 29 квітня 2014 року (п.1), п.п. 3,4 цього наказу зобов'язувалось начальника планово-економічного відділу ОСОБА_4 вивести з 29 квітня 2014 року з штатного розкладу ДУМТЗ НАН України штатну посаду заступника начальника управління з посадовим окладом 4235 грн. та ввести з 29 квітня 2014 року у штатний розклад ДУМТЗ НАН України штатну посаду заступника начальника управління з економічних питань з посадовим окладом 4235 грн., в п.5 зазначеного наказу виписано, що старшому інспектору з кадрів Т.О. Сіренко у разі незгоди на роботу на штатній посаді менеджера з оренди заступника начальника управління ОСОБА_2 підготувати до 28 квітня 2014 року проект наказу про його звільнення на підставі п.6, ст.36 КЗпП України.

Таким чином, зі змісту виданого наказу №6 відразу визначалося, що у разі незгоди ОСОБА_2 на роботу на штатній посаді менеджера з оренди, він буде звільнений з роботи на підставі п.6 ст.36 КЗпП України. Тобто питання щодо нової посади заступника начальника управління з економічних питань замість виведеної посади, яку займав ОСОБА_2 не було предметом обговорення з позивачем та можливості її ним обіймати.

Наказом №33 від 28 квітня 2014 року начальника ДУМТЗ НАН України позивача було звільнено з роботи за п.6 ст.36 КЗпП України.

Вважаючи звільнення незаконним, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Згідно ст.36 п.6 КЗпП України, підставою припинення трудового договору передбачено відмову працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом із підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Зі змісту ст.43 Конституції України, ст.ст.21, 31 КЗпП України вбачається що будь-яка зміна трудової функції працівника, робочого місця, що виходить за межі трудового договору, хоч і не може бути кваліфікована як переведення на іншу роботу, все ж без погодження працівника не допускається.

Відповідно до ч. З ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше, ніж за два місяці.

Відповідно до п.31 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що згідно ч.3 ст.32 КЗпП в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше, ніж за два місяці.

Також згідно п.10 даної постанови припинення трудового договору за п.6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці і навпаки впровадження передових методів, технологій тощо).

Фактично, як вбачається з матеріалів справи , відбулося скорочення штату працівника і, зокрема, посади, яку займав позивач.

Оскільки посади, яку займав позивач, після внесення змін до структури управління не було передбачено, ( нова посада, яка була введена - начальник управління з економічних питань, не була запропонована позивачу), то відсутні підстави вважати про зміну істотних умов праці за цією посадою, а, відповідно, не може йти мова про відмову позивача від виконання своїх обов'язків за вказаною посадою в зв'язку із зміною істотних умов праці, що могло тягти за собою розірвання з ним трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Те, що позивачу пропонувалось зайняти у відповідача іншу посаду, не може вважатись зміною істотних умов праці. Таке є переведенням і воно здійснюється лише за згодою працівника (ст. 32 КЗпП України). Відмова працівника від переведення на іншу роботу не може тягти за собою припинення з ним трудового договору відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату працівників у зв'язку із проведенням реорганізації, є підставою для припинення трудового договору відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, однак виходячи із змісту попереджень та наказу, яким позивача звільнено з роботи, припинення з ним трудового договору з цими обставинами не пов'язувалось.

За таких обставин суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про порушення відповідачем трудових прав позивача.

Відповідно до положень чинного законодавства, у випадку визнання звільнення працівника незаконним він підлягає поновленню на ті й же посаді, яку займав до звільнення (ч. 1 ст. 235 КЗпП України).

Висновок суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та його розмір з відповідача на користь позивача, є правильним, тому що відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається у разі задоволення позовних вимог про поновлення на роботі.

Зваживши на наведене, та враховуючи характер завданих моральних страждань і первісні вимоги позивача щодо розміру моральної шкоди, судова колегія вважає , що розмір моральної шкоди судом першої інстанції визначений правильно.

Пред'являючи позов до суду про захист порушених прав одними з позовних вимог позивач просив суд визнати незаконними та скасувати наказ №6 Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної Академії наук від 27.02.2014 в частині зазначення в ньому про виведення зі штатного розкладу вказаного підприємства штатної посади «заступника начальника управління» та введення штатної посади «заступника начальника управління з економічних питань» та наказ №33-к Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної Академії наук від 28.04.2014 року щодо звільнення з роботи ОСОБА_2 за п.6 ст. 36 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що ці накази суперечать вимогам трудового законодавства , є незаконними.

Між тим, суд не наділений повноваженнями щодо скасування наказів установ і не може втручатися в господарську діяльність підприємств, а тому рішення суду в частині задоволених позовних вимог, якими суд скасував наказ №6 Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної Академії наук від 27.02.2014 в частині зазначення в ньому про виведення зі штатного розкладу вказаного підприємства штатної посади «заступника начальника управління» та введення штатної посади «заступника начальника управління з економічних питань» та наказ №33-к Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної Академії наук від 28.04.2014 щодо звільнення з роботи ОСОБА_2 за п.6 ст. 36 КЗпП України не можна визнати законним, воно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду є законним та обгрутованим і правових підстав до його скасування та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної академії наук України задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 серпня 2014 року в частині задоволених позовних вимог, якими суд скасував наказ №6 Державного управління матеріально-технічного забезпечення Національної Академії наук від 27.02.2014 року в частині зазначення в ньому про виведення зі штатного розкладу вказаного підприємства штатної посади «заступника начальника управління» та введення штатної посади «заступника начальника управління з економічних питань» та наказ №33-к Державного управління матеріально-технічного забезпечення НаціональноїАкадемії наук від 28.04.2014 року щодо звільнення з роботи ОСОБА_2 за п.6 ст. 36 КЗпП України скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: