АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Кочкової Н.О., Козлова С.П.

при секретарі:Порубай М.Л.,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до Публічого акціонерного товариства «Акцент Банк», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк», Публічого акціонерного товариства «Акцент Банк» про визнання кредитного договору і договору поруки недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційного банку «Приват Банк» звернулося до суду з позовом до Публічого акціонерного товариства «Акцент Банк», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором №12030378 від 06 квітня 2006 року у розмірі 169310,18 грн., з ПАТ "Акцент - банк", ОСОБА_4 солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10 000,00грн., з ОСОБА_4 стягнути витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200,00 грн. та судовий збір.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що відповідно до договору №12030378 від 06 квітня 2006 року відповідач ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 12524,00 грн. зі сплатою за користування ним відсотків 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07 квітня 2008 року, в порушення умов договору ОСОБА_4 свої зобов'язання належним чином не виконав, що стало підставою для звернення до суду.

Вимоги по кредитному договору були забезпечені шляхом укладання з ПАТ "А-Банк" договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, у зв'язку з чим, відповідачі є солідарними за стягненням боргу.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2013 року заява Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" задоволена частково.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2014 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2013 року за заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до Публічного акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК", ОСОБА_4 про стягнення заборгованості скасовано.

При новому розгляді справи відповідач ОСОБА_4 подав зустрічну заяву до ПАТ КБ "ПриватБанк", ПАТ " Акцент-Банк" про визнання кредитного договору і договору поруки недійсними.

Вимоги обґрунтував посиланням на те, що своєї згоди на укладення кредитного договору він не надавав, договір не підписував, товарів визначених в кредитному договорі для купівлі яких нібито було отримано кредит від ФОП "ОСОБА_5." (АДРЕСА_1) він ніколи не отримував, не використовував і не знав про їх існування, як і про існування договору до червня 2014 року, коли отримав копію заочного рішення суду. Підпис виконано від його імені в договорі і інших документах необхідних для отримання кредиту (заява позичальника на отримання кредиту №12030378 та ін.) виконана не ним, а іншою особою, що є підставою для визнання кредитного договору №12030378 від 06 квітня 2006 року укладеного нібито між ОСОБА_4 і ПАТ "КБ "Приватбанк" і договору поруки №167 від 20 жовтня 2010 року укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ПАТ "Акцент-Банк" згідно ст.ст. 203,215 ЦК України недійсними.

Позивач вказав, що в провадженні Суворовського РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області знаходиться кримінальне провадження №0001863 від 23 квітня 2014 по заяві ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 358 КК України за фактом того, що службові особи ПАТ "КБ "Приватбанк", використавши копії наданих заявником у 2004 році документів для отримання кредиту, підробили його підписи і оформили від його імені 06 квітня 2006 року кредитний договір і отримали грошові кошти в розмірі 12000,00грн., що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи.

Згідно до висновку експерта Науково-Дослідного експертно-криміналістичного центру Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Херсонській області від 22 січня 2015року за №4028 підпис від імені ОСОБА_4 у графі позичальник на зворотному боці наданої заяви позичальника №12030378 від 06 квітня 2006 року, виконаний не гр. ОСОБА_4, а іншою особою.

Про укладення договору поруки його не увідомили, лише 06 липня 2013 року, майже через три роки після укладення договору, ПАТ КБ « Приватбанк» вирішив повідомити його , в ФОП "ОСОБА_6." він ніколи не працював, з вказаною особою не знайомий, підпис виконаний від його імені в заяві позичальника на отримання кредиту не ним, а іншою особою.

Позивач просив визнати недійсними кредитний договір №12030378 від 06 квітня 2006 року, за яким позичальником зазначено ОСОБА_4, кредитором Публічне акціонерне товариство "Комерційний Банк " ПриватБанк" та договір поруки №167 від 20 жовтня 2010 року, укладений між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ПАТ "Акцент Банк", та застосувати строк позовної давності стосовно стягнення сум за кредитним договором.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав,в задоволенні зустрічної заяви просив відмовити.

Вказав, що на даний час немає вироку по кримінальному провадженню №0001863, не надано жодного доказу, який би доводив, що підпис у кредитному договорі виконано не ОСОБА_4

Просив суд не брати до уваги висновок експерта почеркознавця, оскільки експертиза проведена з порушенням науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень. Звернув увагу, що із урахуванням значної суми грошових коштів, наданих у кредит, існує можливість того, що ОСОБА_4 при підписанні кредитного договору з метою введення Банку в оману стосовно наявності намірів щодо виникнення зобов'язань за договором навмисно змінив підпис при укладанні договору.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року відмовлено у задоволенні вимог про стягнення заборгованості та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк», Публічого акціонерного товариства «Акцент Банк» про визнання кредитного договору і договору поруки недійсними.

В скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості й постановити нове, яким задовольнити позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до Публічого акціонерного товариства «Акцент Банк», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості в повному обсязі.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Оскаржуваним рішенням суду відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні його зустрічного позову про визнання незаконним кредитного договору та договору поруки з тих підстав, що позивач посилається на те, що кредитний договір з банком не укладав, суд не вбачає законних підстав щодо задоволення позовних вимог за зустрічним позовом в частині визнання недійсним договору поруки №167 від 20 жовтня 2010 року.

Як вказав в своїй заяві позивач, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_4 умов договору №12030378 від 06 квітня 2006 року заборгованість станом на 13 травня 2013 року склала 179310,18 грн., в тому числі 12524,00 грн. - заборгованість за кредитом; 57712,12 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 100059,29 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 8514,77 грн. - штраф (процента складова).

З таким висновком суду погодитися неможливо, враховуючи наступне.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності,тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 214 ч. 1 п. 2 ЦПК України при розгляді справи суд має встановити всі обставини справи, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, що мають значення, чи є інші фактичні дані (у тому числі пропущення строку позовної давності), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження з огляду на норми матеріального права, якими регулюються правовідносини сторін, що виникли.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи (а.с.7), 06 квітня 2006 року укладено кредитний договір № 12030378 згідно якого, Банк надав споживчий кредит у сумі 12524 грн. 00 коп. зі сплатою за користування ним 25,08 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07 квітня 2008 року особі на призвіще ОСОБА_4

Виконання зобов'язань за кредитним договором №12030378 від 06 квітня 2006 року було забезпечено порукою в розмірі 10000 грн. на підставі договору поруки №167 від 20 жовтня 2010 року, укладеного з поручителем ПАТ "Акцент-Банк". Предметом вказаного договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_4 всіх своїх обов'язків за кредитним договором (а.с.6).

Позивач за зустрічним позовом просив суд визнати кредитний договір №12030378 та договір поруки №167 від 20 жовтня 2010 року недійсними.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За вимогами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положення ст.627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та встановленні умов договору.

Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору( ч. 1 ст.638 ЦК України).

Істотними є умови про предмет договору, умови визначені законом ,як істотні, або є необхідними для даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку (ч.1 ст.553 ЦК України). Частинами 2 ст.554 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, якщо інше не встановлено договором поруки.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін ( ч.1 ст.632 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків (ст.203 ЦК України).

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні вимог, суд посилався на те, що при укладенні договору поруки №167 від 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ПАТ "Акцент-Банк" було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, узгоджені сторонами і прийняті ними.

На момент укладення договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін. Від виконання зобов'язань за цим договором відповідач ПАТ "Акцент-банк" не відмовляється. Крім того, ОСОБА_4 не був стороною договору.

В своїй заяві позивач зазначив, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_4 умов договору №12030378 від 06 квітня 2006 року заборгованість станом на 13 травня 2013 року склала 179310,18 грн., в тому числі 12524,00 грн. - заборгованість за кредитом; 57712,12 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 100059,29 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 8514,77 грн. - штраф (процента складова).

Однак такі вимоги протирічать матеріалам справи.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що він своєї згоди на укладення кредитного договору не надавав, його не підписував, товарів визначених в кредитному договорі для купівлі яких нібито було отримано кредит від ФОП "ОСОБА_5." (АДРЕСА_1) він ніколи не отримував, не використовував і не знав про їх існування, як і про існування спірного кредитного договору до червня 2014 року коли отримав копію рішення суду.

Підпис виконаний від його імені в кредитному договорі і інших документах необхідних для отримання кредиту (заяві позичальника на отримання кредиту №12030378 та ін.) не ним, а іншою особою, що є підставою для визнання кредитного договору №12030378 від 06 квітня 2006 року, укладеного нібито між ОСОБА_4 і ПАТ "КБ "Приватбанк" і договору поруки №167 від 20 жовтня 2010 року укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ПАТ "Акцент-Банк" згідно ст.ст. 203,215 ЦК України недійсними.

Позивач вказав, що в провадженні Суворовського РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області знаходиться кримінальне провадження №0001863 від 23 квітня 2014 року по заяві ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 358 КК України за фактом того, що службові особи ПАТ "КБ "Приватбанк", використавши копії наданих заявником у 2004 році документів для отримання кредиту, підробили його підписи і оформили від його імені 06 квітня 2006 року кредитний договір і отримали грошові кошти в розмірі 12000,00грн., що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи.

Згідно висновку експерта Науково-Дослідного експертно-криміналістичного центру Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Херсонській області від 22 січня 2015року за №4028 підпис від імені ОСОБА_4 у графі позичальник на зворотному боці наданої заяви позичальника №12030378 від 06 квітня 2006 року, виконаний не гр. ОСОБА_4, а іншою особою(а.с.88-90).

За ст.1054 ЦК України, обов'язком Позичальника за кредитним договором є, зокрема, повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Згідно до ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Однією із форм відповідальності за порушення зобов'язання є сплата неустойки (ст. ст. 549, 611 ЦК України).

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків( ч.1 ст.202 ЦК України).

Частиною 3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Апелянтом не спростовані доводи ОСОБА_4 про те, що своєї згоди на укладення кредитного договору він не надавав, договір не підписував, документів на отримання кредиту не підписував, про існування кредитного договору дізнався від Банку лише 06 липня 2013 року.

Враховуючи наведне, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити вимоги ОСОБА_4 про визнання кредитного договору №12030378 недійсним, оскільки договір він не підписував, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи (а.с. 88-90), докази про отримання ним грошей від банку відсутні.

Договір поруки №167 від 20 жовтня 2010 року укладений з поручителем ПАТ "Акцент-Банк" є похідним від кредитного договору. Предметом вказаного договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання саме боржником ОСОБА_4 своїх обов'язків за оспорюваним кредитним договором (а.с.6).

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору поруки, суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув.

В скарзі апелянт просить скасувати рішення суду лише в частині відмови у задоволенні вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до Публічого акціонерного товариства «Акцент Банк», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ч. 3 ст.303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене, порушення судом першої інстанції норм матеріального права та те, що заявлені вимоги є взаємопов'язаними, колегія суддів вважає за необхідне визнати недійсними кредитний договір та договір поруки, оскільки договір поруки зачіпає права та інтереси ОСОБА_4, який не підписував кредитний договір.

За вимогами ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» не надав суду першої та апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст.57-59 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог банку відмовити.

За п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційна інстанція скасовує судове рішення при неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до Публічого акціонерного товариства «Акцент Банк», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк», Публічого акціонерного товариства «Акцент Банк» про визнання кредитного договору і договору поруки недійсним задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір №12030378 від 06 квітня 2006 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» та ОСОБА_4.

Визнати недійсним договір поруки №167 від 20 жовтня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційного банку «Приват Банк» та ПАТ "А-Банк".

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О.

С у д д і: Кочкова Н.О.

Козлов С.П.