Справа № 203/5595/14-ц
Провадження № 2/0203/126/2015
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
05 лютого 2015 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Колесніченко О.В.,
при секретарі Цекместрук Є.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, у поданій заяві клопотав про розгляд справи у його відсутності, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві підстав, не заперечуючи проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_1. заперечень проти позову не надала, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, причин не повідомила, свого представника до суду не направила, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно.
На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться.
Суд, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин.
Однією з основних засад цивільного законодавства є свобода договору, а сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, вибрати на власний розсуд контрагента, про що говорить ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України.
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили14 листопада 2012 року, позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно, виселення задоволено частково; ухвалено звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_1 на праві власності, в рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №DNHDGK від 11 лютого 2008 року в сумі 188091,31 доларів США шляхом реалізації предмета іпотеки через публічні торги; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.19-21).

Позивач 25 березня 2013 року у порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» направив ОСОБА_1 вимогу у тридцятиденний термін звільнити квартиру АДРЕСА_2, яку відповідач отримала 04 квітня 2013 року, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с.23).

Також судом встановлено, що 20 лютого 2013 року на виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2012 року виданий виконавчий лист № 0418/5571/2012 (№2/0418/2310/2012) та пред'явлений ПАТ КБ "ПриватБанк" до примусового виконання до Красногвардійського відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ, проте повернутий стягувачу постановою державного виконавця від 29 вересня 2014 року (а.с. 98, 99).

За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України від 03 жовтня 2014 року ОСОБА_1 зареєстрованою в ІНФОРМАЦІЯ_1 не значиться (а.с.40), проте судом встановлено, що остання проживає у вказаній квартирі, про що, зокрема, свідчить те, що вона отримує поштову кореспонденцію, судові повістки за цією адресою станом на час розгляду справи (а.с.53, 71, 77, 83).

Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Частинами 2, 3, 4 ст. 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

При цьому суд приймає до уваги роз'яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.43 постанови від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" про те, що згідно з частиною четвертою ст. ст. 9, 109 ЖК УРСР, ст. ст. 39-40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Відповідно до ч.5 ст. 124 і ч.3 ст. 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства.

Зазначений принцип є одним із основоположних у цивільному процесі та закріплений ст.14 ЦПК України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Крім зазначеного, Європейським судом з прав людини, судова практика якого за ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, неодноразово наголошувалося у своїх рішеннях, що обов'язковість судових рішень гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, оскільки у протилежному випадку право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін (рішення ОСОБА_3 проти України від 15 січня 2010 року)

Зважаючи на викладене, та приймаючи до уваги, що рішення суду від 24 жовтня 2012 року набрало законної сили та пред'явлене до виконання до набрання чинності 07 червня 2014 року Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на підставі якого державним виконавцем повернуто виконавчий лист без виконання, а за нормами ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування вказаного Закону та наявність підстав для задоволення позову у зв'язку з чим належить ухвалити рішення про виселення відповідача з квартири, що є предметом іпотеки.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженку ІНФОРМАЦІЯ_3, (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), з квартири АДРЕСА_1 - виселити.

Стягнути на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (, рахунок для погашення заборгованості № 3111, рахунок для відшкодування судових витрат № 0001, МФО 305299) з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір в сумі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.).

Відповідач має право подати до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська письмову заяву про перегляд цього заочного рішення протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська апеляційної скарги протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем його проголошення, а так само відповідачем з наступного за днем постановлення ухвали про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення.

Головуючий О.В. Колесніченко