У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 4 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з січня 1998 року по грудень 2013 рік перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 За час шлюбу ними за спільні кошти у жовтні 2004 року було придбано недобудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, а також присадибну земельну ділянку, на якій будинок розташований та для його обслуговування. Оформленням документів займався відповідач, оскільки вона перебувала у відпустці по догляду за малолітньою дитиною. Після придбання будинку ними за спільні кошти та спільною працею будинок було добудовано та облаштовано земельну ділянку. Після розірвання шлюбу вони не досягли згоди щодо поділу майна, набутого за час шлюбу. У зв'язку з цим у листопадні 2014 року вона звернулась до суду з відповідним позовом. У ході судового розгляду їй стало відомо, що 18 жовтня 2004 року її чоловік уклав з ОСОБА_5 договір дарування, а не договір купівлі-продажу, який насправді було вчинено, та за майно було передано кошти.

З урахуванням наведеного позивачка вважала, що договір дарування є удаваним правочином і на підставі ст. 235 ЦК України просила визнати його недійсним і встановити, що було укладено договір купівлі-продажу.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 4 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 26 березня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційні скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що в дійсності між відповідачами було укладено оплатний договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, проте для його удаваності оформлено як договір дарування. Разом з тим позивачка пропустила строк позовної давності, про застосування якого заявлено представником ОСОБА_4, оскільки ніхто їй не перешкоджав узнати про укладений договір дарування, так як чоловіком документи від неї не приховувались.

Проте повністю погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 10 січня 1998 року по 23 грудня 2013 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі. 18 жовтня 2004 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 уклали договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та присадибної земельної ділянки, на якій будинок розташований та для його обслуговування.

При ухваленні судового рішення судами на підставі доказів, які були належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України) достовірно встановлено, що відповідачі насправді уклали договір купівлі-продажу за суму, еквівалентну 8 500 доларам США, проте оформили договір дарування. Разом з тим суди виходили з того, що позивачка без поважних причин пропустила строк позовної давності.

Проте суди не врахували таке.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У ст. 261 ЦК України визначено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому згідно вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України саме на позивачу покладено процесуальний обов'язок довести момент, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про своє порушене право.

Разом з тим у ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначаючи про те, що строк позовної давності нею не пропущено, позивачка посилалась на такі беззаперечні, як вона зазначала, обставини: у вересні 2004 року у них народилась дочка, вона знаходилась у відпустці по догляду за дитиною, а оформленням документів за придбаний ними за спільні кошти будинок та земельну ділянку займався її чоловік. Вона була впевнена, що за передані чоловіку сімейні кошти він оформив договір купівлі-продажу, оскільки іншого їй не повідомляв. Після розлучення у грудні 2013 року, коли вони не змогли добровільно поділити спільне майно подружжя, вона звернулась до суду з відповідним позовом і в ході розгляду справи дізналась, що у 2004 році її чоловік уклав не договір купівлі-продажу, а договір дарування.

У порушення вимог ст. ст. 60, 212-214, 315 ЦПК України суди належним чином зазначеним доводам позивачки оцінки не надали, а фактично послались на припущення про те, що чоловік не перешкоджав їй з'ясувати, який саме договір ним було укладено, не навівши переконливих доводів про те, що ОСОБА_3 дізналась чи могла дізнатись у 2004 році про своє порушене право, не спростували її протилежні твердження, оскільки для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_5 був залучений до участі у справі не в якості третьої особи, як суд зазначив, а відповідачем (а.с. 53-54) і, як і суд першої інстанції, не з'ясували його думки, як відповідача, щодо застосування строку позовної давності. При цьому на а.с. 59 міститься його заява про визнання позову ОСОБА_3 У зв'язку із цим суди не звернули уваги на положення ч. 4 ст. 174 ЦПК України.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 4 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик