УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_3, про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_3, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулось до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 22 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 2706/0508/77-277, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 108 500 дол. США зі сплатою 13 % річних строком до 22 травня 2028 року, з цільовим призначенням - придбання земельної ділянки.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 березня 2011 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 2706/0508/77-277-Р-1, відповідно до умов якого останній зобов'язався солідарно відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, у тому числі і за кредитним договором від 22 травня 2008 року № 2706/0508/77-277 та договором поруки від 22 березня 2011 року № 2706/0508/77-277-Р-1.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором від 22 травня 2008 року № 2706/0508/77-277.

ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує внаслідок чого станом на 10 лютого 2014 року утворилась заборгованість, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 100 640,84 дол. США, що еквівалентно 858 285 грн 22 коп., процентів за користування кредитом у розмірі 24 897,62 дол. СЩА, що еквівалентно 212 331 грн 88 коп., пені в розмірі 2538,86 дол. США, що еквівалентно 21 651 грн 91 коп., яку позивач просив стягнути на його користь солідарно з відповідачів.

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом та просив визнати припиненою з 22 березня 2011 року поруку за договором поруки від 22 березня 2011 року № 2706/0508/77-277-Р-1. В обґрунтування вимог посилався на те, що у березні 2013 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 травня 2008 року № 2706/0508/77-277, що є пред'явленням вимоги до боржника про дострокове стягнення заборгованості та зміну строку повернення кредиту. Банк не пред'явив вимогу до поручителя у шестимісячний строк, тому вважав, що порука припинилась на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року, позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 858 285 грн 22 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_3, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові ПАТ «Альфа-Банк» та задоволення зустрічного позову ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильним застосуванням судами норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення в повній мірі не відповідають.

Ухвалюючи рішення про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника і поручителя та про відмову в зустрічному позові про припинення поруки, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що звернення банку до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки не є вимогою про дострокове повернення кредиту, банк звернувся до поручителя з вимогою 25 березня 2014 року, тому порука не припинилась з підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Проте в повній мірі з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що 22 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 2706/0508/77-277, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 108 500 дол. США зі сплатою 13 % річних строком до 22 травня 2028 року, з цільовим призначенням - придбання земельної ділянки.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 березня 2011 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 2706/0508/77-277-Р-1, відповідно до умов якого останній зобов'язався солідарно відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, у тому числі і за кредитним договором від 22 травня 2008 року № 2706/0508/77-277 та договором поруки від 22 березня 2011 року № 2706/0508/77-277-Р-1.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором від 22 травня 2008 року № 2706/0508/77-277.

ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує внаслідок чого станом на 10 лютого 2014 року утворилась заборгованість, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 100 640,84 дол. США, що еквівалентно 858 285 грн 22 коп., процентів за користування кредитом у розмірі 24 897,62 дол. СЩА, що еквівалентно 212 331 грн 88 коп., пені в розмірі 2538,86 дол. США, що еквівалентно 21 651 грн 91 коп.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов'язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Згідно зі ст. 543 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843612/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1> у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843623/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з п. 10 договору поруки договір діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Пунктом 1.1 кредитного договору встановлено, що кредитні кошти надаються на строк до 22 травня 2028 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843624/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1> порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Аналіз змісту ст. ст. 1054 та 559 ЦК України дає підстави вважати, що у разі якщо кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання (дострокове виконання основного зобов'язання), звернувшись до суду з вимогою про дострокове стягнення з позичальника суми за кредитним договором, а договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, то шестимісячний строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, для пред'явлення вимоги до поручителя обчислюється з наступного дня видачі судового наказу або з наступного дня після зміни строку виконання основного зобов'язання про дострокове повернення кредиту як дата дострокового повернення всього кредиту, яка визначена як прострочена заборгованість та кредит, що залишився і строк погашення платежів по якому ще не настав.

Судами встановлено, що у зв'язку з порушенням боржником строків повернення кредиту та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України право та у березні 2013 року звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка визначена як прострочена заборгованість за кредитом та кредит, що залишився і строк погашення платежів за яким ще не настав.

Звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка обрахована у такий спосіб, свідчить про те, що банк, поряд із простроченими платежами, вимагав дострокового повернення частин кредиту що залишився, тобто змінив строк виконання зобов'язання.

Як роз'яснив пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 24 постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України в справі № 6-68цс11 від 21 травня 2012 року умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання зобов'язань за кредитним договором не може вважатись встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. За таких обставин порука на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, ухвалюючи рішення про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителя і відмовляючи в зустрічному позові, на вказані обставини справи, положення закону та роз'яснення пленуму уваги не звернув, залишив поза увагою те, що банк змінив строк виконання основного зобов'язання, звернувшись до боржника з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок повного погашення кредиту в березні 2013 року, та звернувся до суду з позовом до поручителя лише в квітні 2014 року з пропуском шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання, що є підставою для припинення поруки.

Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині, в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України вказані порушення суду не усунув, доводи апеляційної скарги належним чином не перевірив та не спростував, тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду в частині солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителя і відмову в зустрічному позові про припинення поруки.

Однак, ухвалюючи рішення в частині стягнення заборгованості за кредитним договором із боржника, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки зобов'язання за кредитним договором боржником належним чином не виконуються з останнього на користь банку підлягає стягнення заборгованості, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 100 640,84 дол. США, що еквівалентно 858 285 грн 22 коп., процентів за користування кредитом у розмірі 24 897,62 дол. СЩА, що еквівалентно 212 331 грн 88 коп., пені в розмірі 2538,86 дол. США, що еквівалентно 21 651 грн 91 коп.

Доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника є безпідставними, не спростовують висновків судів та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень в цій частині.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_03_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки допущені апеляційним судом порушення норм матеріального та процесуального права унеможливлюють встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, ухвала апеляційного суду в частині вимог до поручителя підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_3, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року в частині вимог до поручителя скасувати та справу в цій частині направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко