АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/4385/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3111/15Головуючий у 1-й інстанції Рибалка Ю. В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.

суддів Чічіля В.А., Мартєва С.Ю.

при секретарі Колодюк О.П.

за участі ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 серпня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживачів, зобов'язання повернути кошти, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом та просив стягнути з ТОВ «ЛК «Автофінанс» на його користь безпідставно набуті 20 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 11 листопада 2014 року він уклав договір фінансового лізингу № 01/14-00069 з ТОВ «ЛК «Автофінанс», предметом якого є транспортний засіб «Gelly Emgrand EC-7».

Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль) у власність та передати йому у користування на строк та умовах договору.

Після підписання договору відповідачем було надано йому розрахунок з вказівкою на те, що це 20% вартості вказаного автомобіля, згідно якого позивач мав сплатити суму 20 000 грн., що він і зробив. Однак компанія відмовилась надавати автомобіль, поясняючи це тим, що ця сума є комісією за організацію та оформлення договору, а щоб отримати предмет лізингу позивачеві необхідно було сплатити 50% вартості автомобіля.

Після вивчення та підписання договору він зрозумів, що сплачені кошти йому не повернуть. Вважає, що його було введено в оману.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 серпня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме неврахування того, що він не досяг згоди з відповідачем щодо усіх істотних умов договору фінансового лізингу, а тому 20 000 грн. були набуті ТОА «ЛК «Автофінанс» без належної на те правової підстави.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 11 листопада 2014 між ОСОБА_2 та ТОВ «ЛК «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00069, згідно з умовами якого позивач зобов'язався сплатити на рахунок відповідача авансовий платіж (50% вартості предмета лізингу), а відповідач, у свою чергу, гарантував отримання позивачем у власність автомобілю марки «Gelly Emgrand EC-7».

Згідно п. 1.3 Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених Договором.

Лізингові платежі сплачуються лізингоодержувачем незалежно від результатів його господарської і діяльності і незалежно від будь-яких обставин, пов'язаних з роботою або простоєм Предмета Лізингу та економічною ефективністю його роботи в період лізингу, крім випадків, прямо передбачених цим Договором.

Лізингові та/або інші платежі відповідно до даного Договору не зменшуються й не припиняються під час технічного обслуговування, ремонту, модифікації Предмета Лізингу, або в іншому випадку, коли лізингоодержувач не може використовувати Предмет Лізингу за призначенням з будь-якої причини (п. 8.7).

Коригування розмірів лізингових платежів, у випадках, передбачених цим Договором, не призводить, до збільшення загальної вартості Предмета Лізингу.

Відповідно також не збільшується і частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості Предмета Лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавцю в частині витрат на фінансування Предмету Лізингу (п. 8.8).

Пунктами 1.7., 1.8. договору фінансового лізингу передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% вартості предмету лізингу). лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку № 1 до договору, та розрахований по формулі, визначеній вп. 8.2.2. договору.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 було сплачено рахунок на суму 20000,00 грн. з зазначенням призначення платежу «Сплата згідно договору № 01/14-00069». Однак, компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізингу, а сплачена сума в розмірі 20 000, 00 грн. є комісією за організацію та оформлення договору.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був ознайомлений зі змістом договору фінансового лізингу від 11 листопада 2014 року, погодився з його умовами, які не суперечать чинному законодавству та не надав належних доказів введення його в оману працівниками ТОВ «ЛК «Автофінанс».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоотримувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоотримувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 6 Закону передбачено, що Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодояких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.8-14) договір фінансового лізингу № 01/14-00069 від 11 листопада 2014 року був підписаний ОСОБА_2 на кожній сторінці, тому колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач був повною мірою ознайомлений зі змістом спірного договору.

Аналіз змісту вказаного договору вказує на те, що він узгоджується з нормами ЗУ «Про фінансовий лізинг» та положеннями ЦК України.

Так, договором фінансового лізингу № 01/14-00069 від 11 листопада 2014 року було визначено предмет лізингу (п.1 - автомобіль «Geely Tmgrand EC-7»); строк лізингу (п.2 - 78 календарних місяців з моменту підписання договору); розмір лізингових платежів (додатки №1, №2 до договору), а також умови одержання предмета лізингу (п.п. 1.6, 1.7 Договору).

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Як зазначив Верховний Суд України у правовій позиції, викладеній в Постанові 24 вересня 2014 року у справі № 6-122 цс 14,у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Таким чином, безпідставними є посилання апелянта на те, що договір фінансового лізингу № 01/14-00069 від 11 листопада 2014 року укладено не було, а грошові кошти були одержані відповідачем без належної правової підстави.

Будь-яких доказів на підтвердження введення його в оману, позивачем у судах першої та апеляційної інстанції надано не було.

Окрім того, будь-яких доводів з приводу того, які саме умови укладеного договору фінансового лізингу він вважає такими, що є несправедливими та тягнуть за собою дисбаланс між правами та обов'язками сторін, ОСОБА_2 наведено не було.

Інших доводів, які б впливали на висновки суду або вказували на їх помилковість, апелянтом не надано.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з'ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308, 314, 315, ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді В.А. Чічіль

С.Ю. Мартєв

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: