АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/2959/15 Головуючий у 1 інстанції -Макаренко І.О.
Доповідач-ПанченкоМ.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2015року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

Головуючого судді Панченка М.М.

Суддів Кирилюк Г.М., Вербової І.М.

При секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 4 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, треті особи; приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ВойтовськийВалентин Сергійович, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м.Києві про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, про припинення права власності, про визнання права власності в порядку спадкування за законом та зобов»язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 і просили винести рішення яким визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, видане Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м.Києві індексний номер 23230648 від 19.06.2014 року на ім»я ОСОБА_2, у відповідності з рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14.09.2012 року /т.1 а.с.165/.

Позивачі послались на те, що рішенням ВССУ від 11.12.2013 року скасоване зазначене рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14.09.2012 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 25.09.2013 року, яким визнано за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на спірну квартиру /т.1 а.с.21-22/.

Також, позивачі просили суд визнати за ними право власності в рівних частках в порядку спадкування за законом, як спадкоємців другої черги, на квартиру АДРЕСА_1. Зазначали, що вони не мають оригінала свідоцтва про право власності на квартиру на ім»я спадкодавиці їх сестри ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Крім того, позивачі просили суд зобов»язати відповідача ОСОБА_2 усунути їм перешкоди у користування спірною квартирою шляхом виселення його з указаної квартири, визнати його таким, що втратив право користування цією квартирою.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 4 грудня 2014 року 5 квітня 2014 року позов задоволено частково /т.1 а.с. 218-225/.

Судовим рішенням визнано за позивачами право власності в порядку спадкування за законом в рівних частках на спірну квартиру, визнано недійсним та скасовано свідоцтво видане Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м.Києві індексний номер 23230648 від 19.06.2014 року на ім»я ОСОБА_2 на право власності на квартиру АДРЕСА_1, а також виселено відповідача з указаної квартири.

В решті позову, зокрема, в частині визнання відповідача такимё що втратив право користування спірною квартирою, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 4 грудня 2014 року, ухвалене з порушенням вимог матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові/т.1 а.с.229-233/.

Скаржник послався на те, що він, починаючи з 1990 року, перебував у фактичних шлюбних стосунках зі спадкодавицею ОСОБА_8, з указаної дати проживав з нею однією сім»єю, був поселений у спірній квартирі з 1994 року і зареєстрований на указаній житлоплощі на правах члена сім»ї власника квартири, проживає в указаній квартирі і на цей час. Іншого житла не має.

Зазначав, що в матеріалах справи відсутні достатні докази, які б підтверджували родинні відносини спадкодавиці ОСОБА_8 із позивачами і, відповідно судом не доведене право позивачів на спадкування спірної квартири /т.1 а.с.229-233/.

Скаржник вважає, що він набув право користування цим житлом на правах члена сім»ї власника квартири (особистий сервітут) відповідно до ст.405 ЦК України і при цьому, суд не досліджував позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування спірної квартирою.

В письмових додаткових поясненнях у суді апеляційної інстанції представник скаржника зазначив також, що ухвалою ВССУ від 19.12.2013 року касаційна інстанція дійшла висновку про те, що власником спірної квартири є відповідач ОСОБА_2, а тому, в силу ст.61 ЦПК України ця обставина є преюдиційною при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, представник скаржника зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач ОСОБА_2 здійснив реконструкцію спірної квартири, суттєво збільшивши площу квартири, а тому видача Свідоцтва про право власності на нерухоме майно відбулася не взамін попереднього правовстановлюючого документу - рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 12.09.2012 року, а внаслідок проведеної реконструкції.

Тобто, в апеляційній скарзі скаржник висуває іншу підставу для відмови у позові, вважаючи, що у зв»язку з реконструкцією, проведеною відповідачем, спірна квартира є іншим майном на відміну від того, яке належало спадкодавці, а тому позивачі не можуть претендувати на це інше майно.

Між тим, відповідач не звертався до суду з позовом про визнання за ним права власності на нове перероблене ним майно, яким є спірна квартира АДРЕСА_1 з підстав проведеної ним реконструкції, відповідно до ст.332 ЦК України.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як слідує з матеріалів справи, після смерті 01.01.2012 року ОСОБА_8, відкрилась спадщина на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належала спадкодавиці на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Фондом комунального майна Розпорядчої дирекції від 23.03.1994 року, що підтверджується довідкою від 20.02.2012 року за №6909 (И-2012, виданої КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна» /т.1 а.с.19/.

Заповіт на спірну квартиру не складався. При цьому, встановлено, що архівна довідка щодо наявності заповіту, що надіслана приватному нотаріусу Войтовському В.С. за № 01-17-547 від 6.03.2012 року від Київського обласного державного нотаріального архіву, торкається не спадкодавиці за цією справою ОСОБА_8, а іншої особи /т.1 а.с.99/.

Встановлено, що, починаючи з 1990 року в указаній квартирі, як співмешканець колишньої власниці квартири ОСОБА_8, проживає відповідач ОСОБА_2, який був зареєстрований 27.12.2012 року, тобто, після смерті спадкодавиці ОСОБА_8.

При огляді у судовому засіданні особистого паспорта ОСОБА_2 встановлено, що до 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

На підставі рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14.09.2012 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 25.09.2013 року, яким визнано, за набувальною давністю, право власності на спірну квартиру на ім»я ОСОБА_2, Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м.Києві індексний номер 23230648 від 19.06.2014 року видане свідоцтво про право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1/т.1 а.с.165/.

Рішенням ВССУ від 11.12.2013 року указані судові рішення скасовані та ухвалене нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_2 у праві власності за набувальною давністю на спірну квартиру /т.1 а.с.21-22/.

Після звернення до нотаріуса позивачів, яким спадкодавиця є рідною сестрою, третьою особою - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським Валентином Сергійовичем 14.02.2012 року заведено спадкову справу за №1/2012, номер у спадковому реєстрі 52413085 /т.1 а.с.70-/.

Родинні стосунки позивачів та спадкодавці ОСОБА_8, яка є їх рідною сестрою, підтверджується як поясненнями позивачів, так і матеріалами справи, зокрема, свідоцтвами про їх народження, де їх матір»ю записана одна і та ж особа - ОСОБА_9 /т.1 а.с.73,79,103,104,107/.

Зазначеним спростовуються доводи скаржника в тій частині, що суд першої інстанції не навів доказів родинних відносин позивачів зі спадкодавицею.

В силу ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до п.4, п.п.4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

12.07.2012 року нотаріусом Войтовським Валентином Сергійовичем винесено постанову про відмову у видачі позивачам свідоцтва про право власності у порядку спадкування за законом у зв»язку з відсутністю у позивачів передбачених законодавством правовстановлюючих документів щодо належності спадкодавиці ОСОБА_8 спірної квартири.

Колегія суддів вважає, що нотаріусом обгрунтовано було відмовлено у видачі свідоцтва, у зв»язку з чим позивачі правомірно звернулись до суду з цим позовом, оскільки існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Задовольняючи позов у частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1, виданого на ім»я відповідача Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м.Києві індексний номер 23230648 від 19.06.2014 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно виходив з того, що позивачі, в силу ст.1262 ЦК України, є спадкоємцями другої черги майна померлої їх рідної сестри ОСОБА_8, а рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14.09.2012 року, на підставі якого на ім»я відповідача видане свідоцтво про право власності на спірну квартиру, є скасованим.

Відповідно до ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині у кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Визнаючи за позивачами право власності на спадкову квартиру суд першої інстанції обґрунтовано керувався п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, згідно якого свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до частини 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про визнання за позивачами право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом за кожним із них в рівних частках.

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позову також і в частині виселення відповідача ОСОБА_2 зі спірної квартири без надання іншого житла, оскільки право користування відповідачем спірною квартирою є похідним від права власності на неї колишньою власницею ОСОБА_8, а тому в разі втрати права попереднього власника на спірну квартиру, тим самим втрачається і право користування цією квартирою відповідачем.

Так, суд першої інстанції правомірно послався на відсутність закону чи договору, яким би передбачалось збереження права користування житлом (житловий сервітут) за відповідачем, наданим йому попереднім власником.

Отже суд дійшов правильного висновку, що відповідач користується спірної квартирою незаконно, а тому підлягає виселенню, як того вимагають позивачі, відповідно до ст.391 ЦК України, які є власниками спірної квартири.

Доводи скаржника в тій частині, що відповідач здійснив реконструкцію спірної квартири, суттєво збільшивши її площу, колегія суддів не бере до уваги як аргумент того, що тим самим виникають підстави у відповідача про визнання за ним права власності на спірну квартиру і, відповідно, про відмову у позові про визнання права власності на цю квартиру за позивачами.

Так, відповідно до ч.2 ст.332 ЦК України особа, яка самочинно переробила чужу річ, не набуває права власності на нову річ і зобов»язана відшкодувати власникові матеріалу його вартість.

Тобто, за загальним правилом самочинна переробка чужої речі, а також створення із чужих матеріалів нової речі, не тягне виникнення у особи, що переробила річ або створила із чужого матеріалу нову річ, права власності на нову річ. Власником нової речі (на відміну від норми ч. 1 ст. 331 ЦК) згідно з ч. 2 ст. 332 ЦК стає власник речі, що була перероблена (власник матеріалів) за бажанням останнього.

Виняток із загального правила містяться у ч. 4 ст. 332 ЦК, які передбачають набуття права власності особою, що переробила річ (створила нову річ із чужих матеріалів навіть без згоди власника матеріалів) у випадку, коли вартість переробки створеної нової речі істотно перевищує вартість матеріалів, що були перероблені з метою створення цієї речі.

Крім того, судом встановлено, що не заперечується і ОСОБА_2 прибудова еркера була здійснена за заявою спадкодавиці ОСОБА_8 в 1995 році з дозволу Радянської райдержадміністрації м.Києва. Однак, як вважав скаржник прибудова еркера в 1995 році була самочинною, а він цю прибудову узаконив у 2014 році.

Оскільки, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, скаржнику ОСОБА_2, за його заявою, ухвавлою судді було відстрочено сплату судового збору до розгляду спору по суті, колегія суддів вважжає првомірним стягнути з нього в дохід держави відстрочений судовий збір у сумі 1.583 грн.40 коп.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі неп спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 4 грудня 2014 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у сумі 1.583 грн.40 коп.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді