Номер провадження: 22-ц/785/682/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів Заїкіна А.П., Доценко Л.І.,

при секретарі Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення та вселення, за апеляційними скаргами ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2014 року, -

встановила:

09 серпня 2006р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначала, що їй на підставі договору дарування, посвідченого Пятою Одеською державною нотаріальною конторою 16.12.1993р., реєстраційний номер 1-11029, зареєстрованого в КП ОМБТІ та РОН в книзі №51 пр. на сторінці 174 реєстр №33 належить квартира АДРЕСА_1,№ 3 в м. Одесі.

У вказаній квартирі з 1993 року по теперішній час (станом на 2006р.) проживають її син ОСОБА_4, його дружина ОСОБА_5, а з 05.02.2005р. їх донька ОСОБА_7

11 липня 2006р. до неї в квартиру прийшов виконавець Другої державної виконавчої служби Малиновського району м. Одеси ОСОБА_8, представники Малиновського відділення міліції з наміром вселити ОСОБА_3 у спірну квартиру. Тоді їй стало відомо, що існує нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу від 05 червня 2001р. нібито укладений між нею та ОСОБА_3, згідно якого вона здійснила відчуження квартири АДРЕСА_2,№ 3 в м. Одесі. Проте вона вказану квартиру фактично не продавала, грошей від відповідача не одержувала. Крім того, зазначала, що з 2001р. відповідач не намагався вселитися у житло, не прийняв майно за договором купівлі продажу, а лише в 2006 році ОСОБА_3, вступивши в злочинну змову з групою осіб ОПГ «МІАР», спробував заволодіти її квартирою.

З цього приводу позивачка звернулася до правоохоронних органів, які по даному факту порушили кримінальну справу.

Посилаючись на викладене та на підставі ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, позивачка просила суд визнати договір купівлі-продажу від 05 червня 2001р., укладений між нею та ОСОБА_3, по якому вона виконала відчуження квартири АДРЕСА_3 3 в м. Одесі недійсним.

13 листопада 2006р. ОСОБА_3, не погодившись із вказаними позовними вимогами, які в подальшому були уточнені звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення та вселення.

При цьому посилався на те, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4, 3 в м. Одесі. Право власності на зазначену квартиру ОСОБА_3 набув на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.06.2001р., на бланку АЕА №475587, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 У встановленому законом порядку право власності ОСОБА_3 зареєстровано в КП «Одеське МБТІ та РОН» в книзі 406 пр. на сторінці 138 р.33 за реєстровим №5779.

В день підписання договору купівлі-продажу ОСОБА_2 отримала 69000 грн., що підтверджується розпискою від 05.06.2001р., написаною особисто ОСОБА_2 та звільнила квартиру, а позивач ОСОБА_3 вселився в неї. Але через два роки після укладення договору купівлі-продажу, скориставшись тією обставиною, що ОСОБА_3 не було вдома, відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 неправомірно вселилися до спірної квартири і до теперішнього часу перешкоджають у проживанні в ній ОСОБА_10

В результаті неправомірних дій відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, позивач ОСОБА_3 був змушений звернутися із заявою до начальника Житлово-комунальної контори селекційно-генетичного інституту та просив не реєструвати без його згоди в зазначеній квартирі інших осіб. Ця обставина була повязана з тим, що відповідачі за зустрічним позовом почали звертатися до вище зазначеної контори із заявами про постановку їх на реєстраційний облік у вище зазначеній квартирі.

Добровільно звільнити приміщення відповідачі не бажають, у звязку з чим ОСОБА_3 змушений звернутися до суду, оскільки своїми діями відповідачі створюють йому перешкоди в користуванні квартирою.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 свої позовні вимоги підтримала, в задоволені зустрічного позову просила відмовити.

Представник ОСОБА_3 заперечував проти задоволення первісного позову та просив задовольнити зустрічний позов.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_2 підтримав, в задоволені зустрічного позову просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення зустрічного позову щодо її виселення та пояснила, що після розлучення з ОСОБА_4 вона в квартирі АДРЕСА_5, 3 в м. Одесі не проживає, а проживає за адресою своєї реєстрації АДРЕСА_6.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2014р. позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Суд виселив з квартири №13, будинок №70 по вул. Овідіопольська дорога 3 в м. Одесі ОСОБА_2, ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення.

Суд вселив ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_7 3 в м. Одесі.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_4 просили рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2014р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому посилаються на те, що ОСОБА_2 фактично не продавала вищевказану квартиру, лише у 2006р. при спробі її виселення державною виконавчою службою вона дізналась про існування спірного договору купівлі продажу , після чого відразу звернулася до суду та правоохоронних органів. ОСОБА_3 ніколи не мешкав у зазначеній квартирі, родина ОСОБА_2 в шахрайський спосіб, шляхом підробки документів була позбавлена ще трьох обєктів нерухомості та особистого майна іншими особами ПО «Міар». За результатами обшуків в квартирах та приміщеннях ПО «Міар» були вилучені штампи та печатки приватних нотаріусів, печатки районних судів м. Одеси та Одеської області, тощо, які шахрайським способом відбирали нерухоме майно.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_4, його представник ОСОБА_11 підтримали апеляційні скарги та пояснення на них, просили скарги задовольнити. При цьому посилались на те, що ОСОБА_2 нікому не продавала квартиру, не була знайома з ОСОБА_3 до липня 2006р., не знала про існування такої особи, як ОСОБА_3, ні від кого не отримувала кошти за продаж квартири. ОСОБА_3 ніколи не проживав у квартирі, вона є власником квартири з 16.12.1993р., де проживає з родиною по теперішній час(а.с.101 т.3).

ОСОБА_3, його представник ОСОБА_12 просили апеляційні скарги відхилити, рішення суду залишити без змін. При цьому ОСОБА_3 пояснив, що договір купівлі продажу квартири укладався в нотаріальній конторі, де присутній був він та ОСОБА_2, яка підписала договір власноручно та отримала за розпискою кошти у розмірі 69 000 грн.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, мотиви і доводи апеляційних скарг, вислухавши пояснення сторін, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що за договором купівлі-продажу від 05 червня 2001р. квартири №13 буд. №70 по вул. Овідіопольська дорога, №3 в м. Одесі позивач ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 69 000 грн., що підтверджується розпискою, яка не була спростована позивачкою. Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що вказаний договір не є фіктивним, оскільки його правові наслідки були направлені на виникнення прав на квартиру у ОСОБА_3, який намагався вселитися у спірну квартиру, що підтверджується самою позивачкою, та припинення права користування цією квартирою у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Договір купівлі-продажу квартири №13 буд. №70 по вул. Овідіопольська дорога, №3 в м. Одесі від 05 червня 2001р. не має ознак фіктивності, а тому позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволенню не підлягають.

Оскільки ОСОБА_10 на праві приватної власності належить квартира №13 буд. №70 по вул. Овідіопольська дорога, 3 в м. Одесі на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.2001р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, який у встановленому законом порядку зареєстровано в КП «Одеське МБТІ та РОН» , тому ОСОБА_3 має право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю, а саме квартирою №13 буд. №70 по вул. Овідіопольська дорога, №3 в м. Одесі , шляхом виселення відповідачів із цієї квартири та вселення у спірну квартиру ОСОБА_3

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого Пятою Одеською державною нотаріальною конторою 16.12.1993р., реєстраційний номер 1-11029, зареєстрованого в КП ОМБТІ та РОН в книзі №51 пр. на сторінці 174. реєстр №33, належала квартира АДРЕСА_1, № 3 у м. Одесі, в якій вона та її сімя проживають на теперішній час.

05.06.2001р. був нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири №13 буд. №70 по вул. Овідіопольська дорога, №3 в м. Одесі, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, виконаного на бланку АЕА №475587, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9П.(а.с.87-89 т.1).

В судовому засіданні ОСОБА_4 стверджував, що довідку характеристику на відчуження спірної квартири ОСОБА_2 не замовляла, договір купівлі - продажу квартири не укладала.

Як вбачається з матеріалів справи, Приморським районним судом м. Одеси від 31 травня 2006р. видано виконавчий лист за № 2- 3679/06 про вселення ОСОБА_3 у квартиру №13 буд. №70 по вул. Овідіопольська дорога, №3 в м. Одесі, який видано на підставі рішення третейського суду Асоціації «Міар ТС» від 22.08.2005р.(а.с.8т.1).

Згідно відповіді голови Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2006р. виконавчий лист за № 2- 3679/06 про вселення ОСОБА_3 у квартиру №13 буд. №70 по вул. Овідіопольська дорога, №3 в м. Одесі, судом не видавався(а.с.203т.2).

Згідно довідки Житлово - комунальної контори від 13.10.2008р. у спірній квартирі проживали: ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_14 ОСОБА_7, ОСОБА_15, ОСОБА_16В.(а.с.180 т.1).

Право власності ОСОБА_3 зареєстровано 03 липня 2001р. у КП «Одеське МБТІ та РОН» в книзі 406 пр. на сторінці 138 р33 за реєстровим №5779.

09.08.2006р. позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу вказаної квартири недійсним, вказуючи, що 11 липня 2006р. їй стало відомо про те, що існує нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу від 05 червня 2001р. нібито укладений між нею та ОСОБА_3, по якому вона здійснила відчуження квартири №13 буд. №70 по вул. Овідіопольська дорога,№ 3 в м. Одесі та який, за твердженням позивачки вона не укладала, оскільки не мала наміру продавати спірну квартиру де проживала її родина, так як не мала іншого житла, а вказана квартира є її єдиним житлом.

Також позивачка звернулася із заявою до правоохоронних органів, на підставі якої було порушено кримінальну справу, про що свідчить лист СУ ГУ МВС України в Одеській області від 20.06.2006р., яким позивачку повідомлено про те, що в СУ ГУ МВС України в Одеській області знаходиться кримінальна справа №3, яка порушена 16.11.2008р. по факту заволодіння чужим майном та правом на майно шляхом обману та зловживання довірою, здійсненого за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах за ст.190 ч.4 КК України.

Як вбачається з довідки Головного слідчого управління МВС України, у вказаному слідчому управлінні проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000778 за ознаками злочинів, передбачених ч.4ст.28,ч.4ст.190, ч.1ст.255 КК України. Розслідуванням встановлено, що у період з листопада 2000р. по травень місяць 2004р. невстановлені особи, шляхом оману та зловживаючи довірою ОСОБА_2 та ОСОБА_13 при видачі кредитів під заставу належних їм квартир № 32 та №33 у буд. №71 по вул. Овідіопольська дорога,№ 3 в м. Одесі, отримали правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно та в подальшому уклали договори купівлі продажу, в результаті чого заволоділи правом на майно потерпілих, чим завдали їм збитки в особо великих розмірах(а.с.16т.3).

Також порушено кримінальне провадження відносно квартири №13 буд. №70 по вул. Овідіопольська дорога,№ 3 в м. Одесі(ЖРЗПЗ № 263 від 27.07.2005р.) (а.с.12т.4).

Таким чином, факт мнимості угод підтверджено кримінальними справами , де ОСОБА_2 є потерпілою від злочинних дій, які були скоєнні відносно її нерухомого майна, в тому числі і спірної квартири.

В судовому засіданні представник позивачки та ОСОБА_4 підтвердили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на теперішній час проживають у квартирі №13 буд. №70 по вул. Овідіопольська дорога, 3 у м. Одесі, зазначений договір купівлі-продажу квартири вчинений без наміру створення правових наслідків.

Обґрунтовуючи вимоги позову, позивачка посилалася на те, що спірна угода мала ознаки фіктивного правочину, оскільки вона була укладена ОСОБА_3 без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а лише з метою позбавлення позивача її житлових прав щодо вищевказаної квартири.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач посилався на норми ЦК України 2004 року. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції також посилався на норми ЦК України 2004 року, в той час як спірний договір купівлі - продажу було укладено у 2001 році, тобто до спірних правовідносин необхідно застосовувати діюче законодавство на той час, а саме ЦК України 1963 року.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час укладення спірного договору, недійсною є угода, укладена лише «про людське око», без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

За змістом цієї норми Закону за мнимим договором сторони не вчиняють жодних дій, спрямованих на настання правових наслідків. Однак, якщо на виконання такого договору було передано майно або майнові права такий договір не може бути кваліфіковано як мнимий.

Відповідно розяснень, що містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978р. зі змінами від 25 грудня 1992 р.,та від 25 травня 1998 р."Про судову практику в справах про визнання угод недійсними ", мнима угода, укладена «про людське око», без наміру створити юридичні наслідки, є на підставі ч.1 ст.58 ЦК України(1963р.) недійсною незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків.

Відповідно до ст.225 ЦК України(в ред. 1963р.), право продажу квартири належить власнику.

Згідно ст.ст. 224,227 ЦК України в редакції 1963р., за договором купівлі - продажу квартири, продавець зобовязаний передати квартиру у власність покупцю, а покупець зобовязаний прийняти квартиру у власність і сплатити за це грошові кошти.

Вказані норми закону також зазначені у ст. 655 ЦК України, яка діє на теперішній час, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ЦК України в редакції 1963р., який діяв на час виникнення правовідносин, договір купівлі - продажу квартири є реальною угодою, а тому згідно ст.128 цього Кодексу право власності переходить до покупця в момент передачі майна.

Також на ці обставини звертає увагу зміст статті 234 ЦК України( яка діє на теперішній час), що фіктивний правочин вчиняється його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків, тобто "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачка довела підстави для визнання договору купівлі продажу мнимою угодою, оскільки нею доведено умислу всіх сторін договору на фіктивність правових наслідків, оскільки відповідач ОСОБА_3 після укладання договору купівлі - продажу 05 червня 2001р. не приступив до його виконання, розуміючи правові наслідки, які наступили. Власник спірного приміщення ОСОБА_2 та члени її родини ОСОБА_4 з часу укладання договору купівлі - продажу по теперішній час проживають у спірній квартирі №13 буд. №70 по вул. Овідіопольська дорога, №3 в м. Одесі, сплачують комунальні послуги за квартиру, спірна квартира є їх єдиним житлом, іншого житла вони не мають.

Таким чином, сторони , як продавець ОСОБА_2, так і покупець ОСОБА_3 не вчинили будь-яких дій на виконання такої угоди, як договір купівлі продажу, який був укладений 05 червня 2001р.

Тобто, сторонами була укладена мнима угода, про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків, тобто "про людське око", знаючи заздалегідь, що вона не буде виконана.

Як вбачається з матеріалів справи, за вказаним договором купівлі - продажу сторони не вчинили жодних дій з 05 червня 2001р. на виконання угоди, оскільки ознака вчинення правочину для вигляду підтверджена тим, що ОСОБА_2 по теперішній час зі своєю родиною користується спірним приміщенням, сплачує комунальні послуги за житло, тобто не звільнила спірну квартиру після укладання договору.

Отже, оспорюваний договір, безпосередньо після його підписання, не виконаний сторонами договору, що свідчить про нереальне настання наслідків, що були обумовлені ним.

ОСОБА_2 та її представник посилались на те, що про фіктивність спірної угоди свідчить факт проживання продавця у вказаній квартирі після нотаріального посвідчення договору з 05 червня 2001р., сплата нею комунальних послуг та здійснення ремонту житла та його користуванням по теперішній час.

Таким чином, за договором не відбулася передача спірної квартири у її власність новому власнику. Натомість ОСОБА_2 нікуди з квартири не виїжджала, нікому квартиру не передавала за договором купівлі - продажу, продовжувала вчиняти дії власника квартири, зокрема, проживала у вказаному житлі, сплачувала комунальні послуги, укладала угоди щодо його обслуговування.

ОСОБА_3 та його представник, зокрема, посилалися на ту обставину, що ОСОБА_2 вчинила всі необхідні дії, спрямовані на реальне настання правових наслідків договору купівлі-продажу квартири, склала розписку про отримання коштів за квартиру у розмірі 69 000 грн.

Висновок суду першої інстанції про ненадання нею доказів на підтвердження факту передачі коштів за спірне житло, не ґрунтується на вимогах цивільного законодавства, оскільки ЦК України не передбачений обов'язок складання розписок чи інших документів при передачі грошових коштів за договором купівлі-продажу.

Таким чином, передача квартири після укладання договору купівлі - продажу покупцю ОСОБА_10 не відбулася, ОСОБА_2 та її родина проживають у квартирі до теперішнього часу, іншого житла не мають, тобто правові наслідки передбачені договором купівлі - продажу від 05 червня 2001р. не наступили.

Колегія суддів, також оцінюючі докази по справі у їх сукупності, а саме дії покупця ОСОБА_3, який після укладання договору купівлі продажу не намагався отримати квартиру з 05 червня 2001р., не зявлявся там, як новий власник, не платив комунальні платежі, не оформлював на себе лицеві рахунки , не завозив до квартири своє майно, тобто спірна квартира не була передана ОСОБА_10 та не знаходилася у його фактичному володінні та користуванні, що свідчить про те, що вказаний договір укладений з пороком волі власника майна ОСОБА_2 щодо відсутності її волевиявлення на продаж вказаної квартири, яка є та була її єдиним житлом для неї та її родини, іншого житла ОСОБА_2 немає.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 квітня 2001р. ОСОБА_2 від імені якої діяв на підставі довіреності ОСОБА_17 та ОСОБА_3 також був укладений договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_8, №3 у м. Одесі, продаж якої вчинено за 6000грн., відносно якої також відкрито кримінальне провадження(а.с.158-159, т.3).

Звернення ОСОБА_3 до суду 13 листопада 2006р. із зустрічним позовом було викликано подачею ОСОБА_2 позову до суду - 09 серпня 2006р.

Зазначені обставини свідчать про те, що договір купівлі - продажу спірної квартири від 05 червня 2001р. дійсно був укладений як мнима угода, без наміру створити юридичні наслідки , тобто угода укладалася сторонами лише « про людське око» без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода), тому, ця угода в силу ч.1 ст. 58 ЦК УРСР є недійсною.

Доводи щодо початку перебігу строку з 05 червня 2001р. не суперечать положенням ст.76 ЦК УРСР, а також ч.1 ст.261 ЦК України.

Оскільки позивачка дізналася про порушення своїх прав лише 11 липня 2006р. під час виконавчих дій щодо вселення ОСОБА_3 за виконавчим листом за № 2- 3679/06(який судом не видавався), а тому звернулася до суду з позовом 09.08.2006р. Під час виконавчих дій їй стало відомо, що існує нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу від 05 червня 2001р. нібито укладений між нею та ОСОБА_3, по якому вона здійснила відчуження квартири №13 буд. 70 по вул. Овідіопольська дорога, №3 в м. Одесі та за яким вона фактично не продавала квартиру, в якій проживала та яка є єдиним житлом. Також позивачка звернулася із заявою до правоохоронних органів, на підставі якої було порушено кримінальну справу, про що свідчить лист СУ ГУ МВС України в Одеській області.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови у позовних вимогах ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, колегія суддів виходить з того, що з моменту укладання договору купівлі - продажу квартири відповідач в спірній квартирі не проживав, майно не було передане відповідачу за договором купівлі - продажу, тому на підставі ст.58 ч.1 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про недійсність угоди, укладеної лише «про людське око», без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, тому необхідно відмовити ОСОБА_10 у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та вселення в повному обсязі за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 209,303,307 ч.1п.2,309,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу недійсним задовольнити.

Визнати договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_9 3 в м. Одесі, укладений 05 червня 2001р. приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_9 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - недійсним.

Скасувати державну реєстрацію за договором купівлі продажу квартири АДРЕСА_9 3 в м. Одесі, укладений 05 червня 2001р. приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_9 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в КП «ОМБТІ та РОН» за № 406 пр - стр 138-р.№33.

В зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення та вселення відмовити.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_18

ОСОБА_19

ОСОБА_20