У х в а л а

іменем україни

12 серпня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,

Мартинюка В.І., Ступак О.М.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом приватного підприємства «Кароля» до фермерського господарства «Віктор Д», ОСОБА_3, треті особи: реєстраційна служба Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, управління Держземаганства в Бердичівському районі Житомирської області, про визнання договору оренди землі недійсним, скасування державної реєстрації речового права, за касаційною скаргою фермерського господарства «Віктор Д» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 19 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року приватне підприємство «Кароля (далі - ПП «Кароля») звернулося до суду з позовом до фермерського господарства «Віктор Д» (далі - ФГ «Віктор Д»), ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним, скасування державної реєстрації речового права.

В обґрунтування позовних вимог ПП «Кароля» зазначало, що

27 березня 2009 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір оренди належної на праві власності земельної ділянки строком на 10 років.

У період з 2009 року до 2014 року вказана земельна ділянка використовувалася підприємством за цільовим призначенням і своєчасно та в повному обсязі сплачувалася орендна плата відповідачу, проте наприкінці 2013 року стало відомо про існування договору оренди спірної земельної ділянки між ОСОБА_3 та ФГ «Віктор Д».

Посилаючись на незаконність дій відповідачів щодо укладення договору оренди земельної ділянки під час дії попереднього договору оренди, укладеного із ПП «Кароля», позивач просив позов задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 19 лютого 2015 року, позов ПП «Кароля» задоволено.

Визнано укладений 1 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ФГ «Віктор Д» договір оренди земельної ділянки площею 1, 6139 га недійсним та скасовано державну реєстрацію речового права ФГ «Віктор Д» на оренду вказаної земельної ділянки.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ФГ «Віктор Д» просить рішення Бердичівського міфськрайонного суду Житомирської області від 28 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 19 лютого 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оскаржуваний договір оренди земельної ділянки укладений між відповідачами під час дії попереднього договору оренди цієї ж земельної ділянки, який було раніше укладено із позивачем.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 27 березня 2009 року зареєстровано укладений між ОСОБА_3 та ПП «Кароля» строком на 10 років договір оренди земельної ділянки площею 1,6139 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

У той же час, 1 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ФГ

«Віктор Д» також укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 10 років.

Заперечуючи проти позову, відповідачі зазначали про відсутність належних і допустимих доказів щодо права позивача на оренду спірної земельної ділянки.

Разом з тим, представником відповідачів до суду було надано угоду від 27 червня 2013 року, згідно з умовами якої ПП «Кароля», як орендар, та ОСОБА_3, як орендодавець, вирішили припинити дію договору оренди земельної ділянки від 11 червня 2008 року (а.с. 118).

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, Законом України «Про оренду землі» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_02_12/pravo1/T980161.html?pravo=1> тощо.

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Статтею 18 Закону України «Про оренду землі» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_778341/ed_2015_02_12/pravo1/T980161.html?pravo=1> (чинної на час укладення договору оренди спірної земельної ділянки між ОСОБА_3 та ПП «Кароля») передбачено, що договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації .

Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T031211?edition=2003_10_02>

Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T031211?edition=2003_10_02>

Станом на березень 2009 року діяв Порядок державної реєстрації договорів оренди землі, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2011_07_20/pravo1/KP982073.html?pravo=1>, згідно п. 5 якого для державної реєстрації договорів оренди юридична або фізична особа (заявник) подає особисто або надсилає поштою до відповідного державного органу земельних ресурсів: заяву про державну реєстрацію договору оренди; договір оренди у трьох примірниках; план (схему) земельної ділянки, яка надається в оренду (у трьох примірниках); рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання в оренду земельної ділянки, що перебуває у державній або комунальній власності; результати конкурсу чи аукціону - у разі набуття права на оренду земельної ділянки на конкурсних засадах; копію державного акту на право власності на землю, що перебуває у власності фізичної або юридичної осіб.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843248/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> та ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних

правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації та відповідно до ч. 1 ст. 210 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843248/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ч. 3 ст. 640 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843714/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ст. 18 Закону України «Про оренду землі» є укладеним з моменту його державної реєстрації .

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

За правилами ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_11_06/pravo1/VS090583.html?pravo=1>, недійсним може бути визнано лише укладений договір.

У разі, якщо на виконання неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (ст. ст. 1212-1215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844316/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Вирішуючи спір, суди у порушення вимог ст. ст. 213-214, 303, 304 ЦПК України зазначені положення закону не врахували, доводів відповідачів про те, що згідно з умовами угоди від 27 червня 2013 року ПП «Кароля», як орендар, та ОСОБА_3, як орендодавець, вирішили припинити дію договору оренди земельної ділянки від 11 червня 2008 року належним чином не перевірили та не спростували; не з'ясували, чи мала ОСОБА_4, яка підписала від імені ПП «Кароля» угоду від 27 червня 2013 року, відповідні повноваження на час укладення такої угоди; не встановили, чи зареєстровано в Державному реєстрі прав припинення права оренди земельної ділянки, що відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є обов'язковим, починаючи з 1 січня 2013 року, та чи звертались ОСОБА_3 з відповідною заявою у визначеному законом порядку. При цьому суди не врахували те, що позивачем надано (а.с. 31-32) копію переліку зареєстрованих та діючих договорів оренди згідно книги записів реєстрації договорів оренди землі на території Скраглівської сільської Бердичівського району Житомирської області станом на 22 липня 2014 року, з якого вбачається, що діючим є договір оренди землі, укладений ОСОБА_3 із ПП «Кароля» строком на

10 років та зареєстрований 27 березня 2009 року.

Укладені між сторонами договори оренди спірної земельної ділянки судом досліджені не були, сторонам не було роз'яснено, що відповідно до

ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надати відповідні докази, а у разі неможливості надати такі докази - заявити

клопотання про витребування відповідних доказів, зокрема договору оренди, укладеного між ПП «Кароля» та ОСОБА_3, з органу, який проводив державну реєстрацію такого договору, або витягу з Державного реєстру прав; не з'ясували суди й того, чи пройшов державну реєстрацію договір оренди, укладений між ОСОБА_3 та ФГ «Віктор Д», у відповідності до законодавчо визначеного порядку на час укладення такого договору, й, відповідно, чи створює такий договір відповідні правові наслідки, а відтак, не встановивши обставин, за наявності яких правочин підлягає визнанню недійсним, - дійшли передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

Зазначаючи про те, що договір оренди земельної ділянки, зареєстрований 27 березня 2009 року, за яким ОСОБА_3 передала в оренду ПП «Кароля» належну їй на праві власності земельну ділянку, укладений із дотриманням вимог чинного законодавства та пройшов державну реєстрацію, суди посилалися лише на вказаний вище перелік діючих договорів оренди, не дослідивши сам договір оренди.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а також характеру спірних правовідносин та правової норми, що підлягає застосуванню до них, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу фермерського господарства «Віктор Д» задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 19 лютого 2015 року скасувати.

Справу за позовом приватного підприємства «Кароля» до фермерського господарства «Віктор Д», ОСОБА_3, треті особи: реєстраційна служба Бердичівського міськрайонного управління

юстиції Житомирської області, управління Держземаганства в

Бердичівському районі Житомирської області, про визнання договору оренди землі недійсним, скасування державної реєстрації речового права передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: В.І. Мартинюк

О.І. Євтушенко

О.М. Ситнік

О.В. Ступак