Справа № 2/1519/8500/11
№пр.2/521/374/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2015 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Буран. О.М.

при секретарі - Янкул Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: ОСОБА_3 про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, суд

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся позивач, ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, зазначаючи, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4, якій за життя належало 3/4 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1. Після смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у зв'язку з чим, дізнався, що 08.12.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування 3/4 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1. Позивач зазначає, що останні три роки ОСОБА_4 страждала на низку захворювань, тому, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, у зв'язку з чим, позивач просить визнати договір дарування 3/4 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 недійсним.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати вказаний договір нікчемним та стягнути на його користь судові витрати в розмірі 1 369,69 гривень.

Відповідач заперечувала проти задоволення позовної заяви, зазначила що ОСОБА_4 є її матір'ю та за життя подарувала їй спірну частину житлового будинку. Відповідач зазначила, що спадкодавець на момент вчинення правочину могла керувати своїми діями та усвідомлювала їх значення.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_3 не заперечував проти задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Григорьєвською сільською радою Одеського району Одеської області, 13.04.1958 року, актовий запис № 12; свідоцтвом про народження, виданим Іллічівським районним відділом ЗАГС, 15.07.1966 року, актовий запис № 1310.

Згідно договору дарування, укладеного 11.04.1989 року, Державного акту на право приватної власності на землю, за реєстром № 2374, ОСОБА_4 належав житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 та земельна ділянка по вказаній адресі, однак 28.12.2002 року ОСОБА_4 подарувала 1/4 частину належного їй житлового будинку ОСОБА_3, що підтверджується договором дарування від 28.12.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5, зареєстрованого у реєстрі за № 20339.

Судом встановлено, що 08.12.2010 року, ОСОБА_4 подарувала 3/4 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2, що підтверджується договором дарування, укладеним 08.12.2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, за реєстром № 809.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, 30 березня 2011 року, актовий запис № 586.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4, 23.05.2011 року із заявою про прийняття спадщини до П'ятої одеської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_1, окрім позивача із заявою про прийняття спадщини також звернулась відповідач - ОСОБА_2

Таким чином, позивач, звернувшись до нотаріальної контори, вчинив дії, що свідчать про прийняття спадщини. Оскільки відповідно до ч. 5 ст. 1269 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, позивач має право вимоги.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 678 від 30.03.2011 року, причиною смерті ОСОБА_4 є злоякісне ураження легенів, яке виходить за межі однієї та більше локалізацій.

Згідно акту судово-медичного дослідження № 678 від 12.04.2011 року КУ «Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи» смерть ОСОБА_4 перебуває в прямому причинному зв'язку з захворюванням раком легенів.

Висновком призначеній по справі посмертної комплексної судово-медичної експертизи № 155 від 26.06.2014 року, було встановлено, що ОСОБА_4 страждала на низку тяжких захворювань. Експертом зазначено, що беручи до уваги ту обставину, що ОСОБА_4 протягом тривалого часу страждала на хронічні соматичні розлади, а також на астенію, яка могла виражатись в виснажуваності, стомлюваності, підвищеної дратівливості та сомато-вегетативних розладах, можна зробити висновок, що ОСОБА_4 08.12.2010 року на момент підписання договору дарування не могла правильно оцінити ситуацію, розуміти наслідки своїх дій, критично їх оцінювати та свідомо керувати ними.

Допитаний в якості свідка у судовому засіданні експерт ОСОБА_8 підтвердив висновки експертизи, зазначив, що страждання на низку хронічних захворювань, перелічених в висновку обумовило виникнення психічних розладів, тому на момент підписання договору ОСОБА_4 втратила самокритичність, не розуміла значення своїх дій.

Суд вважає, що висновком посмертної комплексної судово-медичної експертизи зроблено висновок про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 в момент складення нею договору розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Допитано у судовому засіданні у якості свідка, ОСОБА_9, подруга спадкодавця, ОСОБА_4 не повідомила суду жодних довоказів, які б спростовували експертний висновок та мали відношення до предмету спору.

Відповідно до ст. 215 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Таким чином, судом встановлений факт невідповідності внутрішньої волі ОСОБА_4 з її волевиявленням в оспорюваному договорі.

При задоволенні позову, судом враховано правову позицію Верховного Суду України висловленою в рішенні ухваленому по справі № 6-9цс12 України від 29.02.2012 року щодо необхідності встановлення абсолютної неспроможності особи розуміння значення своїх дій та керування ними на час укладення оспорюваного правочину.

Суд вважає, що заявлені позивачем вимоги щодо визнання вказаного правочину нікчемним, тоді як вказаний договір є оспорюваним, свідчить про неправильне обрання способу захисту порушеного права.

Так, відповідно до ст. 16 ЦК України одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Однак оскільки відповідно до ст. 215 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зобов'язаний встановити які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, а також яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, суд зазначає, що обрання невірного способу захисту не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Крім того, суд враховує ту обставину, що, згідно первісних редакцій позовних вимог, позивач просив визнати договір недійсним, при цьому заяву про залишення первісної редакції позовної заяви без розгляду суду не надав.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 08.12.2010 року, укладеного між відповідачем та ОСОБА_4 підлягають задоволенню.

Розглядаючи питання щодо відшкодування судових витрат, судом встановлено, що позивач протягом розгляду справи сплачував судовий збір та оплату проведення судово-медичної експертизи, що підтверджується квитанцією № 6044162 від 02.08.2011 року на суму 54 гривні, квитанцією № 6044171 від 02.08.2011 року на суму 37 гривень, квитанцією № 80298412 від 05.06.2012 року на суму 109,40 гривень, квитанцією № 80298398 від 05.06.2012 року на суму 115 гривень, квитанцією № 8 від 14.05.2014 року на суму 892,60 гривень, квитанцією № 80312080 від 17.12.2012 року на суму 107, 30 гривень, усього 1315 гривень, 30 копійок.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований за № 807, за яким ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар 3/4 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судових витрат в загальному розмірі 1 315 (одна тисяча триста п'ятнадцять) гривень 30 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку, через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: О.М. Буран