Справа № 442/818/15 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/3065/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.

З участю представника позивача ОСОБА_2 та представника відповідача Городній О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4- ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Державний Експортно-Імпортний Банк України" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржив представник позивача ОСОБА_2. В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що суд дійшов помилкового висновку, що оскільки відсутній вирок в кримінальній справі, а відтак позов є безпідставним, так як предметом позову у вказаній справі є відшкодування шкоди завданої неправомірними діями працівника відповідача на підставі ст.1172 ЦК України., а не відшкодування шкоди завданої злочином. Вказує, що представник відповідача у судовому засіданні визнав той факт, що їхній працівник ОСОБА_7 визнала свою вину та зазначила, що отримала від позивача кошти в сумі 14 000дол.США, однак навіть не планувала розміщувати їх на депозит, а відтак позивач надав достатньо доказів про завдання йому шкоди внаслідок неправомірних дій працівника відповідача. Вважає помилковим посилання суду на норми КПК України, якими встановлюється презумпція невинуватості, та ст.61 ЦПК України щодо преюдиціальних фактів, оскільки КПК встановлює підстави для притягнення до кримінальної відповідальності, а ст.61 ЦПК України передбачає лише підстави для звільнення від доказування та обов»язкості встановлених судами фактів. На думку апелянта, за правилами ЦПК України, суд наділений повноваженнями встановлення факту вини у цивільному правопорушенні за наслідками дослідження та оцінки доказів у справі з урахуванням норм матеріального права, та вирок суду не є єдиним доказом наявності вини, як вказує суд, а є лише одним з доказів, який може встановлювати такий факт у сукупності з іншими доказами. Порушення процесуального права полягали в тому, що суд не встановив правової природи відносин,які виникли між сторонами в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначив, що законом не передбачено права на відшкодування моральної шкоди внаслідок неповернення банківського вкладу, однак вказані вимоги заявлені на підставі делікту, а не правочину. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу представника відповідача Городній О.М., вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 24 вересня 2012 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України в особі начальника відділення ОСОБА_7 та ОСОБА_4 був укладений договір строкового банківського вкладу «Класичний».

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_4 вніс, а банк прийняв на вкладний депозитний рахунок кошти в сумі 14000 доларів США на термін 45 днів з 24.09.2012 року по 13.11.2012 року (а.с.19).

Окремою ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 вересня 2014 року звернуто увагу Начальника Дрогобицького МВ УМВСУ у Львівській області та прокурора Дрогобицької міжрайонної прокуратури Львівської області про те, що в процесі розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Державний експортно -імпортний банк», ПАТ «Державний експортно - імпортний банк у м. Львові» про повернення коштів з банківського вкладу та стягнення моральної шкоди було з»ясовано, що працівник банку ОСОБА_7 привласнила кошти позивача. (а.с. 8-9).

Листом Дрогобицького МВ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_4 повідомлено, що 31.03.2014 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України по матеріалах кримінального провадження №0000300 від 12.02.2014 року та 08.05.20114 року підозрювана ОСОБА_7 оголошена в міжнародний розшук (а.с.24).

Згідно з ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов»язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні нею під час виконання службових обов»язків протиправних дій відносно позивача.

Колегія суддів цілком погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов'язку відшкодувати шкоду є заподіяння майнової шкоди.

Зобов'язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов'язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою,яка її завдала.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов»язків.

У п.2,5 Постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» роз»яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. При розгляді справ про відшкодування шкоди суди повинні мати на увазі, що відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків.

Враховуючи дані роз»яснення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки вина особи діями якої позивачу завдано шкоди ще не доведена, а відтак підстав для задоволення позову немає.

Відповідно до ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши матеріали справи з таких вбачається, що позивачем не надано жодних доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а в позовній заяві лише містяться посилання на визнання ОСОБА_7 вини в якомусь з судових засідань, однак не вказано в якому засіданні та під час розгляду якої справи. Не представлено жодних доказів, які б підтверджували у позивача наявність вказаної у позовній заяві суми грошей та не надано жодного документа, який підтверджує внесення зазначеної суми на рахунки банку, або передачі цих грошей безпосередньо ОСОБА_7

Доводи апеляційної скарги щодо відшкодування моральної шкоди теж не дають підстав для скасування рішення суду, оскільки в силу ст.23 ЦК України позивач не довів факту заподіяння йому моральної шкоди.

Як роз'яснено у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи вищенаведені роз»яснення з матеріалів справи не вбачається жодного документу,який би підтверджував вказані факти, а тому суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову і в цій частині позовних вимог.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст.307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4- ОСОБА_2 в і д х и л и т и .

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин