Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/850/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2015 року Миколаївський райсуд Миколаївської області

в складі: головуючого судді Войнарівського М.М.

при секретарі Шилан Д.О.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні.

Позивач зазначила, що 09 вересня 2000 року між нею ОСОБА_2 (надалі Позивач) та ОСОБА_1 (надалі Відповідач) зареєстрований шлюб.Від даного шлюбу мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з позивачкою і знаходиться на повному її утриманні. За період шлюбу придбано майно, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності,а саме: автомобіль ВАЗ 21014, реєстраційний номер ВЕ 05-67 В А, вартістю якого складає 7 000(сім тисяч) доларів США,що еквівалентно 86 100,00 грн. (вісімдесят шість тисяч сто гривень),який було знято Відповідачем з реєстрації для реалізації 31.01.2013р.та переоформлено на батька Відповідача ОСОБА_4. На теперішній час автомобіль має реєстраційний номер ВЕ 67-05 ОСОБА_5 того було придбано бойлер вартістю 1 500 (одна тисяча п'ятсот) грн., міжкімнатні двері у квартиру вартістю - 1 500 (одна тисяча п'ятсот) грн.та електроконвектор вартістю 400 грн.(чотириста) гривень. Бойлер та міжкімнатні двері Відповідач відвіз до своїх батьків у с. Ковалівку Миколаївського району Миколаївської області. Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 05 вересня 2013 року шлюб між ними було розірвано. Оскільки речі, на які позивачка просить визнати за нею право особистої приватної власності, придбано нею та її чоловіком під час перебування у шлюбі, враховуючи те, що ці речі не є особистою приватною власністю відповідача, та те що ніякого договору між нею та відповідачем щодо поділу спільно придбаного майна не укладалося, вважає за можливе звернутися до суду з даним позовом. Оскільки автомобіль, та інші речі не можуть бути поділені в натурі, таким чином позивачка бажає отримати 1/2 частини ринкової вартості автомобіля.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні.

Представник позивача,який діє на підставі довіреності від 25.04.2014року ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив,що даний транспортний засіб зареєстрований за ОСОБА_4

Представник відповідача,що діє на підставі договору про надання юридичних послуг адвокат ОСОБА_7М.в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та зазначила,що спірний транспортний засіб не належить сторонам тому відсутні підстави для стягнення грошової компенсації вартості частки майна.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили факт належності ОСОБА_4 спірного транспортного засобу також зазначили,що були присутні при здійсненні покупки даного автомобіля.

Вислухавши сторони,дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом було встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.09.2000р. по 05.09.2013р. (а.с. 8). Від даного шлюбу мають сина ОСОБА_3,20.01.2006,що підтверджено свідоцтвом про народження від 09.02.2006р., актовий запис № 01(а.с.9).

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30.04.2013р. з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання спільної дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

Як передбачено п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Цією Постановою роз'яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них.

В судовому засіданні було встановлено, що домовленості між сторонами про поділ майна подружжя не було, шлюбний договір між сторонами не укладався.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи автомобіль марки ВАЗ 21014, реєстраційний номер НОМЕР_1, який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та даних управління ДАЇ УМВС України в Миколаївській області станом на 01.08.2014року є власністю ОСОБА_4.

Таким чином, позивачкою не доведені підстави своїх вимог, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити саме з зазначених підстав.

Керуючись статтями 10,11,60,209,212.213,215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні-відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Миколаївський райсуд в порядку передбаченому ст.294 ЦПК України .

Суддя ОСОБА_10

27.02.2015