У х в а л а

іменем україни

12 серпня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,

Мартинюка В.І., Ступак О.В.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 3 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, посилаючись на те, що внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором щодо його повного і своєчасного погашення у останнього перед банком виникла кредитна заборгованість, яка в добровільному порядку ОСОБА_3 не погашається, що дає право банку звернути стягнення на іпотечне майно, а саме - на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 3 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 жовтня 2007 року № LGC0G2 у розмірі 81 259 грн 46 коп. звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 45,70 кв. м, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 15 жовтня 2007 року № LGC0G) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою, покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселено ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 3 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2015 року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із наявності правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з підстав їх протиріччя й невідповідності матеріалам справи.

Як убачається з матеріалів справи, 15 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит № LGC0G2 (т. 1 а.с. 12 (зворот) - 15), за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 47 343 грн 75 коп. зі сплатою 15% річних строком до 15 жовтня 2017 року на придбання житла. Виконання умов вказаного договору забезпечено іпотечним договором №LGC0G2 (т. 1 а.с. 15 (зворот) - 18), відповідно до якого ОСОБА_3 в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1, а також договором поруки

№ LGC0G2, за яким ОСОБА_4 поручився перед банком за належне виконання ОСОБА_3 умов вказаного вище договору про іпотечний кредит.

У цей же день, 15 жовтня 2007 року, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № LGC0G2

(т. 1 а.с. 10-12), за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі

3 156 грн 25 коп. зі сплатою 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 15 жовтня 2017 року, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 договору.

Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що через неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором № LGC0G2 від 15 жовтня 2007 року у нього перед банком виникла кредитна заборгованість у розмірі 81 259 грн

46 коп., у рахунок погашення якої ПАТ КБ «ПриватБанк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка передана в іпотеку банку згідно з договором

№ LGC0G2 від 15 жовтня 2007 року.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 зазначав про належне виконання ним зобов'язань за кредитними договорами та заперечував наявність будь-якої заборгованості за вказаним кредитним договором.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843596/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T053273?edition=2005_12_22> (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_218/ed_2014_05_13/pravo1/T030898.html?pravo=1> у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_88/ed_2014_05_13/pravo1/T030898.html?pravo=1>.

Як роз'яснено у п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності

суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843034/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2107/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> на вказані положення закону уваги не звернули, доводів та заперечень сторін належним чином не перевірили, взагалі не дослідили укладені між сторонами кредитні договори, не встановили їх дійсних номерів (не дослідили оригінали таких договорів), умов та порядку кредитування відповідача, наданих позивачем розрахунків заборгованості, унаслідок чого, з урахуванням розбіжностей у зазначенні номерів договорів кредиту, не визначилися із тим, за яким саме кредитом виникла заборгованість, за який період та в якому розмірі, не встановили дійсного розміру кредитної заборгованості та її співмірність із вартістю іпотечного майна, й, відповідно, обсяг відповідальності ОСОБА_3

При цьому поза увагою судів як першої так і апеляційної інстанції залишилися доводи відповідача щодо своєчасного погашення кредиту за договором про іпотечний кредит № LGC0G2 від 15 жовтня

2007 року, на підтвердження чого судам було надано квитанції у кількості

61 штуки (а.с. 31-83), які судами взагалі не досліджувалися, та яким не було надано належної правової оцінки.

Також судами не перевірено доводи ОСОБА_3 щодо неправомірного підвищення банком процентної ставки за користування кредитом, не з'ясовано, за яких обставин було здійснено таке підвищення, чи було позивача належним чином повідомлено про таке підвищення, зокрема з урахуванням того, що в матеріалах справи (а.с. 234) міститься лист банку щодо підвищення кредитної ставки, надісланий ОСОБА_3 за адресою квартири, яка є предметом іпотеки, хоча в кредитному договорі позичальником указано іншу адресу реєстрації та місця проживання і в подальшому кореспонденція банку також надсилалась ОСОБА_3 за адресою, вказаною в договорі.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Крім іншого, судами не враховано, що положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_250/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_241/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже, резолютивна частина рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та п. 4

ст. 215 ЦПК України, що судом апеляційної інстанції залишено поза увагою.

Крім того, судами попередніх інстанцій не встановлено і не зазначено у рішенні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної у грошовому вираженні за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_241/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, про що вказано у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15.

Судами також залишено поза увагою, що в матеріалах справи (а.с. 192) знаходиться заява ОСОБА_3 про відвід судді Юхимчука Р.С. від

27 травня 2013 року, судом не зареєстрована (відсутній штамп вхідної кореспонденції суду), відомостей про розгляд якої матеріали справи не містять.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 3 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2015 року скасувати.

Справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

О.М. Ситнік

О.В. Ступак