У х в а л а

іменем україни

01 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Дем'яносова М.В., Кафідової О.В.,

Леванчука А.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про зобов'язання вчинити дії та стягнення пені за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 05 грудня 2012 року уклав із публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») договір про відкриття рахунку у валюті «Євро». В подальшому банк за його дорученням здійснював перерахування грошових коштів. 17 та 31 липня 2013 року він надав банку платіжні доручення на перерахування коштів на загальну суму 2 700 Євро, проте працівник банку перерахував ці кошти за неналежними реквізитами. Листом від 12 серпня 2013 року банк визнав свою помилку і запевнив його, що грошові кошти будуть направлені належному отримувачу, проте свого зобов'язання не виконав.

Ураховуючи викладене, позивач просив зобов'язати відповідача зарахувати зазначені кошти та пеню у розмірі 270 Євро на його поточний рахунок.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» зарахувати на поточний рахунок, відкритий на ім'я ОСОБА_3 за договором про поточний рахунок фізичної особи, грошові кошти у розмірі 2 700 Євро. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 пеню у розмірі 4 373 грн. 13 коп., що станом на 04 червня 2014 року еквівалентно 270 Євро. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що банк перерахував грошові кошти з рахунку позивача без наявності підписаного ним платіжного доручення, що є підставою для зобов'язання банку повернути ці кошти та нарахувати пеню відповідно до п. 32.3.1 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». При цьому суди керувались як нормами зобов'язального права, так і нормами з деліктних правовідносин.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 05 грудня 2012 року ОСОБА_3 уклав із ПАТ КБ «ПриватБанк» договір про відкриття рахунку у валюті «Євро». В подальшому банк за його дорученням здійснював перерахування грошових коштів.

17 та 31 липня 2013 року він надав банку копії платіжних доручень на перерахування коштів на загальну суму 2 700 Євро та усно повідомив про перерахування платежів за тими ж самими реквізитами.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» переказав грошові кошти за неналежними реквізитами і в подальшому не перерахував грошові кошти на рахунок належного отримувача та не повернув їх на рахунок позивача.

Суди дійшли до передчасного висновку про зобов'язання відповідача повернути позивачеві зазначені вище грошові кошти з огляду на наступне.

Пунктом 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні» банки зобов'язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених п. 22.6 ст. 22 цього Закону.

У п. 1.19 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, встановлено, що банк не несе відповідальності за достовірність змісту платіжного доручення, оформленого клієнтом. Відповідальність за відповідність інформації, зазначеної в платіжному дорученні, суті операції, за якою здійснюється переказ, несе платник. Платники й отримувачі коштів здійснюють контроль за своєчасним проведенням розрахунків та розглядають претензії, що виникли, без участі банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність ‒ це забезпечений державним примусом обов'язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв'язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Указаний правовий висновок за аналогічних фактичних обставин і правовідносин з отримання юридичною особою кредиту викладений у постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року № 6-168цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Суди першої та апеляційної інстанцій наведеного не врахували, не дослідили наявності усіх елементів цивільно-правової відповідальності, що може бути підставою для стягнення спірних грошових коштів з відповідача.

При цьому суди не врахували положень ч. ч. 1-2 ст. 1212 ЦК України про те, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

З наведеної норми матеріального права вбачається, що ОСОБА_3 не позбавлений права звернутися до отримувача грошових коштів, якого він вважає неналежним, із відповідною вимогою про повернення безпідставно набутого та збереженого майна.

Отже, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

А.О. Леванчук

І.М. Фаловська