Ухвала

іменем україни

03 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за касаційною скаргою державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України») на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 01 грудня 2013 року працював на посаді начальника відділу інформаційних технологій інформаційно-аналітичної служби філії «Морська пошуково-рятувальна служба» ДП «Адміністрація морських портів України». Наказом № 400-к від 30 квітня 2014 року його звільнено з займаної посади згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. Посилаючись на те, що звільнення відбулося з порушенням вимог ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України, оскільки він мав переважне право на залишення на роботі та роботодавцем не запропоновано йому жодної вакантної посади, просив суд поновити його на роботі на посаді відповідно до його кваліфікації та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 195 грн 40 коп.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 грудня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді відповідно до його кваліфікації у філії «Морська пошуково-рятувальна служба» ДП «Адміністрація морських портів України».

Стягнуто з філії Морська пошуково-рятувальна служба» ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 травня 2014 року до дня поновлення на роботі, що складає 1 195 грн 40 коп.

В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ДП «Адміністрація морських портів України» просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача відповідачем не додержані вимоги ч. 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу не було запропоновано іншу роботу в філії та в цілому на підприємстві.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду, зазначивши при цьому, що у відповідача не було вакантних посад за відповідною професією, спеціальністю та кваліфікацією позивача, які б йому можливо було запропонувати.

Проте погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st313/> справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинно відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st315/>. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що ОСОБА_3 з 01 грудня 2013 року працював на посаді начальника відділу інформаційних технологій інформаційно-аналітичної служби філії «Морська пошуково-рятувальна служба» ДП «Адміністрація морських портів України».

На підставі наказу № 400-к від 30 квітня 2014 року він був звільнений з займаної посади на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st40> трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st49-2> передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st49-2> про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота.

Згідно з абз. 1, 4 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st40>, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалося, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач зазначав в апеляційній скарзі про те, що на час звільнення позивача на підприємстві не було вакантних посад, які можна було б запропонувати останньому відповідно до його професії та спеціальності, а також вказував на те, що посади програміста системного, інженера першої категорії та інженера у новоствореному відділі ТО НМЗЛБ позивачеві не пропонувалися, оскільки останній за своєю спеціальністю, кваліфікацією та досвідом роботи не відповідав цим посадам. Матеріали справи не містять доказів того, що рівень кваліфікації позивача є достатнім для роботи на вищезазначених посадах, на які були переведені його підлеглі.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги. Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду у частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Вирішуючи справу, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України, у достатній мірі не перевірив доводи апеляційної скарги; не взяв до уваги, що при проведенні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st40> питання перестановки (перегрупування) працівників в межах однорідних професій і посад належить до виключної компетенції власника чи уповноваженого ним органу і якщо право на переведення більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування) та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким позивача поновлено на посаді відповідно до його кваліфікації, апеляційний суд не звернув уваги на те, що в ньому не зазначено, на яку саме посаду має бути поновлено позивача, що не відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України та п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для її скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін