У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2015 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ступак О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності, визнання частково недійсними заповіту та договору дарування,

в с т а н о в и в :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати за ним право власності на частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 57,1 кв.м, яка складається з приміщення № 7 - житлова площа 12,9 кв.м, приміщення № 6 - кухня 9,8 кв.м, приміщення № 9 - житлова площа 14,4 кв.м, приміщення № 10 - житлова площа 13,2 кв.м, приміщення № 8 - санвузол 4,8 кв.м; визнати частково недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, посвідчений під № 2044 від 30 серпня 2005 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського нотаріального округу Щукіною Л.С. в частині розпорядження ОСОБА_3 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1; визнати частково недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 під № 2358 від 20 вересня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського нотаріального округу Щукіною Л.С. в частині відчуження ОСОБА_3 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що з 1996 року по теперішній час він проживає у будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, тобто тривалий час добросовісно володіє чужим майном, частково за свої кошти побудував спірний будинок, а саме частину будинку з другим поверхом, площею 57,1 кв.м і продовжує відкрито, безперервно володіти вищевказаним будинком, на підставі ст. 344 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843390/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> просив визнати за ним право власності на вказану частину житлового будинку.

При цьому стверджує, що не був обізнаний про те, що весь житловий будинок було зареєстровано на ім'я ОСОБА_4, а згодом на ім'я ОСОБА_3 і про ці обставини дізнався лише із позовної заяви останнього до нього про усунення перешкод у здійсненні права власності.

Також вказував, що попереднім власником ОСОБА_4 12 листопада 1999 року було складено заповіт на ім'я ОСОБА_6 і лише із позовної заяви ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, позивачу стало відомо, що 30 серпня 2005 року ОСОБА_4 склала інший заповіт на ім'я ОСОБА_3, а згодом 20 вересня 2005 року ОСОБА_4 подарувала відповідачу спірний будинок зі всіма спорудами. Зазначав, що ОСОБА_4, перед укладанням заповіту на ім'я ОСОБА_3 та перед укладанням договору дарування, почувалась погано, не усвідомлювала значення своїх дій внаслідок тривалого психічного стану здоров'я.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 липня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив із відсутності підстав для визнання за позивачем права власності на спірний будинок за набувальною давністю, на підставі ст. 344 ЦК України та недоведеністю позивачем, що ОСОБА_4 на момент складання заповіту та укладення договору дарування не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та висновків судів не спростовують.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності, визнання частково недійсними заповіту та договору дарування, за касаційною скаргою на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 липня 2015 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В. Ступак