Справа № 461/4002/15 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/783/4410/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Щербая В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до прокуратури Львівської області, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, спричиненої неправомірними діями посадових осіб прокуратури Львівської області,-

в с т а н о в и л а:

06 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вищезазначеним позовом, який уточнив 24 квітня 2015 року (а.с. 2-5, 23). Свої вимоги мотивував тим, що 10 липня 2013 року звернувся до Генеральної прокуратури України із заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення (злочину) суддею Сокальського районного суду Львівської області Адамовичем М.Я., який, на його думку, 06 березня 2012 року постановив завідомо неправосудну ухвалу. Листом Генеральної прокуратури України від 23 липня 2013 року його повідомлено, що заява направлена до прокуратури Львівської області для розгляду згідно з вимогами чинного законодавства. Вказана заява від 10 липня 2013 року у прокуратурі Львівської області була розглянута відповідно до Закону України «Про звернення громадян», що є порушенням кримінального процесуального законодавства, оскільки така повинна розглядатися в порядку КПК України, а не вищеназваного Закону. Дії в.о. начальника відділу наглядової діяльності слідчого управління прокуратури Львівської області молодшого радника юстиції А.Походжай при розгляді його заяви про кримінальне правопорушення від 10.07.2013 року не відповідають вимогам ст. ст. 55, 56, 214 КПК України. Своїми діями в.о. начальника відділу наглядової діяльності слідчого управління прокуратури Львівської області молодший радник юстиції А.Походжай позбавив його прав гарантованих ст. 40 Конституції України і ст. ст. 55, 56 КПК України, чим йому спричинено моральні страждання, які полягали у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживаннях. Як на підставу задоволення вимог вказує на положення статей 3, 6, 19, 22, 24, 40, 41, 62, 68 Конституції України, статей 55, 56, 214 КПК України.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до прокуратури Львівської області, держави Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, спричиненої неправомірними діями посадових осіб прокуратури Львівської області - відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає його незаконним, необґрунтованим і таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновок суду про те, що він не надав жодного належного доказу, який би підтверджував факт протиправних дій або бездіяльності прокуратури Львівської області, не відповідає обставинам справи, оскількив позовній заяві він такі подав. Стверджує, що у позовній заяві він просив відшкодувати шкоду, завдану протиправними діями відповідача та його вимоги не стосуються оскарження дій прокуратури Львівської області щодо невнесення заяви про вчинений злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а тільки вимоги про відшкодування шкоди, завданої протиправними діями відповідача і дана вимога не розглядається в порядку КПК України. Крім цього, у ЦПК України відсутні норми, які зобов'язують його оскаржувати дії прокурора в порядку КПК України, а після цього подавати позов про відшкодування шкоди. Також стверджує, що він належним чином обґрунтував розмір моральної шкоди, яку просив стягнути, однак суд першої інстанції в рішенні зазначив протилежне. Суд повинен був встановити незаконність дій прокуратури Львівської області при розгляді його заяви про вчинене кримінальне правопорушення, оскільки його заяву відповідач був зобов'язаний розглянути в порядку передбаченому нормами КПК України, а не на підставі норм Закону України «Про звернення громадян». Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 квітня 2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Сторони в судове засідання не з?явились, тому судова колегія вважає за необхідне у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України проводити розгляд справи у їх відсутності, так як вони належним чином повідомлені про час та місце судового засідання (а.с. 54, 55, 56) та у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України розглядає справу без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

10 липня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до Генеральної прокуратури України із заявою про вчинене кримінальне правопорушення (злочину) суддею Сокальського районного суду Львівської області Адамовичем М.Я. Вважає, що суддею постановлено завідомо неправосудну ухвалу від 06 березня 2012 року по справі № 1321/299/2012, порушені вимоги ст. 54 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а також присяга судді. Даною ухвалою, на думку ОСОБА_2, порушені його права. Просив відкрити кримінальне провадження, визнати його потерпілим по кримінальній справі (а.с. 6-13).

Згідно листа прокуратури Львівської області № 06/3-124-05 від 26 липня 2013 року заява ОСОБА_2 була надіслана в.о. прокурору Сокальського району Львівської області для організації розгляду (а.с. 14).

Такі дії прокуратури Львівської області позивач вважає неправомірними та такими, що спричинили йому моральну шкоду.

Однак, суд першої інстанції не погодився з такими висновками позивача і вважав, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У ч. 1 ст. 16 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК) законодавчо встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частинами 6, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

В пункті 5 вказаної постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Районним судом встановлено, що позивач не надав суду жодного належного доказу, який би підтверджував факт протиправних дій або бездіяльності прокуратури Львівської області, наявність будь-якого причинно-наслідкового зв'язку між шкодою та діями (бездіяльністю) відповідача. Належним чином позивачем не обґрунтовано вимоги немайнового характеру, не вказано з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а тому в задоволенні позову відмовив.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 6 від 01.11.1996 року суди мають суворо додержувати передбаченого ст. 56 Конституції України права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Частинами 1, 2 ст. 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду виникає у випадках, передбачених законом.

Для настання відповідальності за ст. 1176 ЦК України необхідно, щоб вищеперераховані дії правоохоронних органів та суду були незаконними.

Також, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів, досудового слідства, прокуратури або суду передбачене законом, а саме: статтями 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 3) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Крім того, статтею 3 вказаного Закону, у наведених випадках відшкодовується: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ставить питання про відшкодування моральної шкоди, завданої, на його думку, внаслідок порушення порядку розгляду прокуратурою Львівської області його заяви про вчинений злочин суддею Сокальського районного суду Львівської області Адамовичем М.Я.

Статтями 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України передбачено, що дія вказаних законодавчих актів розповсюджується на вичерпний перелік процесуальних дій уповноважених органів в межах кримінальної справи, оперативно-розшукової справи чи справи про адміністративне правопорушення.

В ході розгляду справи встановлено, що кримінальна справа стосовно судді Сокальського районного суду Львівської області Адамовича М.Я. не порушувалася, до адміністративної відповідальності він не притягувався, докази неправомірних дій посадових осіб прокуратури Львівської області, в тому числі і в.о. начальника відділу наглядової діяльності слідчого управління прокуратури Львівської області молодшого радника юстиції А.Походжай при розгляді заяви ОСОБА_2 - відсутні, також не встановлено інших обставин, передбачених ст. 1176 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», які дають підстави для відшкодування майнової та моральної шкоди, жодних неправомірних дій, які б потягли за собою негативні наслідки для позивача прокуратурою Львівської області не вчинено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування шкоди прокуратурою Львівської області у зв?язку з розглядом його заяви, оскільки незаконність дій відповідача не доведена у встановленому законом порядку, в тому числі і шляхом оскарження дій прокурора в порядку п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції та їх оцінкою, такі висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 квітня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.