АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Головачова Я.В., Невідомої Т.О.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Трест Київпідземшляхбуд-2» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.03.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Трест Київпідземшляхбуд-2» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 24710, 80 грн, з яких 14710, 80 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та 10000, 00 грн. моральної шкоди, посилаючись на те, що з 01.12.2012 по 13.10.2014 включно позивач працював на посаді слюсаря-сантехніка третього розряду в ПАТ «Трест Київпідземшляхбуд-2».

13.10.2014 згідно наказу № 96-к від 13.10.2014 він був звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України (з власної ініціативи працівника).

На момент звільнення позивача з ПАТ «Трест Київпідземшляхбуд-2» йому не було компенсовано невикористану відпустку, яка становить 22 календарні дні, та не було виплачено борг за заробітну плату за червень - жовтень 2014 року.

02.02.2015 відповідачем ПАТ «Трест Київпідземшляхбуд-2» було депоновано належні позивачу грошові кошти на рахунку (борг за заробітною платою та компенсацію за невикористані дні відпустки), про які позивачу повідомлено лише в судовому засіданні 11.02.2015р.

Оскільки мала місце затримка розрахунків при звільненні, позивачем було розраховано середній заробіток у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні на підставі ст. 116 КЗпП України за період часу з дати звільнення по день, коли представник відповідача повідомив про депоновану на рахунку грошову суму (з 14.10.2014 по 11.02.2015).

Справа № 755/32667/14-ц
№ апеляційного провадження 22-ц/796/6237/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Бартащук Л.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Посилаючись на ст. 237-1 КЗпП України, позивач вказував на те, що працюючи без відпустки, він зазнав моральних страждань, втратив нормальні життєві зв'язки, у зв'язку із чим йому було завдано моральну шкоду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.03.2015 позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Трест Київпідземшляхбуд-2» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Трест Київпідземшляхбуд-2» на користь ОСОБА_1 11 642, 25 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, та 3000, 00 грн. моральної шкоди, а всього стягнуто 14 642, 25 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Трест Київпідземшляхбуд-2» в дохід держави 243, 60 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представником відповідача подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення суду у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. А саме відповідач зазначає, що стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку є незаконним, оскільки позивач навмисно ухилявся від отримання заробітної плати в строки передбачені законом. Крім того, відповідач вказує на те, що позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження того, що діями відповідача йому завдано моральну шкоду на суму 3000, 00 грн. Вважаючи рішення суду першої інстанції необґрунтованим та таким, що порушує норми матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Позивач та його представник в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованим просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, які брали участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.47 КЗпП України, власник зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у всякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу, у разі невиплати належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що 01.12.2012 ОСОБА_1 був зарахований на посаду слюсаря-сантехніка третього розряду в ПАТ «Трест Київпідземшляхбуд- 2»(а.с.9).

Наказом № 36-к від 29.05.2014 було змінено режим роботи ПАТ «Трест Київпідземшляхбуд- 2» у зв'язку з виробничою необхідністю, та з метою ефективного використання робочого часу на серпень, вересень, жовтень 2014 року (а.с.59).

Наказом № 57-к від 29.08.2014 було змінено режим роботи ПАТ «Трест Київпідземшляхбуд-2» у зв'язку з виробничою необхідністю, та з метою ефективного використання робочого часу (а.с.56).

13.10.2014 згідно наказу № 96-к позивач був звільнений з роботи за ст. 38 КЗпП України (з ініціативи працівника) (а.с. 11). Дані про здійснення розрахунку з позивачем в матеріалах справи відсутні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральну шкоду, суд першої інстанції, виходячи із положень ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України дійшов висновку про їх законність та обґрунтованість.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стороною відповідача в ході розгляду справи визнаний факт несвоєчасної виплати позивачу розрахунку при звільненні, а саме грошові кошти (заробітна плата та компенсація за невикористані дні відпустки) були депоновані відповідачем на рахунку для подальшого отримання їх позивачем з 10.02.2015 по 12.02.2015 (а.с. 54, 55).

Депонована заробітна плата - це готівкові кошти, отримані підприємствами (підприємцями) для виплат, пов'язаних з оплатою праці, і не виплачені у встановлений строк окремим фізичним особам. Депонована заробітна плата видається за видатковими касовими ордерами чи депонентськими картками.

Оскільки депонована заробітна плата видається за видатковими касовими ордерами чи депонентськими картками, і саме з цього моменту працівник має змогу отримати належні йому грошові кошти, то середній заробіток слід відраховувати з наступного дня після звільнення по день фактичного розрахунку, тобто з 14.10.2014 по 11.02.2015 (депонування грошових коштів).

Згідно довідки наданої ПАТ «Трест Київпідземшляхбуд-2» від 03.03.2015 № 30, вбачається, що розрахунок середнього заробітку за час затримки по заробітній платі становить 11642,25 грн. (а.с. 69).

Вказаний розрахунок проведений після звільнення позивача з урахуванням наказів про зміну режиму роботи (а.с 57, 58).

Отже, вказані вище обставини підтверджують той факт, що відповідач допустив затримку виплати позивачеві належних йому до виплати сум у день звільнення.

Разом з тим, колегія суддів не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що суд неправомірно стягнув на користь позивача з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 11642, 25 грн., оскільки відповідачем була нарахована та сплачена заробітна плата позивачу у повному обсязі, а позивач навмисно ухилявся від її отримання в строки передбачені КЗпП України, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем суду надано не було.

Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому слід мати на увазі, що чинне законодавство не визначає певних засобів доказування, якими можуть підтверджуватися перелічені обставини.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03. 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що під моральної шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який розмір може мати суто умовний вираз.

Виходячи з наведеного доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції прийшов до хибних висновків щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 3000, 00 грн. , оскільки жодних доказів наявності моральної шкоди позивачем не було надано суду, а отже відсутні і підстави для стягнення моральної шкоди, колегія суддів до уваги не приймає. Наявність порушення законних прав позивача стороною відповідача дає всі підстави для часткового задоволення позовних вимог позивача про стягнення суми моральної шкоди, а визначений судом розмір 3000, 00 грн. відповідає засадам розумності і справедливості.

За наведених обставин, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі. В оскаржуваному рішенні наведені мотиви, з яких суд надає перевагу одним доказам над іншими і його висновки є обґрунтованими.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч вказаній нормі та положенням ст. 60 ч. 1 ЦПК України стороною відповідача не було надано жодних доказів на спростування доводів та доказів наданих позивачем. Разом з тим, апеляційна скарга переважно мотивована неповним з'ясуванням судом обставини справи в зв'язку з відсутністю доказів, що виходячи з наведених положень є обов'язком сторін у справі, зокрема відповідача, а повноваження суду стосуються оцінки наданих сторонами доказів.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Трест Київпідземшляхбуд-2» - відхилити

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.03.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: