У х в а л а

і м е н е м У к р а ї н и

07 грудня 2010 року місто Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючої судді Черкашиної М.С.

при секретарі Терещенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Білопільського районного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів у сумі 1647,95 грн.,-

в с т а н о в и в:

29 жовтня 2010 року представник позивача - Білопільського районного центру зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів у сумі 1647,95 грн.

Ухвалою судді від 08 листопада 2010 року відкрито провадження у даній справі.

07 грудня 2010 року від представника відповідача ОСОБА_2надійшло клопотання про закриття провадження у справі, у зв»язку із тим , що дана справа підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Заслухавши представника відповідача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_1, який клопотання підтримав, представника позивача ОСОБА_3, який проти задоволення даного клопотання не заперечував, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі підлягає задоволенню виходячі із наступного.

Як вбачається із заявленого позову, Білопільський районний центр зайнятості просить стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача суму незаконно отриманої допомоги по безробіттю в сумі 854 грн.71 коп, а також витрати, пов»язані із організацією професійного навчання ОСОБА_1 у сумі 793 грн. 24 коп., а всього 1647 грн.95 коп. (а.с.2-4).

Вказані вимоги обґрунтовані тим, що під час здійснення взаємообміну інформацією між державним реєстратором та службою зайнятості було зясовано, що відповідач на момент реєстрації як шукаючий роботу та перебування на обліку в центрі зайнятості був зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності; згідно п.«б» ч.3 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать, зокрема, громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено поняття:

- справа адміністративної юрисдикції (адміністративна справа) переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший субєкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень(ч.1 п.1);

- субєкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (ч.1 п.7).

Пунктом 5 ч.2 ст.17 КАС України передбачено, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням субєкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України .

У частині 1 статті 18 Закону України від 1 березня 1991 року № 803-XII Про зайнятість населення встановлено, що для реалізації державної політики зайнятості населення, професійної орієнтації, підготовки і перепідготовки, працевлаштування та соціальної підтримки тимчасово не працюючих громадян у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, створюється державна служба зайнятості, діяльність якої здійснюється під керівництвом Міністерства праці та соціальної політики України, місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування. Державна служба зайнятості складається з: Державного центру зайнятості Міністерства праці та соціальної політики України, центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських, районних, міськрайонних, міських і районних у містах центрів зайнятості, центрів організації професійного навчання незайнятого населення і центрів професійної орієнтації населення, інспекцій по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення.

У статті 19 цього Закону визначено обовязки та права державної служби зайнятості, серед яких, зокрема: розпоряджатися в установленому законодавством порядку коштами Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття; в установленому законодавством порядку подавати громадянам допомогу по безробіттю та матеріальну допомогу по безробіттю, припиняти і відкладати їх виплати.

Відповідно до частини 3 статті 36 Закону України від 2 березня 2000 року № 1533-III Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обовязків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг

З урахуванням наведеного слідує, що зазначені відносини регулюються приписами Законів України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»; у заявленому позові Білопільський районний центр зайнятості ставить на вирішення суду вимоги про стягнення суми незаконно отриманої допомоги по безробіттю, а також витрати, пов»язані із організацією професійного навчання.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у розглядуваному випадку позивач діє як орган державної влади, а тому наведений спір за своїм характером слід вважати публічно-правовим, через що такий підлягає судовому розгляду в порядку КАС України, а не на підставі норм ЦПК України.

Згідно п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 4 ч. 2 статті 83 ЦПК України передбачено, що сплачена сума коштів на оплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи повертається за ухвалою суду у разі закриття провадження у справі з підстави, визначеної п. 1 ст. 205 цього Кодексу.

Таким чином суд вважає за необхідне повернути позивачу сплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 83, 205 , 209, 210 ЦПК України,

у х в а л и в:

Провадження у справі за позовом Білопільського районного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів у сумі 1647,95 грн., закрити.

Зобовязати управління державного казначейства у Білопільському районі повернути Білопільському районному центру зайнятості сплачені на підставі платіжного доручення № 1889 від 26 жовтня 2010 року витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.

Роз»яснити позивачу, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня її винесення .

Суддя