Справа № 301/2027/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"12" жовтня 2015 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої судді Сойми М.М., за участю секретаря Сак А.П., представника позивача по зустрічному позову ОСОБА_1 ОСОБА_2, представника відповідача по зустрічному позову ТзОВ «Кредитні ініціативи» - ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Іршава цивільну справу за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання недійсним кредитного договору та визнання частково недійсним договору відступлення права вимоги,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідач ОСОБА_1 подав суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання недійсним кредитного договору та визнання частково недійсним договору відступлення права вимоги.

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 17 грудня 2014 року вказані позовні заяви обєднані в одне провадження.

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2015 року первісну позовну заяву ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що 07 березня 2007 року між ним та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком в особі головного економіста без балансового відділення № 7 «Відділення Промінвестбанку в м. Рахів Закарпатської області» було укладено кредитний договір № 285, відповідно до умов якого банк надав йому кредит в сумі 45 000 доларів США без визначення еквіваленту у гривні. За умовами договору встановлено відсоткову ставку в розмірі 9,5 % річних в доларах США з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 06 березня 2014 року. Кредит надавався на споживчі потреби придбання легкового автомобіля. Як на підставу позовних вимог посилається на ст.ст. 11, ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» та зазначає, що під час укладення кредитного договору банк приховав від позивача інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення ним свідомого вибору схеми кредитування, а також вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів в оману позивача щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку позивач сплатив би банку, проводячи оплату встановленими у договорі розмірами щомісячних платежів у визначеній у договорі кількості таких платежів. Вважає, що на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України вказаний кредитний договір слід визнати недійсним, оскільки банк ввів позивача в оману та приховав реальну відсоткову ставку за договором та кінцеву сукупну вартість кредитування, що є у розумінні ст. 638 ЦК України істотними умовами договору. Крім цього, вважає, що в порушення ст. 192 ЦК України, ч. 3 ст. 533 ЦК України, ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 1,5 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» сторони спірного кредитного договору не отримали індивідуальні ліцензії на видачу і отримання кредитних коштів у валюті відповідно до п. «в» ч. 4 ст. 5 даного Декрету, а банк як агент валютного контролю не мав права надавати кредит в іноземній валюті для розрахунків між резидентами України. Вважає, що спірний кредитний договір слід визнати недійсним на підставі ст. 227 ЦК України, оскільки правочин юридичної особи вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії). Також вказує, що у разі визнання недійсним кредитного договору № 285 від 07 березня 2007 року підлягає визнанню недійсним в частині передачі права відступлення вимоги до ОСОБА_1 і договір про відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року. Просить визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № 285 від 07 березня 2007 року та визнати недійсним в частині відступлення права вимоги до ОСОБА_1 договір відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року, укладений між ПАТ «Акціонерний промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи».

Представник позивача по зустрічному позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги зустрічного позову підтримала в повному обсязі, просить зустрічний позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Представник відповідача по зустрічному позову ТзОВ «Кредитні ініціативи» - ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги зустрічного позову не визнав та пояснив, що на час укладення кредитного договору ПАТ «Промінвестбанк» отримав письмовий дозвіл на здійснення валютних операцій. У висновку судовий експерт посилається на Постанову Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року та підпункт «д» ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», норми яких були прийняті пізніше та час укладення спірного кредитного договору не діяли, а отже банк не був зобов»язаний зазначати у договорі сукупну вартість кредиту. Не заперечує нараховану експертом реальну проценту ставку, яка відрізняється від відсоткової ставки у договорі, оскільки складається з усіх нарахувань та витрат, про необхідність здійснення яких позичальник ОСОБА_1 повідомлявся письмово. ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в сумі 45 000 доларів США і відсотки, вказані у графіку в розмірі 9,5%, нараховувалися на всю суму отриманих кредитних коштів, сукупна вартість кредиту включає відсоткову ставку 9,5 % з додаванням всіх передбачених договором витрат. Просить у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в судове засідання не з»явився повторно з невідомої суду причини, хоч належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд на підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України справу розглянув у його відсутності на підставі письмових доказів, що є в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, оглянувши в судовому засіданні оригінал кредитної справи по кредитному договору № 285 від 07 березня 2007 року, укладеному між АКПІБ та ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в зустрічному позові ОСОБА_1 слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України, ст.ст. 12-14 ЦК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа здійснює свої цивільні та процесуальні права, в т.ч., розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, на власний розсуд, виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки, не завдаючи шкоди іншій особі, зловживання правом не допускається; особа зобов'язана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов'язок доказування пред'явлених вимог лежить на позивачеві і таке не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що 07 березня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком в особі головного економіста без балансового відділення № 7 «Відділення Промінвестбанку в м. Рахів Закарпатської області» ОСОБА_6 та позивачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 285, відповідно до п.п. 2.1, 2.2, 2.3 якого банк надав позивачу кредит в сумі 45 000 доларів США з процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 9,5 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 06 березня 2014 року. Відповідно до п.п. 2.4, 2.5 цього договору погашення кредиту та процентів за ним здійснюється позичальником щомісячно у відповідності до графіку, який є невід»ємною частиною договору, а кредит надано позичальнику на придбання автомобіля «Toyota Land Cruser». Відповідно до п.п. 7.7 даного договору позичальник до укладення договору стверджує про умови кредитування, закріплені за цим договором, були попередньо йому повідомлені банком в письмовій формі. Підписання позичальником цього договору є свідченням його згоди на прийняття всіх умов договору в процесі здійснення банком його кредитування (Т. 1 а.с. 5-8).

Банком також складено графік щомісячного погашення кредиту та відсотків, який підписав ОСОБА_1 та представник банку ОСОБА_6 (Т. 1 а.с. 9).

Крім того, на виконання вимог ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на час укладення спірного договору, банк 07 березня 2007 року вручив ОСОБА_1 повідомлення про основні кредитні умови, на яких позичальник міг отримати споживчий кредит на придбання транспортних засобів в кредитодавця, яким виступає банк, зокрема в пунктах 4 та 6 якого відображено тип відсоткової ставки, яка в іноземній валюті становила 9,5 %, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту (Т. 1 а.с. 207-210). Підписавши вказане повідомлення ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на умови, визначені у кредитному договорі та вказаному повідомленні.

Також встановлено судом, що 17 грудня 2012 року ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» уклали договір відступлення прав вимоги за кредитним договором від 07 березня 2007 року за № 285, де позивальником є ОСОБА_1 (Т. 1 а.с.14-36).

За приписами ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Частина перша статті 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В судовому засіданні встановлено, що в момент укладення спірного кредитного договору № 285 від 07 березня 2007 року сторонами додержано вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, зокрема, його зміст не суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, договір укладений у письмовій формі, був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Окрім того, сторони досягли всіх істотних умов договору, зокрема, суми кредиту, розміру відсоткової ставки, комісійної винагороди, витрат на нотаріальні послуги, витрат на страхування життя та транспортного засобу, які разом складали сукупну вартість кредиту, в яку входили також витрати на послуги з оформлення договору про надання кредиту.

За клопотанням представника позивача ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 29 січня 2015 року було призначено судово-економічну експертизу фінансово-кредитних операцій і доручено її проведення Київській незалежній судово-експертній установі (Т. 1 238-239).

Висновком судово-економічної експертизи № 1276 від 09 липня 2015 року (Т. 2 а.с.12-30) встановлено, що реальна процента ставка у процентах річних в кредитному договорі не визначена, а в результаті експертного дослідження реальна процента ставка фактично складає 20,22 % та є вищою на 10,7 % від процентної ставки, передбаченої п. 2.2 кредитного договору № 285 від 07 березня 2007 року в розмірі 9,50%. Встановлена, в межах наданих документів, сукупна вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за ним, вартості супутніх послуг та інших фінансових зобов»язань споживача, які пов»язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту фактично складає 20,22 % у процентному значенні та 30 419, 69 доларів США у грошовому виразі.

Згідно із ч. ч. 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Посилання позивача як на підставу позовних вимог на недотримання банком в момент укладення кредитного договору вимог підпункту «д» пункту 2 частини 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо неповідомлення перед укладенням договору про надання споживчого кредиту споживача ОСОБА_1 в письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, не заслуговує на увагу суду, оскільки підпункт "д" пункту 2 частини другої статті 11 доповнено редакцією Закону № 3795-VI від 22.09.2011, а спірний кредитний договір був укладений 07 березня 2007 року, а отже, на момент укладення спірного договору вказана норма закону не діяла і відповідно не була порушена відповідачем.

Також не заслуговує на увагу суду посилання позивача як на підставу позовних вимог порушення банком пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808, оскільки такі набули чинності після укладення кредитного договору, який сторонами було укладено 07 березня 2007 року. Також з цих підстав суд не приймає до уваги висновок експерта, який при вирішенні питань, поставлених судом на виконання експерту, використав зазначені вище нормативні акти, а саме: підпункт «д» пункту 2 частини 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постанову правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», позаяк вказані нормативні акти набрали чинності вже після того, як між сторонами був укладений спірний кредитний договір 07 березня 2007 року.

Що стосується посилання позивача як на підставу зустрічних позовних вимог на порушення банком ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 1,5 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», зокрема, про те, що сторони спірного кредитного договору не отримали індивідуальні ліцензії на видачу і отримання кредитних коштів у валюті відповідно до п. «в» ч. 4 ст. 5 даного Декрету, а банк як агент валютного контролю не мав права надавати кредит в іноземній валюті для розрахунків між резидентами України, то такі доводи позивача також не заслуговують на увагу суду, оскільки пунктами 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз»яснено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У звязку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Як встановлено в судовому засіданні Закритому акціонерному товариству «Акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку» 31 жовтня 2001 року Національним банком України видано Дозвіл № 1-3 на право здійснення операцій із валютними цінностями, копія якого є в матеріалах справи.

З огляду на вищенаведене, не підлягає до задоволення вимога зустрічного позову про визнання недійсним в частині відступлення права вимоги до ОСОБА_1 договору відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року, укладеного між ПАТ «Акціонерний промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи».

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 27-61, 169 ч.4, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 5, 12-14, 203, 215, 627, 638 ЦК України, суд, -

Р І Ш И В:

В задоволенні вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання недійсним кредитного договору № 285 від 07 березня 2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, з однієї сторони, та ОСОБА_1, з другої сторони, про визнання частково недійсним договору відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», з однієї сторони, та ОСОБА_5 з обмеженою діяльністю «Кредитні ініціативи», з другої сторони, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Іршавський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча суддя: Сойма М.М.