АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5186/14 Головуючий 1 інстанції Єлізаров І.Є.
Категорія: права власності
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі :

Головуючого: - Коровіна С.Г.

Суддів : - Овсяннікової А.І.

Пшенічної Л.В.

При секретарі: - Чабан А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поновлення процесуальних строків та розподіл майна, що придбане в період проживання однією родиною,-

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 про розподіл майна , що придбане період проживання однією родиною.

Свої позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що вона мешкала однією сім'єю з відповідачем з 1995 року по 2007 рік.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_8 Позивачка, відповідач та їх син мешкали разом з батьком позивачки ОСОБА_9 в його квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 1995 року по 2001 рік.

На протязі 2001-2002 року сторони мешкали у квартирі матері відповідача, доки не придбали за спільні сумісні кошти 23.08.2002 року однокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Після придбання спірної квартири сторони продовжували мешкати разом до 2007 року, вели спільне господарство, робили ремонт.

В 2007 року відповідач вигнав позивачку разом з сином зі спільного житла, перестав надавати матеріальну допомогу. Позивачка зазначає ,що квартира АДРЕСА_2, була придбана в період спільного проживання однією сім'єю з відповідачем з 1995 по 2007 рік , квартира є спільно набутим майном ,у зв'язку з чим звернулась до суду з позовом та просить визнати за нею право власності на 14 частину квартири АДРЕСА_2, яка набута в період спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_5

Відповідач та представник відповідача проти позову заперечували та просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість позову.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05 травня 2015 року позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2, яка набута в період спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі поставлено питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт стверджує, що він тільки він є власником спірної квартири.

Він придбав її за власні кошти, а позивачка ніякого відношення до квартири не має. З позивачкою він однією сім'єю не проживав і спільного майна з позивачкою не купував.

Спірна квартира придбана у 2002 році, коли не діяв сімейний Кодекс України на який посилається позивач.

Крім того з 16 травня 2009 року він перебуває у шлюбі з ОСОБА_10.

Справа призначалася для розгляду на 14.07.2015 року. ОСОБА_6 в суд не з'явилася, хоча була повідомлена про час і місце розгляду справи належним чином.

В судове засідання ОСОБА_6 повторно не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується розпискою про вручення повістки. Заяву ОСОБА_6 про чергове відкладення розгляду справи до вересня 2015 року з посиланням на те, що її адвокат Артамонов Ю.О. з 12 червня по 15 вересня 2015 року знаходиться у закордонному відряджені колегія не задовольняє, оскільки справа тривалий час знаходиться у провадженні апеляційного суду, підтверджень зазначені позивачкою обставини не надано. Крім того чергове відкладення розгляду справи призведе до порушення ст.303-1 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, відповідача та його представника, перевіривши обставини справи колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з укладенням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

З матеріалів справи вбачається, що у серпні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом та просила визнати квартиру квартири АДРЕСА_2 спільним сумісним майном сторін та визнати за нею право власності на ? частину цієї квартири. Свої позовні вимоги вона обґрунтовувала вимогами ст.68, 69, 74 СК України.

Позивачка стверджувала, що проживала з відповідачем ОСОБА_5 з 1995 року по 2007 рік сім'єю, а 23.08.2002 року за сумісні кошти придбали спірну квартиру.

Відповідач проти позову заперечував, стверджував, що однією сім'єю з позивачкою не проживали, спільного майна не набували.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що сторони в період придбання спірної квартири (23.08.2002 року) проживали без реєстрації шлюбу однією сім`єю, а квартира придбана за спільно зароблені кошти.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час придбання майна, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим, суду, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Така правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач в обґрунтування вимог посилалася на те, що вони з відповідачем з 1995 року по 2007 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, набували спільну сумісну власність, зокрема спірну квартиру, і мали взаємні права.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права і обов'язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним кодексом України, у тому числі й положення ч. 1 ст. 74 цього Кодексу.

У зв'язку з наведеним, під час вирішення позову про визнання права власності на майно, набуте чоловіком та жінкою під час спільного проживання без укладення шлюбу, суду слід враховувати час виникнення таких відносин.

У випадку, коли такі відносини виникли до 01 січня 2004 року, тобто до набуття чинності Сімейним кодексом України, спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 СК України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, яке ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачене інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю, згідно з п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»; квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані під час приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

У інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не був визначений і учасники спільної власності під час придбання майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створені спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»).

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 01 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Оскільки позивачкою не надано доказів на підтвердження своєї участі у придбанні спірного майна, яке придбано до 1 січня 2004 року, часу з якого набув чинності Сімейний кодекс України, то у суду першої інстанції не було підстав до визнання за ОСОБА_6 права власності на ? частину квартири, яку придбав ОСОБА_5 23.08.2002 року.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Колегія вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК України, і воно підлягає скасуванню, а оскільки позивачкою не надано належних доказів на підтвердження позовних вимог, то колегія скасовуючи рішення суду першої інстанції ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 травня 2015 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ майна, що придбане в період проживання однією родиною відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді