Ухвала

іменем україни

01 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Маляренка А.В., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Дітрейд» про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі на день звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 12 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Дітрейд» (далі - ТОВ «Дітрейд»), обґрунтовуючи вимоги тим, що з серпня 2013 року по серпень 2014 року він працював менеджером у відповідача та був звільнений за власним бажанням. На день звільнення відповідач відмовився видати йому трудову книжку та виплатити належні йому при звільненні кошти. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість із заробітної плати у розмірі 1 666 грн, 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди, а також середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з дня звільнення по день фактичного розрахунку.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 січня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Дітрейд» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати у розмірі 1 666 грн 30 коп., заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні - 8 769 грн 75 коп. та 500 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 12 березня 2015 року рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 січня 2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Встановлено, що відповідно до наказу від 07 жовтня 2013 року № 422-к ОСОБА_3 прийнятий на роботу на посаду менеджера із збуту до ТОВ «Дітрейд».

Згідно з наказом відповідача від 22 серпня 2014 року № 642-к ОСОБА_3 звільнений з посади на підставі ст. 38 КЗпП України.

На день звільнення ТОВ «Дітрейд» нарахувало ОСОБА_3 заробітну плату в розмірі 1 666 грн 30 коп., що підтверджується довідкою від 21 січня 2015 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в день звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку із виплати заробітної плати, у зв'язку з чим останній зазнав моральних переживань.

З висновками суду першої інстанції в цій частині погодився й апеляційний суд та залишив в цій частині рішення суду першої інстанції без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відмовляючи в позові в цій частині, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано доказів звернення до відповідача із вимогою про проведення з ним розрахунку.

Проте погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що при його звільненні - 14 березня 2012 року з ним не було проведено повного розрахунку із заробітної плати, розмір якої становить 7 121 грн 78 коп. Посилаючись на приписи ст. ст. 116 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_745/ed_2014_10_26/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, 117 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_748/ed_2014_10_26/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по зарплаті, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також відшкодувати моральну шкоду.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_745/ed_2014_10_26/pravo1/KD0001.html?pravo=1> при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_748/ed_2014_10_26/pravo1/KD0001.html?pravo=1> в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_745/ed_2014_10_26/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_748/ed_2013_10_15/pravo1/KD0001.html?pravo=1> відповідальність. Визначальними при цьому є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відмовляючи в стягненні на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув та помилкового вважав, що позивач повинен доводити факт того, що він пред'являв вимогу відповідачу про проведення із ним розрахунку. Поза увагою суду залишилося те, що виплата працівникові, належних йому до сплати сум, у день звільнення цього працівника, є обов'язком роботодавця й відповідно доведення наявності або відсутності вини щодо неотримання такого розрахунку покладається на останнього.

Таким чином, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та правильно виходив із того, що затримка у виплаті заробітної плати позивачу при його звільненні мала місце і розмір невиплаченої заробітної плати не оспорюється сторонами, тому з урахуванням приписів ст. ст. 116 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_745/ed_2015_02_08/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, 117 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_748/ed_2015_02_08/pravo1/KD0001.html?pravo=1> дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи викладене, колегія судів приходить до висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції дотримані норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права, а тому скасоване апеляційним судом помилково.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 339 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 12 березня 2015 року скасувати, рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 січня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова