АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/5548/15 Головуючий І інстанції -
Категорія: трудові Доповідач - Костенко Т.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Швецової Л.А.,Гальянової І.Г.

за участі секретаря Герасимової К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ДП «Завод ім. В.О. Малишева» Повелиці Григорія Володимировича на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева» про стягнення заробітної плати, -

в с т а н о в и л а

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 5733,58 грн., 3% річних в розмірі 200,67 грн., інфляційні витрати в розмірі 1002,37, середній заробіток за період з 05.08.2013 року і по день винесення рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він працював на підприємстві ДП «Завод ім. В.О. Малишева» з 01 квітня 2013 року на посаді контролера верстатних та слюсарних робіт, куди був прийнятий по переведенню згідно наказу № 62 від 01.04.2013 року, про що було зроблено відповідний запис №7 у його трудовій книжці. Позивача було звільнено за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України згідно наказу від 05.08.2013 року №АЗ/343к, про що було зроблено відповідний запис №8 у його трудовій книжці. Позивачу при його звільнені не було проведено остаточний розрахунок, а отже, відповідач повинен йому сплатити, окрім заборгованості із заробітної плати, ще і середній заробіток за весь час затримки - з моменту звільнення до винесення рішення по справі.

Враховуюче наведене позивач був змушений звернутися до суду з позовом.

Представник відповідача Куцин М.А. в судовому засіданні проти позову заперечував та пояснив, що стягнення заявлених позивачем вимог про індекс інфляції та 3% річних не передбачені чинним законодавством. Також зазначив, що позивач мав 6-часовий робочий день та 6-денний робочий тиждень, в день звільнення він був присутній на роботі та отримав трудову книжку. Остаточний розрахунок з позивачем не було проведено у зв'язку з тим, що з письмовою з вимогою провести розрахунок він до відповідача не звертався, та про наявність заробітної плати на депоненті йому було повідомлено по телефону.

В наданих до суду запереченнях представник відповідача проти позову заперечував, та зазначив, що дійсно відповідач працював на ДП «Завод ім. В.О. Малишева» на посаді майстра участку відділу 323, 05.08.2013 року його було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та на момент звільнення заборгованість по заробітній платі складала 5733,58 грн. Відповідно до довідки №1607 від 01.12.2014 року та розрахункових листів позивача 5733,58 грн. складається з наступних сум: заборгованість за жовтень 2011 року в сумі 340 грн., за червень 2013 року в сумі 1138,52 грн., за липень 2013 року в сумі 1958,90 грн., за серпень 2013 року в сумі 2295,16 грн. Заборгованість за серпень в сумі 2295,16 грн. включає вихідну допомогу, доплату за шкідливість та заборгованість за 4 робочих дні у серпні, отже вимога позивача щодо сплати 2506,66 грн. вихідної допомоги є необґрунтованими, через невірний розрахунок належних позивачу виплат.

Щодо сплати 3% річних зазначив, що відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» і ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року у разі затримки виплати заробітної плати на один і більше календарних місяців, роботодавець зобов'язаний нарахувати та виплатити працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати. Відповідно до розрахункових листків за червень та липень підприємством було зроблено нарахування вказаної компенсації і в сумі 0,93 грн. та 2,28 грн. і вони також включені підприємством до загальної заборгованості. 30.12.2013 року відповідач здійснював виплату зазначеної суми заборгованості. Позивач не з'явився до каси підприємства, та не отримав належні йому кошти хоча йому повідомлялося про виплату заборгованості, у зв'язку із чим грошові кошти було повернуті до банку і задепоновані на банківському рахунку. Щодо виплати середнього заробітку представник відповідача посилаючись на положення ст. 117 КЗпП України зазначив, що вина відповідача у невиплаті заробітної плати позивачу відсутня, а тому ця вимога задоволенню не підлягає. Пояснив, що загальна сума середнього заробітку, яку просить позивач стягнути з відповідача, складає близько 35 000,00 грн., та вона є неспівмірною із сумою заборгованості. Крім того позивач звільнився з підприємства ще у серпні 2013 року, і лише наприкінці 2014 року звернувся до суду з відповідним позовом, тобто він тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору. Та просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2014 рокупозовні вимоги були задоволені частково: стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 5733 грн. 58 коп., середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку в розмірі 48 500 грн. 46 коп., індекс інфляції в розмірі 1002,37 коп., всього в розмірі 55 236 грн. 41 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішене питання щодо судових витрат.

З апеляційною скаргою на зазначене рішення суду звернувся представник відповідача та зазначив, що вважає таке рішення незаконним та винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, щоостаточний розрахунок з ОСОБА_3 не було проведено з тієї причини, що він не з'явився до каси підприємства та не отримав належні йому кошти, у зв'язку з чим кошти були повернуті на банківський рахунок. Таким чином, вина відповідача для застосування до нього відповідальності в даному випадку відсутня, а сума, заявлена позивачем як середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку, є неспівмірною сумі основної заборгованості.

Апелянт зазначав, що судом не врахований той факт, що ОСОБА_3 звільнився у серпні 2013 року, а до суду звернувся лише у жовтні 2014 року.

Також представник відповідача стверджував, що інфляційні втрати не можуть бути застосовані до трудових відносин, які виникли внаслідок затримки розрахунку при звільненні та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі правовідносини врегульовані нормами трудового права.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 лютого 2015 року апеляційну скаргу було відхилено, рішення суду першої інстанції залишене без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року було скасовано ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 лютого 2015 року, ухвалено направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміненню з підстав передбачених п.п.3 та 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, виходячи з наступного.

Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, що позивач працював на ДП «Завод імені В.О. Малишева» на посаді контролера верстатних та слюсарних робіт з 01.04.2013 по 05.08.2013 року. За час роботи на підприємстві позивач заробітну плату отримував нерегулярно внаслідок чого утворилась відповідна заборгованість.

Наказом № А3/343к про припинення трудового договору від 05.08.2013 року, ОСОБА_3 було звільнено по скороченню штатів за ст. 40 п.1 КЗпП України.

За положеннями ст.116 КЗпП України під час звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Крім того, відповідно до вимог ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з зазначених підстав працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Як вбачається з матеріалів справи, остаточний розрахунок при звільненні ОСОБА_3 стороною відповідача своєчасне проведений не був.

Саме з таких обставин виходив районний суд, приймаючи рішення про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 заборгованості по заробітній платі у сумі 5733гривень, індексу інфляції у сумі 1002 гривень, а також середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку у сумі 48500 грн. 46 коп.

Судова колегія не може погодитись із висновком районного суду в частині обрахування розміру виплат середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, виходячи з наступного.

За приписами ст.117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Як свідчать матеріали справи, на підприємстві відповідача ОСОБА_3 пропрацював майже чотири місяці, та звернувся до суду з позовом більш ніж через рік.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку у разі звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпПУ стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності.

Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин по справі.

З урахуванням наведеного, а також висновками Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які містяться в ухвалі від 13 травня 2015 року та у відповідності до положень ч.4 ст.338 ЦПК України є обов'язковими для судів першої та апеляційної інстанції при новому розгляді, судова колегія вважає, що середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні підлягає зменшенню пропорційно до розміру несплачених при звільненні сум та з урахуванням принципу розумності та справедливості.

Стосовно позовних вимог про стягнення з ДП «Завод ім. В.О. Малишева» на користь позивача індексу інфляції за час затримки повного розрахунку при звільненні, то судова колегія вважає, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки положення ч.2 ст.625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, які виникли у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні працівника та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі правовідносини врегульовані нормами трудового права.

Такий висновок судової колегії ґрунтується також на правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 21 травня 2014 року у справі 6-43цс14, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування усіма судами України.

За зазначених обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру стягнення середньомісячного заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, індексу інфляції, а також розміру судового збору, стягнутого з відповідача на користь держави.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 303, 304, 309, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ДП «Завод ім. В.О. Малишева» Повелиці Григорія Володимировича задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2014 року змінити.

Скасувати рішення в частині стягнення з ДП «Завод ім. В.О. Малишева» на користь ОСОБА_3 індексу інфляції в сумі 1002 гривень 37 копійок та відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Зменшити розмір стягнутого з ДП «Завод ім. В.О. Малишева» на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 6000 гривень, а також стягнутий з ДП «Завод ім. В.О. Малишева» на користь держави судовий збір до 117 гривень 34 копійок.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -