Ухвала іменем україни
22 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Мазур Л.М., Маляренка А.В., Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про розподіл спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та розподіл спільного майна подружжя, за касаційними скаргами ОСОБА_7 та публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», яке діє через представника Зданюка Миколу Олексійовича, на рішення апеляційного суду Херсонської області від 27 лютого 2014 року та касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 28 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 27 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що, перебуваючи з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, ними було набуто наступне спільне майно:

- Ѕ частина магазину промислових товарів по АДРЕСА_3;

- автомобіль марки «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак

НОМЕР_2;

- автомобіль марки «Infiniti G35», державний номерний знак

НОМЕР_3;

- автомобіль марки «Fiat Ducato», державний номерний знак

НОМЕР_1.

З урахуванням вказаного, ОСОБА_4 просив суд у порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на:

- ј частини магазину промислових товарів;

- автомобіль марки «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак

НОМЕР_2;

- Ѕ частини автомобіля «Fiat Ducato», державний номерний знак

НОМЕР_1.

Крім того, просив визнати за ОСОБА_5 у порядку розподілу спільного майна подружжя право власності на:

- ј частини магазину промислових товарів по АДРЕСА_3;

- автомобіль марки «Infiniti G35», державний номерний знак

НОМЕР_3;

- Ѕ частини автомобіля марки «Fiat Ducato», державний номерний знак НОМЕР_1.

Заперечуючи проти вказаних вимог, ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому зазначала, що з 01 січня 2004 року по 09 вересня 2006 року перебувала з ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах, а з 09 вересня 2006 року по 25 червня 2012 року - у зареєстрованому шлюбі. У період з 2004 року по 2011 рік сторонами було набуте наступне майно:

- приміщення магазинів по АДРЕСА_3 і АДРЕСА_4;

- магазин по АДРЕСА_5;

- житловий будинок по АДРЕСА_6;

- квартира АДРЕСА_1;

- автомобіль марки «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак

НОМЕР_2;

- автомобіль марки «Infiniti G35», державний номерний знак

НОМЕР_3;

- автомобіль марки «Fiat Ducat», державний номерний знак НОМЕР_1.

На підставі вказаного, ОСОБА_5 просила суд встановити факт її проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 09 вересня 2006 року; визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та поділити його.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Херсона від 28 листопада 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Виділено у власність ОСОБА_4 у порядку розподілу спільного майна подружжя ј частини магазину промислових товарів, що знаходиться по

АДРЕСА_4; автомобіль марки «Mitsubishi Pajero», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2; Ѕ частини автомобіля марки «Fiat Ducato», 2005 року випуску, державний номерний знак

НОМЕР_1.

Виділено у власність ОСОБА_5 у порядку розподілу спільного майна подружжя ј частини магазину промислових товарів, що знаходиться по АДРЕСА_4; автомобіль марки «Infiniti G35», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3; Ѕ частини автомобіля марки «Fiat Ducato», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Виділено у власність ОСОБА_4 у порядку розподілу спільного майна подружжя ј частини магазину промислових товарів, що знаходиться по

АДРЕСА_4; автомобіль марки «Mitsubishi Pajero», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, Ѕ автомобіля марки «Fiat Ducato», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Виділено у власність ОСОБА_5 у порядку розподілу спільного майна подружжя ј частини магазину промислових товарів, що знаходиться АДРЕСА_4; автомобіль марки «Infiniti G35», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3; Ѕ автомобіля марки «Fiat Ducato», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

У решті зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 27 лютого

2014 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення.

Встановлено факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 09 вересня

2006 року.

Визнано магазин промислових товарів з прибудовою, розташований по АДРЕСА_3, загальною площею 105,5 кв. м та квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю

ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Визнано магазини промислових товарів, розташовані за адресами:

АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5, спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Визнано житловий будинок літ. «Д», загальною площею 200 кв. м, розташований по АДРЕСА_6, спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Поділено між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 спільне сумісне майно.

Виділено та визнано право власності за ОСОБА_5 на магазин промислових товарів з прибудовою, загальною площею 105,5 кв. м, розташований по АДРЕСА_3, вартістю 1 080 000 грн; однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, вартістю 120 тис. грн; Ѕ частини магазину промислових товарів загальною площею 104,9 кв. м, розташованого по АДРЕСА_4, загальною вартістю

880 тис. грн; автомобіль марки «Fiat Ducato», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 64 тис. грн; автомобіль марки «Infiniti G35», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, вартістю 200 тис. грн; автомобіль марки «Mitsubishi Pagero», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 240 тис. грн.

Загальна вартість виділеного ОСОБА_5 майна складає 2 584 000 грн.

Виділено у власність ОСОБА_4:

· магазин промислових товарів з двома прибудовами та ґанком, загальною площею 238 кв. м, розташований по АДРЕСА_5

· у м. Херсоні, загальною вартістю 2 480 000 грн; житловий будинок літ. «Д», загальною площею 200 кв. м, розташований по АДРЕСА_6, вартістю 1 00 000 грн; меблі для кухні - 10 тис. грн, плиту кухонну -

· 2 тис. грн, телевізор «Panasonic» - 2 тис. грн, ліжко двоспальне - 1 тис. грн, холодильник «Samsung» - 8 тис. грн, посудомийну машину - 3 500 грн, комплект меблів: диван та два крісла (шкіряні) - 16 тис. грн, комп'ютер -

· 2 тис. грн, електром'ясорубку «Мулинекс» - 1 тис. грн, загальною вартістю 48 600 грн.

Загальна вартість виділеного майна ОСОБА_4 складає 3 528 600 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року касаційні скарги ОСОБА_7, ОСОБА_4, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відхилено. Рішення апеляційного суду Херсонської області від 27 лютого 2014 року залишено без змін.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року заяву ОСОБА_4 задоволено частково у порядку глави 3 розділу V ЦПК України. Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та передати справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 підлягають частковому задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_7 - задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про визнання спірного майна, у тому числі й магазину промислових товарів із прибудовою, що розташований по АДРЕСА_3, об'єктами спільної сумісної власності та поділ майна, виходив із того, що квартира АДРЕСА_7 не є предметом поділу між сторонами цього спору, оскільки в цій квартирі разом із квартирою АДРЕСА_8 у вказаному будинку були виконані ремонтні роботи з переплануванням житлових приміщень у нежитлові під магазин промислових товарів із прибудовою, який і є предметом зазначеного поділу.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що з жовтня 2001 року до вересня 2006 року сторони у справі проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Херсона від

08 серпня 2003 року ОСОБА_4 до 21 березня 2003 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10

09 вересня 2006 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 зареєстрували шлюб та остання змінила прізвище на ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_1 в ОСОБА_4 і ОСОБА_5 народився син - ОСОБА_11 Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 25 червня 2012 року шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 розірвано, прізвище останньої змінено на ОСОБА_5. 07 березня 2013 року ОСОБА_5 у зв'язку з реєстрацією нового шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_5.

Згідно з договорами купівлі-продажу від 23 серпня 2002 року, від

02 вересня 2002 року та від 23 січня 2003 року ОСОБА_4 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_8 й однокімнатні квартири АДРЕСА_7 та АДРЕСА_1.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 08 серпня

2003 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про поділ майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на квартири АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8. Після того як у зазначених квартирах були виконані ремонтні роботи з переплануванням житлових приміщень у нежитлові під магазин промислових товарів із прибудовою, зазначене приміщення в травні 2004 року було прийняте до експлуатації. 25 серпня 2004 року ОСОБА_4 як приватному підприємцю видано свідоцтво про право власності на магазин промислових товарів із прибудовою, що розташований по АДРЕСА_3, а 02 вересня 2004 року цей магазин за ним зареєстровано.

Крім того, ОСОБА_4 придбав за договорами купівлі-продажу від

29 квітня 2005 року трикімнатну квартиру АДРЕСА_9 та однокімнатні квартири АДРЕСА_10 і АДРЕСА_11, від 01 березня 2006 року - двокімнатну квартиру АДРЕСА_12, від 10 жовтня 2006 року - нежитлове приміщення підвалу, що розташовані на АДРЕСА_5.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 21 листопада

2006 року, з урахуванням ухвали цього суду від 28 листопада 2006 року про виправлення помилки, за приватним підприємцем ОСОБА_4 визнано право власності на магазин промислових товарів, розширений за рахунок квартир АДРЕСА_12, АДРЕСА_9, АДРЕСА_10 й АДРЕСА_11, підвального приміщення та двох прибудов із ґанком, які складають неподільний цілісний об'єкт нерухомого майна, що розташований на АДРЕСА_5. 21 грудня 2006 року магазин промислових товарів, що розташований на АДРЕСА_5, зареєстрований за приватним підприємцем ОСОБА_4

Відповідно до договорів купівлі-продажу:

від 1 квітня 2004 року ОСОБА_5 (ОСОБА_5) придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_2;

від 1 квітня 2004 року ОСОБА_4 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_13.

Зазначені квартири АДРЕСА_13 та АДРЕСА_2 реконструйовані під магазин промислових товарів, який у червні 2006 року прийнятий до експлуатації.

05 грудня 2006 року магазин промислових товарів, що розташований по АДРЕСА_4, зареєстрований за приватним підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як спільна часткова власність.

На підставі договору дарування від 24 грудня 2004 року ОСОБА_4 отримав у дар 11/32 частин житлового будинку АДРЕСА_6, що розміщений на земельній ділянці площею 549,1 кв. м.

У 2005-2006 роках сторони у справі на вказаній земельній ділянці побудували двоповерховий житловий будинок літ. "Д", загальною площею

200 кв. м. Оскільки будинок побудований самочинно, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на будинок. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 12 липня 2007 року за ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_6.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 30 вересня 2002 року ОСОБА_5 є фізичною особою-підприємцем. Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 також був зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить із такого.

Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України).

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність" (далі - Закон України "Про власність"), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від

22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України "Про власність") тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня

1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" та від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Саме до цього по суті зводяться правові висновки, що викладені в судових рішеннях від 24 липня 2013 року у справі № 6-19562св13, від 18 березня 2013 року у справі № 6-44349св12, від 29 лютого 2012 року у справі № 6-250св12.

За таких обставин висновок апеляційного суду про доведеність права ОСОБА_5 на половину всього спірного майна та віднесеність магазину, який складався з квартир АДРЕСА_7 і АДРЕСА_8, до об'єктів спільної сумісної власності сторін у цій справі, посилаючись на факти спільного проживання, а також на те, що вона була приватним підприємцем, зроблений судом із порушенням положень частини першої статті 24 КпШС України (аналогічне положення містить пункт 1 частини першої статті 57 СК України), частини першої статті 17 Закону України "Про власність" і без урахування того, що квартири АДРЕСА_7 і АДРЕСА_8 придбані ОСОБА_4 23 серпня 2002 року та 02 вересня 2002 року, а ОСОБА_5 була зареєстрована фізичною особою-підприємцем 30 вересня 2002 року - після придбання зазначених квартир, а також того, що право власності на вказані квартири АДРЕСА_7 і АДРЕСА_8 визнано за ОСОБА_4 рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 08 серпня 2003 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про поділ майна подружжя, яким установлено, що вказані квартири були придбані ОСОБА_4 в іншому шлюбі - з ОСОБА_10

При цьому суд апеляційної інстанції, перевіряючи встановлений судом першої інстанції обсяг спільно нажитого сторонами майна, також не звернув уваги на те, що магазин промислових товарів, який розташований по АДРЕСА_4, зареєстрований за приватним підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як спільна часткова власність, що має суттєве значення для вирішення справи.

Таким чином, апеляційний суд у порушення статей 213, 214 ЦПК України, переглядаючи рішення суду першої інстанції, не звернув уваги на вказані положення закону та обставини справи, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішення апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 задовольнити частково, касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 27 лютого 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А. Нагорняк Г.В. Юровська