Номер провадження: 22-ц/785/5728/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Оверіної О.В., Фальчука В.П., при секретарі Колмакові В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору, -

встановила:

16 березня 2015р. ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк», в обґрунтування якого послалась на те, що 24 березня 2008р. між нею та ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступник ПАТ «Альфа-Банк») було укладено кредитний договір за №700004935 для придбання позивачем автомобілю, валютою кредитування був долар США. Вважаючи, що використання відповідачем долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом є внесенням в кредитний договір умови, яка є дискримінаційною, що значно погіршує її становище, та надає їй право відповідно до п.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитний договір недійсним.

Крім того, позивач вказала, що з боку Банку їй не було надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання нею продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. При цьому позивач вважає, що банк, надавши кредит в доларах США, порушив норми статті 99 Конституції, статті 524 ЦК України, статті 3 Декрету КМУ, статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.ст.6,7 Постанови НБУ № 200 від 30 травня 2007р., оскільки не мав право на видачу кредиту в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії.

На підставі наведеного ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним кредитний договір за №700004935 від 24 березня 2008р., укладений між нею та ЗАТ «Альфа-Банк» (а.с.1-5).

Рішенням суду від 15 квітня 2015р. у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено (а.с.23,24-28).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2015р. ОСОБА_2 було поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Київського районного суду м.Одеси від 15 квітня 2015р. (а.с.45-46).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду та постановлення нового рішення про задоволення її позову у повному обсязі, при цьому апелянт посилається на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а рішення суду ухвалене з неповним зясуванням обставин по справі, оскільки судом не враховано відсутність дозвільних документів у банку на видачу кредиту в іноземній валюті, що є прямим порушенням ЦК України і наслідком визнання відповідного правочину недійсним (а.с.36-38).

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_2, її представника, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення, апеляційний суд з'ясовує чи були враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти); якими доказами мотивовано рішення, належними чи допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримані та правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Відповідно до ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься і в ст.16 ЦК України.

Судом першої інстанції були встановлені факти і відповідні їм правовідносини, які виникли між сторонами.

Так, 24 березня 2008р. між Закритим акціонерним товариством «Альфа Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк») та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір за № 700004935, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у грошовій сумі 13289,78 доларів США з номінальною процентною ставкою 14,50 % річних строком до 25 березня 2015р. (а.с.6-7).

Згідно п. 2.4 Договору цільове використання кредиту на придбання Транспортного засобу згідно з Договором купівлі-продажу, укладеним між Позичальником та ДК ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» № від 12.03.2008р., а саме автомобіля марки «Chevrolet Aveo SF69Y», 2008 року випуску, колір червоний, державний номер ВН 9885 ВО № кузову KL1SF69YE8W003268, тип легковий седан (свідоцтво про реєстрацію ВНС 118670, видане 21 березня 2008р. Одеським РЕВ 1).

Графік здійснення платежів з повернення Кредиту є невідємною частиною кредитного договору за п.6 Кредитного договору від 24 березня 2008р. (а.с.7,8-10).

18 червня 2009р. між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено Договір про внесення змін і доповнень № 1 до Кредитного договору № 700004935 від 24.03.2008р., згідно умов якого сторони домовились, що дата остаточного повернення кредиту є 25 березня 2018р. (а.с.13).

24 березня 2008р. між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 700004935-П, відповідно до якого 18 червня 2009р. було внесено зміни та доповнення, що підтверджується Договором про внесення змін і доповнень № 1 до договору поруки № 700004935-П від 24.03.2008р. (а.с.11-12).

Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за винятком випадків, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу.

Договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є: умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст. 642-643 ЦК України.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст. 6, 627 ЦК України, ці норми визначають, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладанні договору, вибору контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладанні договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Як визначено ч.1 ст. 1054 ЦК України, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п.8 Кредитного договору від 24 березня 2008р. підпис позичальника на оригіналі договору є письмовим підтвердженням отримання ним свого примірнику цього договору в дату його укладення та ознайомлення його у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахування реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство. Підпис позичальника на цьому договорі є також письмовим підтвердженням того, що позивальник в письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, умовами відкриття, ведення та закриття поточного рахунку та розміром тарифів по його обслуговуванню в тому числі повязаних із отриманням та поверненням кредиту, які йому розяснені та зрозумілі.

Пунктом 1 кредитного договору визначено, що цей договір складається з двох розділів, розділу № 1 «Базові умови кредитування» та Розділу №2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб», які нероздільно повязані між собою та складають єдиний документ. Використання в подальшому тексті терміну «договір» означає Розділ №1 та Розділ № 2 у сукупності. Позичальник гарантує, що перед укладанням договору він в повній мірі ознайомлений з умовами надання кредиту, в т.ч. сукупною вартістю кредиту з урахуванням реальної процентної ставки, значення абсолютного подорожчання кредиту, видів, предметів та вартості супутніх послуг, особливостями кредиту, його перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, а також іншою інформацією згідно з вимогами чинного в Україні законодавства (а.с.6-7).

З викладеного вбачається, що кредитний договір вчинений ОСОБА_2 у письмовій формі, нею підписаний добровільно, про що свідчить її особистий підпис на кожному аркуші обох частин кредитного договору, а також на додатку № 1 до цього договору. В договорі містяться усі істотні умови, будь-яких застережень він немає (а.с.6-7,8-10).

Посилання ОСОБА_2 на те, що банк не мав права укладати угоду у іноземній валюті через порушення вимог статті 99 Конституції, статті 524 Цивільного кодексу України, статті 3 Декрету КМУ, статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.ст.6,7 Постанови НБУ №200 від 30.05.2007р., з підстав чого кредитного договору повинен бути визнаний недійсним необґрунтовані, виходячи з наступного.

Так, згідно статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кошти це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону в редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно з п.1.5 Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004р. №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Стаття 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 17 грудня 2000р. № 2121-ІІІ містить перелік банківських операцій, які дозволяється здійснювати банкам, в тому числі на підставі банківської ліцензії. До них також належать кредитні операції, зокрема, розміщення залучених коштів (гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент) від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

ПАТ «Альфа-Банк» має банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з надання кредитів в іноземній валюті, які були надані суду апеляційної інстанції (а.с.52-55).

Таким чином, суд першої інстанції правомірно визнав, що банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, однією із яких є кредитування в іноземній валюті.

Виходячи з викладеного висновки суду повністю узгоджуються з нормами чинного законодавства, з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом України при перегляді цивільних справ даної категорії, розясненнями, які містяться в постанові Пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як розяснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Проте, згідно ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю (ч.1 ст. 216 ЦК України).

Судова колегія вважає, що позивачем не наведено належних та переконливих доказів порушення банком норм діючого законодавства, що могло б бути підставою для визнання договору недійсним. Всі вимоги законодавства при укладанні правочину були додержані сторонами.

Банком, при укладенні кредитного договору № 490050149 від 22 жовтня 2007р., дотримані всі вимоги, встановлені чинним законодавством та Законом України «Про захист прав споживачів».

Валюта кредиту була обрана позивачем самостійно, про що свідчить її особистий підпис у кредитному договорі. Жодних зауважень та застережень у ОСОБА_2 на момент укладення та підписання договору не було. Підписання кредитного договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обовязки, зазначені у договорі.

Слід зазначити, що позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердила, що вона з дня отримання кредиту та до січня 2015р. сплачувала усі платежі, тобто виконувала зобовязання за договором кредиту тривалий час, та позивач відмовилася пояснити чому вона припинила виконувати зобовязання та звернулася до суду з вказаним позовом.

Зважаючи на наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, а відтак і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2015р. - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: О.В. Оверіна

ОСОБА_4