Ухвала

іменем україни

01 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Маляренка А.В., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Емблер» про стягнення заборгованості із заробітної плати, штрафу за дострокове розірвання трудової угоди та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Емблер» (далі - ТОВ «Емблер»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 23 липня 2013 року між ним та відповідачем була укладена трудова угода № 1, згідно з умовами якої його призначено на посаду головного шеф-кухаря ТОВ «Емблер». Позивач вказував, що фактично був допущений до роботи 15 серпня 2013 року. 15 жовтня 2013 року відповідач повідомив його про розірвання трудової угоди та звільнення його з посади. При цьому в порушення умов договору не виплатив йому заробітну плату за період роботи з 01 вересня 2013 року по 15 жовтня 2013 року. Оскільки п. 4.1 трудової угоди встановлено, що за виконання трудових обов'язків працівникові нараховується заробітна плата у розмірі, еквівалентному 3 500 євро, позивач просив стягнути з ТОВ «Емблер» заборгованість із заробітної плати в розмірі 56 721 грн 72 коп., штраф за дострокове розірвання трудової угоди в розмірі - 3 216 грн 55 коп. та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Емблер» на користь ОСОБА_1 заборгованість із невиплаченої заробітної плати за період з 01 вересня 2013 року по 15 жовтня 2013 у розмірі 56 721 грн 72 коп. без урахування обов'язкових податків та зборів. Стягнуто з ТОВ «Емблер» моральну шкоду у розмірі 1 000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову та в частині розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати не оскаржуються, тому в цій частині в порядку ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу за дострокове розірвання трудової угоди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності заявлених вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів розірвання чи дострокового припинення трудового договору відповідно до положень ст. ст. 36, 38, 39, 40, 41 КЗпП України. Стягуючи на користь позивача 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що невиплатою заробітної плати позивачу завдано моральну шкоду, яка виразились в душевних стражданнях, переживаннях, створенні негативної репутації серед близьких та колег, порушенні нормальних життєвих зв'язків, через необхідність протягом тривалого часу відстоювати свої права.

Повністю погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 214, 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2127/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1367/ed_2014_05_20/pravo1/KD0001.html?pravo=1> відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відшкодування моральної шкоди ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують. Зокрема, стягуючи на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, суди правильно виходили із того, що несвоєчасною виплатою заробітної плати позивачу заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі 1 000 грн, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Проте оскаржувані судові рішення в частині вимог про стягнення штрафу за дострокове розірвання трудової угоди зазначеним вище вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що 23 липня 2013 між ТОВ «Емблер» та громадянином Фінляндії ОСОБА_1 підписано трудову угоду № 1, згідно з умовами якої останній призначався на посаду головного шеф-кухаря ТОВ «Емблер» і зобов'язався виконувати трудові обов'язки згідно з описом, який є невід'ємною частиною договору, а роботодавець зобов'язався створювати належні умови для роботи та виплачувати працівнику заробітну плату в розмірі та порядку, встановленому договором (а. с. 9-15).

Відповідно до п. 6.3 укладеної угоди остання вступає в силу з моменту підписання наказу про прийом на роботу, але не раніше отримання дозволу на працевлаштування (а. с. 12).

Також встановлено, що ОСОБА_1 з 15 серпня 2013 року був фактично допущений до роботи.

Згідно з п. 6.5 трудової угоди у разі дострокового розірвання договору сторона, за ініціативою якої це відбувається, повинна сплатити іншій стороні штраф у розмірі 4 000 євро.

Частиною 3 ст. 21 КзпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_104/ed_2015_05_21/pravo1/KD0001.html?pravo=1> визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно зі ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядження чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Згідно з п. 8 ст. 36 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_187/ed_2015_05_21/pravo1/KD0001.html?pravo=1> підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не з'ясували фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, відмовивши позивачу в позові в частині стягнення на його користь штрафу за дострокове розірвання трудової угоди, суди фактично не вирішили спір в цій частині, не з'ясували, чи порушено право позивача та чи підлягає воно захисту, пославшись лише на відсутність дозволу на працевлаштування позивача як на підставу нікчемності спірної трудової угоди. Дійшовши висновку про те, що відповідач фактично був допущений до роботи та відповідно між сторонами виникли трудові відносини, суди одночасно дійшли протилежного висновку про те, що трудова угода від 23 липня 2013 року № 1 не почала діяти і її положення не можуть створювати права та обов'язки для сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Емблер» про стягнення штрафу за дострокове розірвання трудової угоди, із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Емблер» про стягнення штрафу за дострокове розірвання трудової угоди скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Емблер» про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова