Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2015 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

Журавель В.І.,

розглянувши касаційну скаргу Харківської міської ради на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2, який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, до Харківської міської ради, Першої Харківської державної нотаріальної контори про встановлення факту сумісного проживання та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

У липні 2014 року ОСОБА_2, який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, звернувся до суду із указаним вище позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він та ОСОБА_6. перебували у шлюбі із 23 вересня 1988 року, від якого мають доньку ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3

Зазначав, що вони проживали в квартирі АДРЕСА_1 разом із матір'ю дружини ОСОБА_4 та її чоловіком ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Станом на 15 червня 2000 року згідно із свідоцтвом про право власності на житло власниками квартири АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності були ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7., ОСОБА_3

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_3.

Посилався на те, що після смерті дружини йому належала Ѕ частина спірної квартири, його неповнолітньому сину ОСОБА_3 - 3/10 частини; ОСОБА_5 - 2/10 частини.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер.

5 лютого 2013 року він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

26 червня 2013 року постановою державного нотаріуса Першої ХДНК йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю документів, які підтверджують родинний зв'язок із спадкодавцем.

Враховуючи наведені обставини, просив визнати факт сумісного проживання його та сина із ОСОБА_5 однією сім'єю в квартирі АДРЕСА_1 з 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_4; визнати за ним право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 на 1/10 частину квартири; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/10 частину квартири.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року, позов ОСОБА_2., який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, задоволено.

Встановлено факт сумісного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_7., ОСОБА_3 однією сім'єю в квартирі АДРЕСА_1 з 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_4.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, на 1/10 частину, за кожним, квартири АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі Харківська МР просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_2 у позові, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Крім того, заявник просить про поновлення строку касаційного оскарження, посилаючись на поважність причин його пропуску.

Відповідно до вимог ст. 325 ЦПК України касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

У разі пропущення зазначеного строку з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк.

Так як зі змісту заявленного клопотання та матеріалів касаційної скарги вбачається, що строк на касаційне оскарження пропущено із поважних причин, тому він підлягає поновленню.

У відкритті касаційного провадження по вищевказаній справі слід відмовити, виходячи з наступного.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних рішень убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішень судів попередніх інстанцій.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, із висновком якого погодився й апеляційний суд, застосувавши положення ст. ст. 1216-1218, 1264 ЦК України, виходив із доведеності факту проживання ОСОБА_7. та його неповнолітнього сина ОСОБА_3 із ОСОБА_5 однією сім'єю з 1999 року і до часу смерті останнього - до ІНФОРМАЦІЯ_4.

При цьому, суди дійшли такого висновку на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 червня 2000 року реєстровий № 1-00- 324, згідно із яким всі особи, які проживали у квартирі, у тому числі і ОСОБА_5, приватизували її та продовжували проживати там і є зареєстрованими у ній, зокрема, ОСОБА_2 - із 5 травня 1999 року; ОСОБА_3 - із 5 травня 1998 року ОСОБА_5 - із 7 серпня 1965 року.

Крім того, ОСОБА_2 поховав ОСОБА_5 із понесенням відповідних витрат.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, правильно врахував роз'яснення п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до якого при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суди правильно застосували правові норми та ухвалили правильні по суті рішення, підстав для скасування яких не вбачається.

Доводи заявника зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте в силу ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. 325, п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Поновити Харківській міській раді строк на касаційне оскарження рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2015 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2, який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, до Харківської міської ради, Першої Харківської державної нотаріальної контори про встановлення факту сумісного проживання та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Відмовити Харківській міській раді у відкритті касаційного провадження в справі за позовом ОСОБА_2, який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, до Харківської міської ради, Першої Харківської державної нотаріальної контори про встановлення факту сумісного проживання та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Копію ухвали разом з доданими до касаційної скарги матеріалами направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ В.І. Журавель