Справа № 372/814/15 Головуючий у І інстанції Зінченко О.М.
Провадження № 22-ц/780/4663/15 Доповідач у 2 інстанції Касьяненко Л. І.
Категорія 43 06.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

06 жовтня 2015 рокуколегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Касьяненко Л.І.,

Суддів: Даценко Л.М., Верланова С.М.,

При секретарі: Франюк Т.В.,

Розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 червня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Обухівської міської ради про виселення,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року позивач ПАТ Комерційний Банк «Приват Банк» звернувся до суду з зазначеним позовом та просив суд виселити відповідачів з квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Мотивував вимоги тим, що 19.07.2007 року між ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 80160 доларів США на строк до 19.07.2017 року, зі сплатою відсотків річних. Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань 19.07.2007 року між ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» та відповідачами був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом, згідно якого в іпотеку передано нерухоме майно: трикімнатна квартира АДРЕСА_1. Рішенням Обухівського районного суду від 09 квітня 2013 року з відповідачів в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на вказану квартиру.

Вказував, що відповідачі в добровільному порядку житлове приміщення не звільняють, тому заявлені вимоги просив задовольнити.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом І інстанції встановлено, що 19.07.2007 року між ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_3. був укладений кредитний договір за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 80160 доларів США на строк до 19.07.2017 року, зі сплатою відсотків річних у розмірі 40000 доларів США на строк до 23.09.2023 року, зі сплатою 17 відсотків річних. Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань 19.07.2007 року ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» уклав з відповідачами іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом, згідно якого в іпотеку передано нерухоме майно: трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Обухівського районного суду від 09 квітня 2013 року з відповідачів в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на вказану квартиру.

Згідно листів ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» від 09.12.2014 року відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України було направлено повідомлення про звільнення квартири за місцем реєстрації відповідачів за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд І інстанції керувався положеннями ст. 109 ЖК України, ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та виходив з того, що спірна квартира була придбана відповідачами не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому підстав для виселення відповідачів суд не вбачав.

Колегія суддів погоджується з висновками суду І інстанції та вважає необхідним зазначити наступне.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та ст. 1 ЗУ "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 ЗУ "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 березня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-39цс15, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Суд зробив правовий висновок про те, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, висновки суду І інстанції відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом І інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом І інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України , колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: