У Х В А Л А

іменем україни

1 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, служба у справах дітей Вінницької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення апеляційного суду Вінницької області від 27 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 15 квітня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого банк є, та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 150 тис. доларів США з процентною ставкою 18% річних, строком до 14 квітня 2023 року. Додатковою угодою від 23 жовтня 2008 року № 1 до кредитного договору збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом до 20 % річних. 15 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами по АДРЕСА_1. У зв'язку невиконанням умов кредитного договору року утворилася заборгованість.

Також позивач зазначав, що рішенням апеляційного суду Вінницької області від 26 липня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 15 квітня 2008 року станом на 22 грудня 2009 року в сумі 2 007 236 грн 36 коп. У задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання вказаного кредитного договору недійсним відмовлено. У задоволенні позовів ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів поруки та іпотеки відмовлено.

Заборгованість, стягнута за вказаним рішенням апеляційного суду Вінницької області від 26 липня 2010 року у повному обсязі не погашена і станом на 7 березня 2014 року загальна сума заборгованості за кредитним договором року становить 7 880 995 грн 88 коп. На письмові вимоги щодо належного виконання умов договору як позичальник, так і поручителі не реагують.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» просило звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки для погашення вказаної вище кредитної заборгованості, виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, без надання іншого жилого приміщення та визнати цих осіб такими, що втратили право проживання в ньому.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 4 серпня 2014 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 квітня 2008 року в розмірі 7 880 995 грн 88 коп. станом на 7 березня 2014 року звернуто стягнення на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» за іпотечним договором від 15 квітня 2008 року на предмет іпотеки - житловий будинок з прибудовами та господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з прилюдних торгів за початковою ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування указаним житловим будинком та виселено. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 27 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. При цьому також зазначив, що відсутні умови та підстави, передбачені «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», для його застосування, так як це житло не є постійним місцем проживання відповідачів.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», виходив із того, що звернення стягнення на майно відповідача, яке є предметом іпотеки, поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і щодо цього майна наявні умови, які перешкоджають примусовому зверненню стягнення на нього шляхом відчуження. Крім того, суд зазначив, що підполковник ОСОБА_4 перебуває на військовій службі, але не військовою посадовою особою, на яку поширюється дія Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Проте повністю погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 15 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 150 тис. доларів США зі сплатою 18 % річних, а 23 жовтня 2008 року між ними було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за умовами якої розмір процентної ставки було збільшено до 20 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором були укладені договори поруки: від 15 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_7, від 27 лютого 2009 року між банком та ОСОБА_8 і ОСОБА_4 15 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, згідно умов якого вона виступила як майновий поручитель ОСОБА_6 по кредитному договору та передала в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 з відповідними будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1.

У звязку з тим, що кредитні зобов'язання згідно з умовами договору належним чином не виконувались, рішенням апеляційного суду Вінницької області від 26 липня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 007 236 грн 36 коп. Зазначене рішення суду в повному обсязі також не виконано.

Згідно наданого позивачем розрахунку розмір заборгованість за кредитним договором станом на 7 березня 2014 року становить 7 880 995 грн 88 коп.

Крім того, апеляційний суд, на відміну від суду першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_4 зареєстрована та проживає в житловому будинку, який є предметом іпотеки, та використовує його для постійного проживання, а іншого житла у неї немає. На неї як на підполковника, яка перебуваає на військовій службі, не поширюється дія ст. 6 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вона не є суб'єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

При цьому суд апеляцйної інстанції не врахував наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на положення ст. 3 вказаного Закону України він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6 - 58 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) є обовязковою для судів.

Дійшовши висновку про те, що ОСОБА_4 зареєстрована та проживає в житловому будинку, який є предметом іпотеки, та використовує його для постійного проживання й іншого житла немає, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 61, 214, 316 ЦПК України не дав належної правової оцінки преюдиційному рішенню Вінницького міського суду від 15 жовтня 2013 року про те, що відповідачка з дитиною проживає в квартирі АДРЕСА_2.

Також суд апеляційної інстанції належним чином не мотивував свого висновку про те, що ОСОБА_4 не є військовою посадовою особою і не є суб'єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Відповідно до п. 32 Закону України «Про статут внутрішньої служби Збройних сил України» за своїми військовими званнями начальники є старші офіцери (зокрема підполковник) для прапорщиків, сержантів і старшин, рядових. Згідно з п. 29 указаного Закону за своїми службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців, тобто мають право давати накази та слідкувати за їх виконанням.

ОСОБА_4 є підполковником та перебуває на військовій службі у військовій частині А0201 та має у своєму підпорядкуванні військовослужбовців, щодо яких виконує організаційно-розпорядчі функції та несе відповідні обов'язки.

Проте суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не врахував, що ухваленням судового рішення відчуження майна не відбувається; дія Закону розповсюджуються на дані правовідносини на стадії виконавчого провадження та дійшов передчасного висновку про відмову в позові.

Прохання касаційної скарги про залишення рішення суду першої інстанції без змін не може бути задоволене, оскільки апеляційний суд не перевірив умови виконання кредитного договору, розмір заборгованості відповідно до умов договору та вимог закону, виконання раніше ухваленого рішення суду, яке може вплинути на розрахунок заборгованості.

За таких обставин, коли не встановлені фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 27 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик