Справа № 466/7351/12 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/783/1907/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Гриновця Б.М.

при секретарі: Щербай В.П.,

за участю: апелянта - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року у справі за позовом прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - відділ Держземагенства у м. Львові, Рясне-Руська сільська рада Яворівського району Львівської області про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, державного акту на право приватної власності на землю, витребування земельної ділянки та зобов'язання до вчинення дій,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2012 року прокурор Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання не чинним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки і зобов'язання до вчинення дій.(а.с.1-3)

В грудні 2014р. прокурором Шевченківського району м. Львова було уточнено позовні вимоги(а.с.177-178), згідно яких останній просив: визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 від 06.07.1999р.; визнати недійсним договір дарування від 31.07.2007р. зареєстрований у реєстрі №1679, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнати не чинним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 29.09.08р.; витребувати земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий № НОМЕР_1 у ОСОБА_2; зобов'язати ОСОБА_2 повернути спірну земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий № НОМЕР_1 у розпорядження Львівської міської ради.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що прокурорською перевіркою було встановлено, що заступник начальника відділу земельних ресурсів у Яворівському районі Львівської області Чех В.І., неналежно поставившись до виконання свої службових обов'язків, 14 березня 2007 року, за відсутності технічної документації до державного Акту на земельну ділянку, серії НОМЕР_3 від 06 липня 1996 року, та яка належить ОСОБА_3, склав та підписав довідку № 46 від 14 березня 2007 року "Про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки", довідку № 955 від 14 березня 2007 року "Про обмеження та обтяження на використання земельної ділянки", що у подальшому призвело до незаконного переоформлення права власності на вказану земельну ділянку, чим спричинив шкоду Львівській міській раді на суму 567950 грн. Крім того, відсутня будь-яка технічна документація, необхідна для видачі Державного акту про право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_3. Оскільки, спірна земельна ділянка відноситься до земель м. Львова, а відтак Рясне-Руська сільська рада Яворівського району не вправі була вирішувати питання про передачу такої у приватну власність.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року вищевказаний позов задоволено. Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 від 06.07.1999р.; визнано недійсним договір дарування від 31.07.2007р. зареєстрований у реєстрі №1679, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнано не чинним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 29.09.08р.; витребувано земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий № НОМЕР_1 у ОСОБА_2; зобов'язано ОСОБА_2 повернути спірну земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий № НОМЕР_1 у розпорядження Львівської міської ради.

Рішення суду оскаржив відповідача ОСОБА_2, просить рішення скасувати й ухвалити нове, яким у задоволенні вимог відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, прийнятим з порушенням норм процесуального права та без належного з'ясування обставин, які мають значення для справи. Так, зокрема апелянт посилається на те, що суд безпідставно прийшов до висновку, що ОСОБА_2 набув земельну ділянку без достатньої правової підстави, що державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 не видавався, оскільки, як зазначає апелянт, вказаний вище державний акт підписаний головою Рясне-Руської сільської ради, а підпис інженера-землевпорядника не може бути умовою, яка може свідчити про видачу чи невидачу акта. Крім того, апелянт посилається на те, що не може бути доказом висновок експерта щодо того, що відтиск круглої печатки на Державному акті виконаний не гербовими печатками Рясне-Руської сільської ради, оскільки, як вказує апелянт, акт був виданий ОСОБА_3 06 липня 1999 року, а документи, на яких були вільні зразки відтисків печаток сільської ради, брались за листопад, грудень 1994 р. та січень, квітень, травень 2001 р.. Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги того, що визнання недійсним державного акту залежить від доведеності незаконності розпорядження органу, на підставі якого він виданий. Крім того безпідставним є посилання на ст.1212 ЦК України, оскільки він отримав земельну ділянку у дар за договором дарування.

В судове засідання призначене на 25 червня 2015р. з'явився лише відповідач ОСОБА_2, інші особи, які беруть участь у справі не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 Цивільного процесуального кодексу (далі-ЦПК) України, розглянути справу у їх відсутності. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, прокурора та представника позивача на її заперечення, пояснення представника третьої особи Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року скасуванню з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає даним вимогам закону.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.215,216,230,330,387,388,1212 ЦК України виходив з того, що відповідачці ОСОБА_3 рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району №112 від 19 грудня 1994р. земельна ділянка не надавалась, а відтак державний акт на право приватної власності на ім'я ОСОБА_3 слід визнати недійсним. Оскільки, відповідач ОСОБА_2 набув права власності на спірне майно в особи, яка не мала права його відчужувати, тобто не у власника і не в особи, яка вправі була розпоряджатись спільним майном, а відтак спірне майно підлягає поверненню законним власникам і розпорядникам.

Проте, погодитись з такими висновками суду, колегія суддів не може з таких підстав.

Згідно з ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги процесуального закону судом не були дотримані.

У відповідності до ст.3 ЦПК України та ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В той же час, за змістом положень ст.15 ЦК України право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з роз'ясненнями п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Згідно з п.23 цієї Постанови Пленуму відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Матеріалами справи та судом встановлено, що на підставі рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 19 грудня 1994р. №112 ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га розташовану на території Рясне - Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.(а.с.214-215)

06 липня 1999р. на підставі вищезгаданого рішення ОСОБА_3 видано державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3.(а.с.216-217)

На підставі договору дарування від 31 липня 2007р., посвідченого приватним нотаріусом Яворівського нотаріального округу Смокорівським А.П. та зареєстрованого в реєстрі за №1679, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар земельну ділянку площею 0,10 га розташовану на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.(а.с.10-11)

29 вересня 2008р. ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2(а.с.4-5).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка належить Львівській міській раді та вибула із власності громади міста Львова без відома власника, а відтак спірне майно підлягає поверненню законному власнику і розпоряднику.

Однак, з таким висновком колегія суддів погодитися не може, оскільки, такий зроблено без з'ясування обставин справи, перевірки та належної оцінки доказів, дотримання процесуального обов'язку позивача довести обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Позивачем як і в суд першої інстанції, так і в суд апеляційної інстанції не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка площею 0,1000 га. на час оформлення її у власність ОСОБА_3 чи в подальшому - ОСОБА_2 відносилась до земель Львівської міської ради.

Судом не дано правової оцінки, що спірна земельна ділянка вибула із комунальної власності Рясне-Руської сільської ради на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 19.12.1994року, яке є чинним і ніким не оспорювалося.

Заявляючи позов про витребування земельної ділянки, прокурором не враховано того, що витребування майна застосовується у разі безспірності права власності ЛМР, що не відповідає обставинам справи.

Крім того, ухвалюючи рішення про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я ОСОБА_3; визнання не чинним державного акт на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_2 та витребування у останнього земельної ділянки, суд першої інстанції не звернув увагу на суб'єктний склад осіб, які були зазначені прокурором при подачі позову до суду.

Оскільки фактично спір стосується належності спірної земельної ділянки до власності громад Львівської міської ради чи Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, суду першої інстанції належало вирішити питання залучення, останньої як відповідача у справі, права якої беззаперечно порушуються оскаржуваним рішенням суду.

Вказана позиція суду підтверджується і роз'ясненнями Верховного Суду України, наданими у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Відповідно до положень ч.1 ст.33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Позивач в суді першої інстанції не скористався своїм правом щодо залучення до справи Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, а суд в порушення ч.4 ст.10 ЦПК України не попередив сторону позивача про наслідки вчинення або не вчинення таких процесуальних дій.

Суд апеляційної інстанції під час розгляду справи в апеляційному порядку позбавлений можливості вчинення процесуальних дій, передбачених ч.1 ст.33 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

При цьому, відповідно до ч.3 цієї статті порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

На підставі вищевказаного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а відтак слід ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову з вищенаведених підстав.

Керуючись 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ч.ч.1,3 ст.309, ч.2 ст. 314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - відділ Держземагенства у м. Львові, Рясне-Руська сільська рада Яворівського району Львівської області про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, державного акту на право приватної власності на землю, витребування земельної ділянки та зобов'язання до вчинення дій - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

Б.М.Гриновець