Провадження №22-ц/784/1334/15
Провадження №22-ц/784/1334/2015 Головуючий у першій інстанції Сухаревич З.М.
Категорія 41 Доповідач апеляційної інстанції Серебрякова Т.В.
Рішення

Іменем України

30 червня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Свіщук О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_5 рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 квітня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у громадському місці, а саме на ринку «Евіс», відповідач ОСОБА_5 в присутності свідків висловлювалась на її адресу нецензурною лайкою та образливими словами, чим принизила її честь і гідність як людини, що також завдало їй і моральних страждань.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила визнати відомості, що розповсюджені про неї ОСОБА_5, такими, що порочать її честь і гідність та зобов'язати відповідача публічно спростувати недостовірну інформацію у спосіб, викладений у позовній заяві, а також стягнути з неї 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 квітня 2015 року позов задоволено частково. Визнано поширені ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 відомості стосовно ОСОБА_4 такими, що принижують честь і гідність останньої. Стягнуто з відповідача на користь позивача 300 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірну оцінку зібраних доказів та недоведеність поширення нею про позивача негативної інформації, просила рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення місцевого суду ухвалено не у повній відповідності з виписаним.

Так, задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що образливі та принизливі висловлювання зі сторони ОСОБА_5 на адресу ОСОБА_4 є такими, що принижують її честь і гідність, оскільки остання довела факт поширення відповідачем інформації та порушення такою інформацією права на повагу до її гідності та честі, а також, що такими неправомірними діями відповідача їй були спричиненні душевні страждання, викликанні порушенням конституційного права на повагу до її гідності і честі.

Проте, з такими висновками суду повністю погодитися не можна з огляду на таке.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Свобода вираження свого погляду є «правом людини», визнаним у світі.

Статтею 10 вищевказаної Конвенції, передбачено право кожного на свободу вираження своїх поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від державних кордонів.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст.3,28 Конституції України).

Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь - якими засобами не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Положеннями ч.1 ст.297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

Як роз'яснено у п.п.15,18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право.

У справі зазначеної категорії, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до ч.2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

За правилами ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

За положеннями ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Під поширенням інформації слід розуміти, в тому числі, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб.

Негативною слід вважати інформацію, в який стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення інших дій (порушення принципів моралі, загальних правил співжиття тощо), яка, на думку позивача порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Разом з тим, якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами і доповненнями).

Право на компенсацію моральної шкоди - це можливість людини, котрій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загальносоціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обов'язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності; а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів по примусове забезпечення виконання зазначеного обов'язку.

Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності, а визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 на ринку «Евіс», в присутності продавців ринку висловлювала на адресу ОСОБА_4 образливі і нецензурні висловлювання у вигляді грубих і брутальних слів.

При цьому факт образливих висловлювань відповідача на адресу позивача знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Зокрема, дані обставини підтверджується свідченнями свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та матеріалами кримінального провадження №0006797.

Твердження ОСОБА_5 про те, що вона взагалі не ображала позивача та нецензурно в її адресу не висловлювалася, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, як того вимагають положення ст.ст.57-60 ЦПК України та спростовуються наявними доказами у справі.

Разом з тим, звертаючись із позовом до відповідача, засобом захисту порушеного особистого немайнового права ОСОБА_4 обрано шлях визнання образливих та принизливих висловлювань на її адресу, що мали місце ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що принижують її честь і гідність.

Дійсно, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачу.

Втім, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в цій частині позовних вимог, вищевказаних вимог закону та роз'яснень не врахував та не звернув увагу на необхідність розрізняти факти та оціночні судження, а також те, що наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень - неможливо, у зв'язку з чим помилково задовольнив позовні вимоги в частині визнання поширених ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 відомостей про ОСОБА_4 такими, що принижують честь і гідність останньої.

Отже, оскільки місцевий суд був іншої думки і задовольнив позов в частині визнання відомостей такими, що порочать честь і гідність, не перевіривши усіх обставин справи та в порушення вищевказаних норм матеріального права, то допущену ним помилку слід виправити рішенням апеляційної інстанції, відмовивши ОСОБА_4 у названій вимозі.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що відповідач своєю суб'єктивною думкою та оціночними судженнями у формі образи, які висловлював в присутності інших осіб, спричинив позивачу душевні страждання.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що відшкодування моральної шкоди, буде еквівалентним способом захисту порушеного особистого немайнового права позивача.

Що стосується визначеного місцевим судом розміру грошової компенсації моральної шкоди, то відповідно до ст.ст.23,280 ЦК України та роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції виходив із засад справедливості, добросовісності і розумності. Розмір грошового відшкодування є співмірним із заподіяною шкодою позивача. Підстав для зміни розміру грошового відшкодування моральної шкоди колегія суддів не вбачає.

Враховуючи викладене, рішення суду в частині визнання відомостей такими, що порочать честь і гідність підлягає скасуванню з ухваленням, відповідно до положень п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України в цій частині нового рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні її позовних вимог, а апеляційна скарга ОСОБА_5 відповідно підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 квітня 2015 року в частині визнання відомостей такими, що принижують честь і гідність - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання відомостей такими, що принижують честь і гідність - відмовити.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: