Справа № 161/6341/15-ц
Провадження № 2/161/2379/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2015 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Подзірова А.О., при секретарі Кубяк О.В., за участі представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту договору та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту договору та стягнення коштів. Мотивуючи свої вимоги тим, що 24 лютого 2015 року між ним та ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" укладений Договір фінансового лізингу № 002219 (далі - Договір). За умовами якого відповідач зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу їй у користування майно - Трактор «Чері 244» вартістю 150000 грн. Того ж дня, 24 лютого 2015 року він оплатив «за послуги згідно договору №002219» - 15000 грн. На наступний день після підписання договору він дізнався з інформації виробника, що запропонована модель та комплектація трактора його не влаштовує за своїми технічними характеристиками та витратами пального, крім того, з сайтів продавців, він дізнався про суттєве збільшення вартості предмету лізингу та звернувся до відповідача з заявою від 27.02.2015р. про розірвання договору з моменту отримання ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» цієї заяви та вимагав повернути усі отримані товариством від нього кошти в розмірі 15 000,00 грн. у день отримання цієї заяви. У відповідь на його заяву він отримав лист відповідача від 27.03.2015р. №400, у якому він визнав факт розірвання Договору з 12.03.2015р., однак сплачені ним кошти в розмірі 15 000,00 грн. відмовився повернути посилаючись на умови п. 12.11 Договору. Вважає, що п. 12.11 Договору є несправедливим відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та такий, що підлягає визнанню судом недійсним.

Просив визнати недійсним пункт 12.11 договору фінансового лізингу №002219 від 24.02.2015 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2, стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на його користь 15000,00 грн. в рахунок повернення коштів, сплачених за договором фінансового лізингу №002219 від 24.02.2015 року та сплачені судові витрати в розмірі 2 100 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги позивача підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити, крім того зазначив, що в порушення вимог ч.2 ст. 806, ст. 799 ЦК України договір фінансового лізингу №002219 від 24.02.2015р. не був посвідчений нотаріально, внаслідок чого він вважається недійсним/нікчемним на підставі ч.ч. 1, 2 ст.215, ч.1 ст.220 ЦК України.

В судове засідання представник відповідача не зявився, надав заперечення, відповідно до якого, він позовні вимоги позивача не визнав у повному обсязі, просив розгляд справи проводити у його відсутність.

Вислухавши пояснення представника позивача, врахувавши заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" укладений Договір фінансового лізингу № 002219 з додатками, які є невід'ємними частинами договору (далі - Договір) (а.с.3-11).

Відповідно до умов п. 1.1 Договору лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до п. 3.1. Договору предметом лізингу є Трактор «Чері 244», вартість предмету лізингу на момент укладання договору та розмір авансового платежу вказується в Додатку № 1 до даного Договору, який є його невід'ємною частиною.

Встановлено, що відповідно до п. 8.2.1 спірного договору перший лізинговий платіж складається із:

а. Комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі -«Комісія за організацію»), яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначена у Додатку № 1 до даного Договору;

б. Авансу ціни предмета лізингу, який розраховується, як авансовий платіж, який визначається у Додатку №1 до даного Договору;

в. Комісійної винагороди лізингодавцю за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір Комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений у Додатку № 1 до даного Договору.

Судом також встановлено, що згідно Додатку № 1 до Договору вартість предмету лізингу становить 150000 грн.; авансовий платіж - 75000 грн.; комісія за організацію - (10%) 15000 грн. (а.с. 9).

У Додатку № 2 до спірного договору зазначено вартість предмета лізингу - 150000 грн., авансовий платіж - 50%, сума лізингу - 75000 грн., викупна вартість 2250 грн., відсоткова ставка - 12,50%, комісія - 5% та щомісячний платіж 1884,17 грн., а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу, комісію за передачу предмета лізінгу в сумі 4500 грн. (а.с.10).

У Додатку № 3 до вказаного договору фінансового лізингу вказано марку предмету лізину Трактор Чері, модель - 244, кількість - 1 та ціна - 150000грн.(а.с.11).

Також судом встановлено, що 24 лютого 2015 року позивачем здійснено оплату комісії з призначенням платежу «оплата за послуги згідно договору 002219 від 24.02.2015 року» в розмірі 15000 гривень (1000грн. + 14000 грн.), що вбачається із квитанцій, з яких також вбачається, що ОСОБА_2 підтвердив правильність вказаних реквізитів (а.с.12).

Також 24 лютого 2015 року позивач подав до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» заяву, в якій зазначив, що прочитав і зрозумів умови Договору фінансового лізингу № 002219 від 24 лютого 2015 року в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера консультанта компанії (а.с.38).

27.02.2015 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» з заявою про розірвання договору з моменту отримання цієї заяви, оскільки він дізнався з сайтів продавців про істотне збільшення вартості Трактору Чері 244, крім того дізнався, що його не влаштовує Трактор Чері 244 за своїми технічними характеристиками та витратою пального, в звязку з чим, просив повернути отримані кошти товариством в розмірі 15 000,00 грн. у день отримання цієї заяви (а.с.13)

З відповіді ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» від 27.03.2015р. №400 на заяву позивача, вбачається, що відповідач визнав факт розірвання Договору з 12.03.2015р., однак сплачені кошти в розмірі 15 000,00 грн. відмовився повернути посилаючись на умови п. 12.11 Договору. Позивачу було розяснено, що він має змогу поновити дію Договору, а також змінити предмет Лізингу на будь який інший, звернувшись з відповідною заявою (а.с.17).

Позивач оскаржує в позові п. 12.11 Договору посилаючись на його несправедливість відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 12.11 Договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

На думку суду, оскаржуваний пункт 12.11 Договору не відповідає умовам несправедливості, передбаченим п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, вказаним пунктом Договору передбачено повернення суми авансових платежів за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання.

Крім того, на думку суду, в спірних правовідносинах положення Закону України "Про захист прав споживачів" повинні застосовуватися у системному зв'язку з нормами ЦК України та Законом України "Про фінансовий лізинг", який є спеціальним.

Право лізингоодержувача відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку передбачено ч.1 ст.7 та п.3 ч.1 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг". Зокрема, лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко визначено порядок, умови та наслідки розірвання цього договору лізингоодержувачами в односторонньому порядку. І воно може мати місце лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

Статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

За таких обставин, суд вважає, що комісія за організацію договору відноситься саме до інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до пояснень представника відповідача в запереченні такими є: надання консультації з менежером, прийняття заяви на отримання фінансового лізингу, оформлення договору, робота з клієнтом, організація та супровід договору на протязі його дії та ін.

Таким чином, посилання позивача на те, що умовами Договору передбачена сплата лізингоодержувачем комісійної винагороди за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору , яка складає 10% від вартості предмета договору, що не передбачено законом і не входить в перелік послуг, які підлягають оплаті відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг» - є безпідставним, а умова Договору про сплату комісійної винагороди за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору, не суперечить вимогам законодавства , не містить ознак несправедливості та не є підставою для визнання пункту правочину недійсним.

Крім того, посилання представника позивача, щодо недійсності/нікчемності договору, оскільки він нотаріально не посвідчений відповідно до ч.2 ст. 806, ст. 799 ЦК України, відповідно до якої договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, також не заслуговують на увагу, оскільки стаття ст. 799 ЦК України є складовою параграфа 5 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу, а тому він є передчасним до правовідносин, що виникають із договору лізингу, застосована бути не може, оскільки, незважаючи на схожість цих відносин, законодавством вони розділені, як такі, що мають окреме регулювання. Крім того, у цих правовідносинах є спеціальний закон - Закон України «Про фінансовий лізинг». Тобто, нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є обов'язковим.

За змістом статей 10, 60 ЦК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За викладених обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позову, оскільки зазначені позивачем умови Договору, які він вважає несправедливими, не мають таких ознак. Між сторонами укладено Договір з дотриманням всіх передбачених законодавством вимог, підстав для визнання пункту 12.11 Договору недійсним судом не встановлено, а тому і вимоги про стягнення з відповідача 15000 грн. в рахунок повернення коштів та судових витрат в сумі 2100 грн. також не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 5, 6, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 57, 58, 59, 60, 62, 64, 88, 195, 196, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 293, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту договору та стягнення коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 01.07.2015 року.

Суддя: