У х в а л а

іменем україни

5 серпня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,

суддів: Мартинюка В.І., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 9 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом. Зазначало, що 11 серпня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір № МKIWGA00000079, за умовами якого відповідач отримав споживчий кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 20000 доларів США, а також 1239,61 доларів США на сплату страхових платежів, на строк до 10 серпня 2010 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,1% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Посилаючись на те, що позичальник зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 4 грудня 2014 року складає 154490,60 доларів США, що становить еквівалент за курсом НБУ 2362161 грн 27 коп., просило задовольнити позов.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 9 квітня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності.

Шуліка А.В., яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 11 серпня 2006 року між ЗАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МKIWGA00000079, за умовами якого відповідач отримав споживчий кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 20000 доларів США, а також 1239,61 доларів США на сплату страхових платежів, на строк до 10 серпня 2010 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,1% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту.

Позичальник зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 4 грудня 2014 року складає 154490,60 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 2362161 грн 27 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ст. 264 ЦК України).

Вирішуючи питання про позовну давність суди виходили із того, що списання банком 16 грудня 2013 року грошових коштів в розмірі 3,36 доларів США із рахунку відповідача в рахунок погашення боргу за кредитним договором відповідно до визначених останнім умов не може свідчити про переривання строку позовної давності.

Відповідно до п. п. 2. 2. 5 п. 2. 2 кредитного договору позичальник доручає банку списувати кошти із всіх поточних рахунків у валюті кредиту або знімати кошти із цих рахунків у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів. Право банку на таке списання передбачене п. п. 2. 3. 5 п. 2. 3 кредитного договору.

Отже, за умовами договору позичальник уповноважив банк на вчинення дій від його імені, а тому такі створюють для нього права і обов'язки в т. ч. встановлені ч. 1 ст. 264 ЦК України, і є діями боржника по визнанню боргу та можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності.

З огляду на викладене, висновки судів про те, що дії банку по списанню коштів на погашення боргу позичальника за кредитним договором не можуть свідчити про переривання позовної давності помилкові.

Разом з тим, позовна давність може перериватись у випадку вчинення дій по визнанню боргу лише в разі, коли такі вчинені в межах позовної давності, тобто до її спливу.

З урахуванням того, що кредит надавався до 10 серпня 2010 року, суди дійшли обгрунтованого висновку, що перебіг позовної давності починається від цієї дати і спливає 10 серпня 2013 року.

Кошти на погашення заборгованості банком були списані 16 грудня 2013 року, тобто поза межами позовної давності, тому відсутні підстави вважати, що вона переривалась.

За таких обставин суди правильно відмовили у позові у зв'язку із спливом позовної давності.

При наведених обставинах та виходячи із зазначеної підстави відмови у позові помилкова вказівка у судових рішеннях на те, що договірне списання коштів не перериває позовної давності не може свідчити про незаконність цих рішень та тягти за собою їх скасування.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які можуть тягти за собою їх скасування, безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення судових рішень без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», відхилити.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 9 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Наумчук
Судді:В.І. Мартинюк Г.І. Мостова