БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/402/15-ц
Провадження № 2/497/204/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2015 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання - Суйчимезова Х.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, представника третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Болград цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Болградська міська рада Одеської області - про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

23.02.2015 року до суду звернулася позивач ОСОБА_1 з позовом, яким просила зобов'язати відповідача: не чинити їй перешкод в установці паркану між її земельною ділянкою і земельною ділянкою відповідача згідно певної межі, встановленої комісією Болградського міської ради 30 серпня 2010 року, зняти огорожу з колючого дроту, що знаходиться на її земельній ділянці, викорчувати і перемістити кущі винограду, а також дерева, що висаджені на його земельній ділянці, перемістити дворову вбиральню, що знаходиться частиною своєї площі на її, позивача, земельній ділянці, та зняти відеокамеру, що розташована на стіні будинку відповідача і веде зйомку її, позивача, подвір'я.

У судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, просила задовольнити їх в повному обсязі, стверджуючи, що вона є власником будинку №36 по вул.8го Березня в м.Болград Одеської області (колишня вул.Училищна,9), а відповідач є власником будинку №7а по вул.Училищна в м.Болград. Обидва будинки розташовані на одній й тій же самій земельній ділянці, проте, за документами вказано, що її, позивача, будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,05688га, а відповідача на земельній ділянці площею 433кв.м., між земельними ділянками відсутній паркан стіна будинку відповідача проходить по межі земельних ділянок, а відмостка розташована вже на її, позивача, території. Крім того, позивач стверджувала у судовому засіданні, що відповідач збудував дворову вбиральню частково на території її земельної ділянки, а також висадив дерева і кущі винограду уздовж межі земельних ділянок таким чином, що усі насадження розташовуються на її, позивача, земельній ділянці і заважають користуватися земельною ділянкою та присадибною територією. Також позивач, стверджуючи, що з відеокамери відповідача, розташованої на стіні його будинку, ведеться відеоспостереження за її, позивача, будинком і подвір'ям, що порушує її право на приватність, тому цю відеокамеру необхідно зобов'язати відповідача зняти.

Відповідач ОСОБА_2, надавши суду письмові заперечення на позов, підтримав свої доводи у судовому засіданні, просив залишити позов без задоволення в повному обсязі, та пояснив суду, що він є власником будинку №7-а по вул.Училищна в м.Болград, який розташований на земельній ділянці площею 433кв.м., яка йому була виділена для будівництва житлового будинку рішенням виконкому Болградської міської ради народних депутатів від 15.09.1982р. за №109. Будинок він збудував, але, у зв'язку з тим, що при зведенні житлового будинку на його земельній ділянці було виявлено дуже глибоку міну, він змушений був відступити від проекту за дозволом виконкому міської Ради та відповідних організацій, міну довелося розчищати, щоб добратися до її дна і звести фундамент, проте на даний час будинок дав тріщину і на місці міни просідає земля і під будинком і під його подвір'ям, тому встановлювати паркан по тій межі, що була визначена відразу після виділення земельних ділянок, неможливо потрібно змінювати конфігурацію земельних ділянок. Він, відповідач, в принципі не заперечує проти встановлення паркану, оскільки з його земельної ділянки з подвір'я почали пропадати речі, для чого і були ним встановлені колючий дріт і відеокамера, яка направлена на відмостку його будинку, а не у двір позивача, як вона стверджує, тим більше, ця відеокамера переважно не працює включається лише тоді, як його, відповідача і членів його родини немає вдома. Крім того Відповідач повідомив, що між ним і Позивачем існують неприязні стосунки після того, як його, Відповідача, мати, продала Позивачці її будинок №36 по вул.8-го Березня шляхом укладення договору дарування, а та заважає з того часу вивезти з будинку меблі. Крім того, оскільки будинок його, Відповідача, просідає і дає тріщини, він турбується за своє домоволодіння, а Позивачка, поливаючи свої рослини, ллє воду туди, де була міна на стіни його, Відповідача, будинку, тому й через це довелося стіни будинку обгородити колючим дротом.

Вислухавши сторони, дослідивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі за наступних підстав.

Судом встановлені наступні юридичні факти та відповідні ним правовідносини:

- згідно договору дарування частин житлового будинку, що був укладений 18.04.2007року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, позивачу на праві спільної часткової власності належать 5 / 8 частин домоволодіння, що розташоване на вул.8-го Березня,36 в м.Болград Одеської області (а.с.4);

- інші частини цього ж будинку 3 / 8 його частини належать ОСОБА_5, що підтвердили у судовому засіданні сторони;

- сторони також підтвердили, що адреса: вул.8-го Березня,36 в м.Болград Одеської області раніше була: вул.Училищна,9;

- відповідачу належить на праві власності домоволодіння, що розташоване на вул.Училищна,7-а в м.Болград Одеської області (а.с.12-13);

- зі слів відповідача, разом з ним зареєстрована і проживає у вказаному будинку його мати ОСОБА_6;

- сторони відмовилися у судовому засіданні притягнути до участі у справі в якості сторони або третіх осіб зацікавлених осіб - ОСОБА_6 та ОСОБА_5, пояснивши, що спір йде лише між ними двома Позивачем і Відповідачем, проте Відповідач в якості свідчень надав суду письмові пояснення своєї матері ОСОБА_6, колишньої власниці вищевказаного нерухомого майна Позивача, проти долучення яких до матеріалів справи заперечень суду не надійшло від учасників судового засідання;

- вказані житлові будинки розташовані на земельній ділянці, яка є власністю місцевої громади, перебуває у спільному користуванні позивачки і відповідача, згідно наданих суду матеріалів, ці земельні ділянки визначені лише за площею, яка не є точною в різних документах площа вказана різною; межі земельної ділянки чи геодезичні виміри, як і правовстановлюючі документи на право власності чи право користування на ці земельні ділянки за сторонами, - відсутні; також ніким не визначався порядок або схеми користування спірними земельними ділянками та їхні точні розміри, проекти відводу не виготовлялися;

- відповідно до рішення виконкому Болградської міської ради народних депутатів від 15.09.1982р. за №109, Відповідачу була виділена земельна ділянка площею 433кв.м для будівництва житлового будинку №7а по вул.Училищна в м.Болград, з відшкодуванням ним зелених насаджень згідно оціночного акту; на пояснення Відповідача він частково відновив пошкоджені будівництвом зелені насадження, а частково виплатив за них кошти, тому посилання Позивача на те, що він, Відповідач, незаконно висадив зелені насадження на території спільної земельної ділянки, є необґрунтованими відбулося лише відновлення зелених насаджень;

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що засвідчує право власності або право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Тож визначити точний порядок використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документу, що посвідчує право на неї (з державною реєстрацією такого права), неможливо.

Згідно розяснень вищого спеціалізованого суду України від 28.01.2013р., відповідно до висновків Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2012 року з приводу практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав вказано, що у Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей. Право користування власністю це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати: як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі ЦК), зокрема із правочинів.

Право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону (частина друга статті 13 Конституції України (254к/96-ВР). До таких об'єктів належать, зокрема, земельні ділянки. Згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України (254к/96-ВР), громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності), або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства.

Таким чином суд, встановивши, що у позивача та відповідача рівні права щодо спірної земельної ділянки, що перебуває в їхньому спільному користуванні, і межі якої, до речі, не визначені суду не надано позивачем плану відводу земельної ділянки, де б чітко вказувалися межі спірної ділянки відносно інших земельних ділянок, що є прибудинковою територію будинків, розташованих поряд, тому неможна чітко визначити, яка саме площа земельної ділянки на плані відводу відповідає площі на місцевості. Сторонам судом надавався час для визначення цієї відповідності та добровільного визначення межі між їхніми частинами земельної ділянки та місця, де б вони бажали встановити паркан, оскільки жодна зі сторін не заперечувала необхідності встановлювання паркану, проте позивачем, як зацікавленою стороною у спорі, не було надано суду відповідних доказів на вирішення вищезазначених питань, тому суд вважає вимоги позивача недоведеними.

Проте, оскільки станом на теперішній час і позивач і відповідач мають рівне право користування спірною земельною ділянкою, та, враховуючи, що позивач придбав у власність частину будинку №36 по вул.8-го Березня в м.Болград, вона набула право на користування земельною ділянкою пізніше, ніж відповідач, тобто, - до придбання нею нерухомості на земельній ділянці існував свій певний порядок користування з врахуванням особливостей цієї прибудинкової території і розташування на ній господарських будівель, будівництва відповідачем житлового будинку, тощо, тому на даний момент, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про встановлення між спірними земельними ділянками межі та усунення перешкод у користуванні невизначеними та не виділеними у встановленому Законом порядку вищевказаними спірними земельними ділянками - задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Відповідно до загальних засад цивільного законодавства під правомочністю користування розуміється можливість вилучення корисних властивостей речі для задоволення потреб власника чи інших осіб. Прикладом є право користування чужим майном (сервітут), право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій).

Оскільки право позивача на користування і обслуговування земельною ділянкою біля її частини будинку межує з правом відповідача на користування і обслуговування земельною ділянкою, розташованою біля його житлового будинку, судом пропонувалося сторонам встановити сервітут на користування спірними частинами земельної ділянки, для чого оголошувалася перерва, розяснювалося право сторін на мирне врегулювання цього питання, яке залежить лише твід їхньої волі, проте сторони не дійшли згоди з цього питання.

Ст.2 ЗК України визначено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Ст.ст.38,39,40 цього ж Кодексу, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування; Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм; Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Статтею 42 ЗК України визначено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

Згідно ст.ст.84,86,92 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності, Земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність), або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб'єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади. Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

Статтею 100 ЗК України передбачено, що власник або землекористувач вправі вимагати встановлення сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки, якщо задовольнити інтереси сервітуарія в інший спосіб неможливо. Такий спосіб встановлення характерний для ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо. Єдиною умовою встановлення сервітуту в такий спосіб є те, що позивач має довести у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів від використання свого майна неможливе без встановлення обтяження чужого. Про встановлення будь-яких сервітутів Позивач не заявляв вимоги.

Обов'язки землекористувачів визначені у ст.96 ЗК України: а) забезпечувати використання землі за цільовим призначенням; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ)підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем. Законом можуть бути встановлені інші обов'язки землекористувачів.

Крім того, відповідно до ст.103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). 2. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). 3. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). А ст.106 цього ж кодексу визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Таким чином, враховуючи, що сторонами не визначені межі розташування спірних земельних ділянок, не визначені способи користування ними та порядку користування ними, суд не може задовольнити позовні вимоги достатньою мірою з метою захисту прав позивача, оскільки його права невідємно торкаються прав відповідачів.

Отже, суд, в процесі розгляду справи, дійшов висновку, що позивачем не було доведено належним чином своєї правової позиції на підтвердження вимоги про усунення перешкод у користуванні нею земельною ділянкою у загальному дворі прибудинкової території будинків №36 по вул.8-го Березня (Училищна,9) та №7-а по вул.Училищна в м.Болград, та не було надано документальних доказів у відповідності до ст.ст.4-3, 10-11, 57-66 ЦПК України, які б підтвердили її позицію в цій частині, а надані докази не є такими, що в розумінні вищезазначених статей підтверджують обставини, на які вона посилається.

Так, сторонам було розяснено їхнє право встановлювати самим межу і порядок користування земельними ділянками, що були їм виділені місцевою владою, а також, що право позивача на користування своєю нерухомістю приватною власністю частиною її будинку №36 по вул.8-го Березня є нерухомим, і у судовому засіданні встановлено, що Позивачу ніяким чином ніхто в цьому не перешкоджає, враховуючи посилання сторін на існуючу між ними особисту конфліктну ситуацію, що склалася з-за меблів після переоформлення шляхом дарування на Позивача її нерухомого майна частини житлового будинку №36 по вул.8го Березня в м.Болград, оскільки сторони погодилися на перерву у судовому засіданні для владнання мировою угодою предмету позову в частині визначення межі між їхніми домогосподарствами та встановлення паркану.

Також суду не надано Позивачем доказів щодо перешкод в оформленні нею відводу земельної ділянки з 30.05.2011року з дня надання їй відповідного дозволу органом місцевої влади на виготовлення акту на земельну ділянку, а також оформлення нею будь-яким чином права власності чи користування виділеною їй земельною ділянкою, встановлювати межі та порядок користування земельною ділянкою, оскільки відповідач погодився, що межі ділянок встановити є необхідністю; а також не надано Позивачем доказів щодо наявності перешкод з боку відповідача у користуванні нею загальною площею прибудинкової території, брати участь в її благоустрої та прибиранні, пересуватися по ній для відвідування своїх господарських будівель, з врахуванням вимог додержання добросусідства (ст.103 ЗК України).

Також Позивачем не доведений факт того, щовідеокамера, яка розташована на стіні будинку відповідача, веде зйомку її, позивача, подвір'я, тому, за наявності заперечень цього факту з боку відповідача, суд не може задовольнити цю вимогу позову, як не доведену. Що ж до колючого дроту, то визначити, на чиїй території він встановлений, не представляється можливим, оскільки Відповідач стверджує, що цей дріт встановлений безпосередньо біля його будинку, перешкоджає вільному доступу до його домоволодіння і захищає його майно від розкрадання.

Керуючись ст.ст.2-5,12,38,39,42,103,107,120-123,152,158,160,183,184, 198, 211, 212, ЗК України, ст.ст.1-9, 11-16, 19, 20, 327,401,402,415 ЦК України, ст.ст.1-11,32,57-60,131, 212-215, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Болградська міська рада Одеської області, - про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, - залишити без задоволення в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Болградський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя А.В.Кравцова