Оболонський районний суд міста Києва
Справа № 2-2394/2011
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2011 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Маринченко М.М.,

при секретарі Князік І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 17 листопада 2006 року передала відповідачу за договором позики 30000 грн., що на дату надання позики по курсу НБУ становило 6000 дол. США. Відповідач в свою чергу зобов'язався повернути вказану суму до 01 січня 2007 року включно.

Відповідач свої зобов'язання по поверненню позики не виконав, в зв'язку з чим позивачка просить стягнути з нього 30000 грн. основного боргу та 44990,40 коп. інфляційного збільшення суми боргу за період з листопада 2006 року по червень 2009 року.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Позивачка додатково пояснила, що відповідач, з яким вони на той час перебували в зареєстрованому шлюбі, але фактично припинили шлюбні стосунки та ведення спільного господарства, просив позичити йому 6000 дол. США для придбання автомобіля в кредит. З цією метою він 17 листопада 2006 року написав їй розписку про те, що зобов'язується на протязі місяця повернути їй 6000 дол. США, які вона йому позичила на придбання автомобіля в кредит. Оскільки вона побоювалася, що відповідач не поверне їй суму позики, вони звернулися до нотаріуса і уклали нотаріально посвідчений договір позики і саме при підписанні договору позики відповідачу було передано 6000 дол. США (еквівалент 30000 грн.).

Також позивачка подала до суду новий розрахунок інфляційного збільшення суми боргу за період з грудня 2006 року по червень 2009 року, яке за її підрахунками становить 46267 грн. При цьому позивачка зазначила, що позовні вимоги залишає незмінними і просить стягнути з відповідача на її користь 30000 грн. основного боргу за договором позики та 44990,40 коп. інфляційного збільшення суми боргу.

Відповідач в судовому засіданні, яке відбулося 17 травня 2011 року, факт підписання договору позики не заперечував, проте вказав, що коштів за ним не отримував. Зазначив, що підписання договору позики відбувалося у той час, коли сторони перебували у шлюбі. Враховуючи потребу родини у автомобілі, сторони дійшли згоди щодо його придбання у кредит. Діями, пов'язаними з придбанням автомобіля, займався відповідач, погоджуючи їх з позивачкою. Оскільки придбання автомобіля у кредит без згоди дружини, позивачки по справі, є неможливим, то відповідач запропонував їй нотаріально засвідчити згоду на це. Проте, як зазначає відповідач, позивачка почала висувати незрозумілі та безпідставні вимоги, та повідомила, що згоди на придбання автомобіля не дасть, якщо відповідач не надасть розписки про позику у неї 6000 дол. США. Відповідач, в свою чергу, будучи впевненим у тому, що ця позика носить формальний характер та не передбачає негативних для нього наслідків, оскільки сторони перебували у шлюбі, погодився на укладення договору позики. Враховуючи викладене просив у задоволенні позову відмовити.

Після оголошення перерви в судовому засіданні для надання позивачкою оригіналу договору позики, відповідач в наступне судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання про перенесення судового засідання у зв'язку з погіршенням його стану здоров'я та лікуванням, а також подав документи на підтвердження своїх заперечень проти позову. Суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який будь-яких доказів на підтвердження свого захворювання не надав, та з врахуванням того, що відповідачем висловлювалися в судовому засіданні заперечення проти позову та подавалися докази на їх підтвердження.

Суд, заслухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 17 листопада 2006 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем А.С. Відповідно до умов цього договору позикодавець передала у позику позичальнику 30000 грн., що станом на дату укладення договору було еквівалентно 6000 дол. США. (оригінал договору позики а.с. 131).

Як вбачається зі змісту п.2 договору позики, 30000 грн. було передано позичальнику при підписанні цього договору. Факт підписання договору позики відповідачем не оспорюється.

Як вбачається зі змісту п.3 договору позики, позичальник зобов'язався повернути позику у строк до 01 січня 2007 року включно.

В матеріалах справи міститься також оригінал розписки від 17 листопада 2006 року (а.с. 132), відповідно до якої ОСОБА_4 зобов'язується на протязі місяця повернути ОСОБА_1 6000 у.о., які вона йому позичила на придбання автомобіля в кредит. Проте, сторони не заперечували ту обставину, що грошові кошти за вказаною розпискою відповідачу не передавались.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 30000 грн. суми боргу за нотаріально посвідченим договором позики.

При цьому, посилання відповідача на те, що грошей за цим договором він не отримував, не підтверджені жодними доказами та повністю спростовуються самим договором позики, який недійсним в судовому порядку не визнавався.

Посилання відповідача на те, що вказаний договір він вимушений був підписати під психологічним тиском дружини для отримання її згоди на придбання автомобіля в кредит саме для потреб сім'ї також не знайшли свого підтвердження. Зокрема, з свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 129) вбачається, що актовий запис про розірвання шлюбу між сторонами зроблено 11 липня 2007 року. Проте з рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2007 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу вбачається, що ОСОБА_2, заявляючи вказані позовні вимоги, посилався на те, що він та ОСОБА_1 з жовтня 2006 року повністю припинили шлюбно-сімейні відносини та не ведуть спільного господарства. Вказана обставина встановлена і судом при ухваленні рішення про розірвання шлюбу. Будь-яких доказів, що договір позики вчинено відповідачем проти його волі під впливом психічного тиску з боку позивача, відповідачем також не надано.

Разом з тим, позовні вимоги про стягнення з відповідача 44990,40 коп. інфляційного збільшення боргу за період з листопада 2006 року по червень 2009 року підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 16440 грн. з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачка просить стягнути інфляційне збільшення суми боргу за період з грудня 2006 року по червень 2009 року. Проте, відповідно до умов договору відповідач зобов'язався повернути отриману позику до 01 січня 2007 року включно. Таким чином, час прострочення повинен рахуватися з 02 січня 2007 року, а не з часу на який посилається позивачка.

Судом, на підставі відомостей Головного управління статистики у м.Києві, було встановлено, що сукупний індекс інфляції за період з січня 2007 року по червень 2009 року (в межах позовних вимог) становить 154,8%. Таким чином, для розрахунку суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за вказаний період необхідно помножити між собою суму боргу (30000 грн.) та сукупний індекс інфляції 154,8%, що буде дорівнювати 46440 грн., з яких 30000 грн. це сума боргу, а 16440 грн. інфляційне збільшення суми боргу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

З огляду на наведене суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати, пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме 464,40 грн. державного мита та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 10,15, 60, 88, 169, 212-215, 218 ЦПК України, на підставі ст.ст. 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 30000 (тридцять тисяч) грн. боргу за договором позики від 17 листопада 2006 року, 16440 (шістнадцять тисяч чотириста сорок) грн. інфляційного збільшення суми боргу, а всього 46440 (сорок шість тисяч чотириста сорок) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені судові витрати у розмірі 584 грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подана. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.М. Маринченко