Справа № 297/403/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів - Власова С.О.,Фазикош Г.В.,

при секретарі: Рогач О.Я.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 14 липня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні працівника, компенсації у розмірі середньої заробітної плати за весь час затримки по день фактичного розрахунку та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

13 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до приватного підприємця (ФОП) ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні, компенсації за весь час затримки по день фактичного розрахунку та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 23 січня 2014 року по 12 грудня 2014 року, на підставі безстрокового трудового договору позивачка ОСОБА_2 працювала продавцем у приватного підприємця ОСОБА_1 та була звільнена за згодою сторін. Її заробітна плата за вищевказаним договором становила мінімальну заробітну плату встановлену на 2014 рік, тобто 1 218, 00 грн.. За весь період роботи роботодавець заробітну плату їй не виплачувала, а тому утворилася заборгованість по виплаті заробітної плати за період із 23 січня 2014 року по 12 грудня 2014 року в загальній сумі 13 057, 60 грн. На неодноразові звернення щодо виплати заробітної плати, позивачці було відмовлено, у зв'язку з чим вона звільнилася із роботи за згодою сторін. Крім того, щорічну відпустку вона не використала, а тому вважає, що роботодавець повинна їй сплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 1 276, 00 грн. Також, при звільненні ОСОБА_2 роботодавцем розрахунок з нею проведений не був, а тому вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто з 12 грудня 2014 року (з дня звільнення) по 13 лютого 2015 року (до дня звернення з позовом до суду) в сумі 2 436, 00 грн.. Крім того, у зв'язку з невиплатою заробітної плати їй спричинено моральну шкоду, яка полягає у душевних хвилюваннях та стражданнях. Невиплата заробітної плати позбавила її можливості нормально забезпечувати себе та членів своєї родини необхідними для існування й життєдіяльності речами, обмежувати себе у витратах на продукти харчування і придбання інших необхідних речей. Зазначені обставини змушують її постійно нервувати, переживати, що призводить до моральних страждань, у зв'язку з чим погіршується стан здоров'я, а тому моральну шкоду вона оцінює в 5 000 грн..

Посилаючись на вказані обставини, просила суд стягнути з відповідача в її користь невиплачену заробітну плату в сумі 13 057, 60 грн., невиплачену при звільненні компенсацію за невикористану щорічну оплачувану відпустку в розмірі 1 276, 00 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 2 436, 00 грн. та 5 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Берегівського районного суду від 14 липня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з приватного підприємця ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату в сумі 13 057 (тринадцять тисяч п'ятдесят сім) грн., 60 коп., невиплачену при звільненні компенсацію за невикористану щорічну оплачувану відпустку розмірі 1 276 (одна тисяча двісті сімдесят шість), 00 грн., середній заробіток за весь час затримки в сумі 2 436 (дві тисячі чотириста тридцять шість), 00 грн. та 1 000 (одну тисячу) грн. моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ФОП ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм матеріального права та неповного встановлення обставин справи, просила скасувати оскаржуване нею рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, стягнувши з позивача судові витрати.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у прийнятті доказів по справі (копій квитанцій та звітів) на підтвердження факту оплати відповідачем усіх податків при виплаті заробітної плати та не взяв до уваги покази свідка. Крім того, вважає, що покладення на відповідача сплати всіх судових витрат є протиправним.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу відхилити як безпідставну та залишити без змін законне рішення суду першої інстанції. Зазначала, що апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що заробітну плату їй було виплачено. Такі докази відповідач-апелянт надати не може, оскільки такі не існують взагалі. Судом першої інстанції вірно не взято до уваги доводи відповідача про те, що заробітна плата нараховувалася і з неї сплачувалися податки, оскільки таке нарахування не є доказом того, що вона була виплачена працівнику.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 з 23 січня 2014 року по 12 грудня 2014 року, і була звільнена за згодою сторін, що вбачається із копії трудового договору між працівником та фізичною особою (а.с. 4), та згідно якого ФОП ОСОБА_1 зобов'язалася виплачувати заробітну плату працівнику щомісяця у розмірі мінімальної заробітної плати - 1218 грн..

Крім того, пунктом 6 зазначеного вище трудового договору передбачено надання працівникові щорічної оплачуваємої відпустки тривалістю 24 календарних дня. Протягом року позивачка щорічну відпуску не використала, а тому пропрацьований період надає їй право на 22 календарних дня відпустки, тобто на компенсацію при звільненні в розмірі 1276,00 грн..

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається із матеріалів справи та знайшло своє підтвердження в судових засіданнях судів першої й апеляційної інстанції, на час звільнення позивачки ОСОБА_2 відповідачка ФОП ОСОБА_1 не виплатила їй заборгованість по заробітній платі за весь період роботи з 23 січня 2015 року по 12 грудня 2014 року в сумі 13 057, 60 грн. та компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 1 276, 00 грн..

Надані позивачкою розрахунки заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку сумнівів не викликають та відповідачкою не оспорюються й нічим спростовані .

Встановлено, що на момент подачі позову до суду розрахунок з ОСОБА_2 не проведено, тобто вимога позивачки щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме : із дня звільнення - 12 грудня 2014 року до 13 лютого 2015 року - день подання даного позову до суду, за два повних місяця в сумі 2436,00 грн., відповідає нормам діючого законодавства, а саме положенню ст. 117 КЗпП України.

Отже, суд першої інстанції, відповідно до положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України та роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", дійшов вірного висновку, що з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути невиплачену заробітну плату в сумі 13057,60 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1276,00 грн. та середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 12 грудня 2014 року до 13 лютого 2015 року в сумі 2436,00 грн. та ухвалив рішення про задоволення позовних вимог в цій частині в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується і з розміром моральної шкоди в сумі 1000 грн., яка визначена судом першої інстанції з врахуванням ступіню психологічних страждань позивачки, конкретних обставини справи, виходячи із засад справедливості та розумності у відповідності до положень ст. 237-1 КЗпП України.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суду першої інстанції слід було взяти до уваги докази того, що заробітна плата нараховувалася і з неї сплачувалися необхідні податки не заслуговує на увагу, оскільки жодного належного і допустимого щодо виплати заробітної плати позивачці ОСОБА_2 за весь період робота та на підтвердження проведення повного розрахунку при звільненні відповідачкою-апелянткою не надано ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції. Нарахування заробітної плати та сплата необхідних податків не можуть слугувати доказом виплати заробітної прати працівнику, такими доказами можуть бути тільки відомості виплати заробітної плати, видаткові касові ордери, або докази перерахування коштів на зарплатну банківську картку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог не спростовують та не дають підстав вважати, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

На підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід відхилити як необгрунтовану і залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, - відхилити.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 14 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді