Справа № 128/463/15-ц Провадження № 22-ц/772/1458/2015Головуючий в суді першої інстанції Карпінська Ю. Ф.
Категорія 39 Доповідач Іванюк М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі : головуючого - судді Іванюка М.В, суддів ПанасюкаО.С. та РибчинськогоВ.П, з участю секретаря Топольської В.О, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького районного суду від 31 березня 2015р. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, --

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2015р. ОСОБА_3. звернувся в суд з даним позовом. Зазначив, що 12.06.1997р. його батько ОСОБА_5 склав заповіт стосовно усього належного йому майна на користь свого онука - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є сином позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5. помер.

Відкрилася спадщина. Спадковим майном є будинок АДРЕСА_1, який належав спадкодавцю по праву власності.

Також у позові зазначено, що спадкоємець за заповітом ОСОБА_4. спадщину не прийняв. На момент її відкриття він був неповнолітнім і тому не міг самостійно без згоди свого батька подати у встановлений законом строк заяву про відмову від прийняття спадщини.

У зв'язку з цим ОСОБА_3, вважаючи, що спадщину прийняв саме він, просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним як за спадкоємцем першої черги за законом право власності на вказаний будинок.

Рішенням Вінницького районного суду від 31 березня 2015р. у задоволенні позову було відмовлено.

ОСОБА_3. у своїй апеляційній скарзі просить дане рішення скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити. Вважає, що відмовляючи йому у задоволенні заявлених вимог, суд першої інстанції не з'ясував обставини, які мають значення для справи, порушив норми процесуального права і невірно застосував норми матеріального права.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3. та адвокат КовальТ.Д. підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

ОСОБА_4. вважає, що апеляційна скарга його батька ОСОБА_3. підлягає задоволенню. Наполягає на тому, що він не прийняв спадщину і не бажав її приймати. На момент відкриття спадщини він знав про існування заповіту, однак не мав ніякого наміру приймати спадщину. Для її прийняття він не вчиняв ніяких дій. Вважає, що будинок має належати його батькові.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню. Оскаржуване рішення має бути скасоване з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог з таких підстав :

Відмовляючи ОСОБА_3. у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_4. як спадкоємець за заповітом, має вважатися таким, що прийняв спадщину, оскільки на момент її відкриття він був неповнолітнім, проживав і був зареєстрований в належному спадкодавцю будинку.

Однак з огляду на обставини даної справи колегія суддів з зазначеним висновком суду першої інстанції погодитись не може з таких підстав :

Відповідно до ст.548 ЦК УРСР, чинного на момент відкритя спадщини, спадкоємець для придбання спадщини повинен був її прийняти. Сам факт реєстрації і проживання відповідача разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини не був достатньою умовою для того, щоб вважати, що він прийняв спадщину незалежно від його волі. Адже згідно ст.549 цього ж кодексу він мав би фактично вступити в управління або володіння спадковим майном, або подати державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття. Нічого цього у справі не встановлено. При цьому слід взяти до уваги, що згідно ст.13 ЦК УРСР в редакції 1963р. обсяг існуючої у нього на той час дієздатності (на момент відкриття спадщини він досяг сімнадцятирічного віку) дозволяв йому укладати відповідні угоди за згодою своїх батьків. У справі не встановлено, що він проявив певне волевиявлення на прийняття спадщини і що всупереч його волевиявленню батьки йому чинили якісь перешкоди. Відповідна заява про прийняття ним спадщини ні від нього, ні від його батьків, які діяли б в його інтересах, до нотаріальної контори не надходила, що вбачається з письмового роз'яснення державного нотаріуса Вінницької районної нотаріальної контори ГречкоЖ.Б. від 28.01.2015р. №182 / 02-17 (а.с.18). Заява про прийняття спадщини надійшла лише особисто від позивача ОСОБА_3, що мало місце в листопаді 2001р. Також не встановлено, що відповідач відповідно до положень ст.550 зазначеного ЦК УРСР звертався б в суд з заявою про продовження строку для прийняття спадщини після ІНФОРМАЦІЯ_3, тобто вже після досягнення ним 18-річного віку. Навпаки, відповідач наполягає на тому, що не бажав і не бажає приймати спадщину, оскільки вважає, що це зробив його батько. Тому на думку колегії суддів, така позиція ОСОБА_4. відповідає його внутрішній волі і відповідала його дійсному волевиявленню на момент відкриття спадщини, що не суперечило положенням ст.ст.11,13 чинного на той час ЦК України. У зв'язку з цим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що згідно ст.553ч.2 ЦК УРСР відповідач може вважатися особою, яка відмовилася від прийняття спадщини.

Тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що згідно з чинним на той час законодавством ОСОБА_3. не вважався таким, що прийняв спадщину автоматично, як це визначено у чинній на теперішній час ч.4 ст.1268 ЦК України.

За таких обставин згідно положень ст.ст.524,553ч.2,549ч.3 ЦК УРСР в редакції 1963р. в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за заповітом право на спадщину на загальних підставах має спадкоємець першої черги за законом, який своєчасно подав заяву про прийняття спадщини - ОСОБА_3.

Зазначені обставини суд першої інстанції у повній мірі не врахував, у зв'язку з чим дійшов до помилкового висновку.

Згідно ст.309 ЦПК України це є підставою для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення у справі нового рішення про задоволення позовних вимог.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.209, 218, 303, 304, 307ч.1 п.2, 309, 313, 314, 315, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, --

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького районного суду від 31 березня 2015р. у даній справі скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 Вінницької області, що згідно свідоцтва на право особистої власності №28 від 28 жовтня 1983р, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради народних депутатів №87 від 23 вересня 1983р, належав ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :