Справа № 161/4002/15-ц Провадження № 22-ц/773/835/15 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Категорія: 48 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Свистун О.В.,

суддів - Грушицького А.І., Федонюк С.Ю.,

при секретарі - Перебойчуку Р.В.,

з участю: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 15 квітня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася в суд до ОСОБА_4 із позовом про поділ майна подружжя покликаючись на те, що 27.07.2008 року вони уклали шлюб. В червні 2010 року за спільні кошти придбали автомобіль ВАЗ 21093, 2003 року випуску. У вересні ОСОБА_4 продав даний автомобіль та купив автомобіль ВМW 525, 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який 21.09.2011 року зареєстрований на його ім'я відповідно до вимог закону.

Спільних дітей не мали і 13.03.2014 року шлюб між ними розірвано. Під час розірвання шлюбу їй стало відомо, що відповідач продав даний транспортний засіб без її згоди та відома. А тому вважає, що даний автомобіль набутий за спільні кошти, під час шлюбу, а тому є власністю подружжя та підлягає поділу між ними. Просить стягнути з відповідача ? частину вартості транспортного засобу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 15 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4. про поділ майна подружжя відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове про задоволення позову. Покликається на те, що судом були порушені норми матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені в ній. Просили апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечила. Просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони з 27.07.2008 року по 13.03.2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 6). 21 вересня 2011 року відповідач ОСОБА_4 зареєстрував в органах УДАІ УМВС України у Волинській області право власності на автомобіль ВМW 525, 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 7, 28).

12.07.2013 року ОСОБА_4, будучи власником даного транспортного засобу, уповноважив ОСОБА_5 або ОСОБА_6 зняти з обліку в органах ДАІ (отримати транзитні номера), продати, здати в оренду автомобіль марки «BMW 525, легковий седан, 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2 (а.с. 29).

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 13.02.2015 року серії НОМЕР_3, власником автомобіля марки «BMW 525», легковий седан, 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, являється ОСОБА_5 (а.с. 37).

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позову виходив із того, що відповідач продав спірний автомобіль ОСОБА_5, оскільки видав останньому довіреність з правом зняти з обліку в органах ДАІ (отримати транзитні номера), продати, здати в оренду та що спірний автомобіль, придбаний сторонами під час шлюбу та належав сторонам на праві спільної сумісної власності, був реалізований відповідачем за час перебування у шлюбі з позивачем, в інтересах сім'ї.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У силу вимог ст. ст. 69, 70, 71 цього Кодексу дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини і чоловіка є рівними.

Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Із встановлених в судовому засіданні обставин справи вбачається, що на спірний автомобіль 12.07.2013 року відповідач надав довіреність ОСОБА_5 або ОСОБА_6, а не уклав договір купівлі-продажу даного автомобіля.

Згідно з ч.1 ст.244 ЦК України за довіреністю здійснюється представництво, яке ґрунтується на договорі, тобто, це означає, що довіреність існує в рамках відносин представництва, а представництвом згідно ч.1 ст. 237 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Для інших осіб односторонній правочин може створювати обов'язки лише у випадках, встановлених законом або за домовленістю з цими особами.

З матеріалів справи слідує, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 13.02.2015 року серії НОМЕР_3, ОСОБА_5 є власником автомобіля марки «BMW 525», легковий седан, 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2.

Отже, зміна власника на спірний автомобіль відбулась після розірвання шлюбу між сторонами по справі лише 13 лютого 2015 року.

Таким чином, на час розірвання шлюбу спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу.

Як вбачається зі змісту п. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою.

Відповідно до п. 1 п. 2 ст. 364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації його частки.

Із довідки ПАТ «Волинь Авто» від 16.12.2014 року вбачається, що вартість автомобіля BMW 525і, з робочим об'ємом двигуна V=2494 см.куб. «В», тип кузова - седан (С), 1993 року випуску становить 92856,00 грн. (а.с. 8). Відповідач вказану вартість автомобіля не спростував.

Отже, слід стягнути з відповідача в користь позивачки суму в розмірі 46428,00 грн. компенсації вартості автомобіля марки «BMW 525», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів вважає, що доводи відповідача, що автомобіль було продано під час спільного проживання із позивачем до розірвання шлюбу та використано кошти в інтересах сім'ї не підтверджені будь-якими належними доказами та суперечать нормам матеріального права.

Також до задоволення підлягає вимога позивача про стягнення з відповідача в її користь в порядку ст. 88 ЦПК України понесені нею витрати по сплаті судового збору в розмірі - 696,42 грн.

Враховуючи встановлені обставини колегія суддів приходить до висновку, що із-за порушення норм матеріального права, не відповідності висновків суду встановленим обставинам справи рішення суду першої інстанції в силу ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 218, 219, 10, 60, 88 ЦПК України, на підставі ст. ст. 60, 69, 70,71 СК України, ст.ст. 202, 244, 364 ЦК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 15 квітня 2015 року в даній справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки у спільному майні у розмірі 46428,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 - 696,42 грн. понесених витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: