У Х В А Л А

іменем україни

01 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Дем'яносова М.В., Кафідової О.В.,

Леванчука А.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 11 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 15 грудня 2005 року позичив ОСОБА_4 3 450 доларів США на строк до 16 березня 2006 року, про що останній написав розписку. Посилаючись на те, що грошові кошти у визначений строк він не повернув, позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив стягнути з відповідача основну заборгованість у розмірі 3 450 доларів США, 3 % річних у розмірі 857,20 доларів США та проценти за користування позикою у розмірі 2 595,09 доларів США.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 липня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 листопада 2014 року рішення районного суду скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 102 149 грн. 60 коп. та судові витрати у розмірі 1 441 грн. 51 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач виконав свої зобов'язання з повернення позики в повному обсязі.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 грошові кошти за двома договорами позики, один з яких виконано, проте за спірним договором (розпискою) гроші не повернуті, що є підставою для стягнення з останнього, крім основної суми заборгованості, також процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України та 3 % річних.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 15 грудня 2005 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 3 450 доларів США на строк до 16 березня 2006 року, про що останній написав розписку.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що грошові кошти у визначений строк відповідач не повернув, що є підставою для стягнення з нього заборгованості, 3 % річних та процентів за користування грошовими коштами.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Апеляційний суд наведеної норми матеріального права не врахував та дійшов помилкового висновку про нарахування 3 % річних на заборгованість, визначену в іноземній валюті, оскільки зазначені нарахування проводяться на гривневий еквівалент позичених коштів, обчислений на день закінчення строку повернення позики.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не навів обґрунтованого розрахунку відсотків за користування позикою та 3 % річних, не врахував того, що після закінчення строку повернення позики, договір позики закінчив свою дію і на цю позику не можуть нараховуватись відсотки, передбачені ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Крім того, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Апеляційний суд дійшов до передчасного висновку про те, що відповідач не заявляв про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки в ухвалі Московського районного суду м. Харкова від 28 березня 2014 року вказано, що відповідач в судовому засіданні наголошував на пропуску позивачем строку позовної давності (а.с. 71-73).

Отже, задовольняючи позов, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірив; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановив; не визначився які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не перевірив тверджень відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності та належним чином не обгрунтував висновку про задоволення позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 11 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

А.О. Леванчук

І.М. Фаловська