№ 336/6843/14-ц
провадження № 2/336/71/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

при секретарі Петрові С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа ОСОБА_3) про визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що рішенням державного виконавчого комітету від 07.09.1967 р. № 437 ОСОБА_4 та його сім»ї: дружині ОСОБА_5, синам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був виданий ордер № 142 на житлове приміщення в будинку ЖБК в м.Запоріжжя по вул..Бочарова № 18 у вигляді двокімнатної квартири № 142.

29.06.1991 р. ОСОБА_6 зазначена квартира АДРЕСА_1 була подарована ОСОБА_2 Договір дарування був посвідчений П»ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1597.

12.12.1996 р. ОСОБА_2 подарував назад вищевказану квартиру ОСОБА_4 Даний договір був посвідчений державним нотаріусом П»ятої Запорізької державної нотаріальної контори за реєстровим номером 5-1139.

Про існування договору дарування від 29.06.1991 р. та від 12.12.1996 р. він дізнався тільки в 2013 р.

Його батько ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з матір»ю позивача - ОСОБА_5 з 14.08.1965 р.

Пай за квартиру АДРЕСА_1 виплачувався батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_5 спільно у період шлюбу, а тому на підставі ст.ст.22-24, 28, 29 КпШС України, згадана квартира була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 була спільною сумісною власністю обох його батьків, ОСОБА_4 не мав права самостійно подарувати всю квартиру ОСОБА_2, оскільки це є порушенням ст.ст.22, 23 КпШС України, та ст.48 ЦК України (в ред..1963 р.), в силу якої недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, у тому числі ущемлює особисті майнові права неповнолітніх дітей.

Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (ст.59 ЦК УРСР в ред.. 1963 р.).

Отже, ОСОБА_2 не набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 та не міг її дарувати ОСОБА_4 за договором від 12.12.1996 р.

ОСОБА_4 помер 18.09.2012 р., а ОСОБА_5 померла 28.02.2010 р.

На цей час право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.12.2013 р. зареєстровано за ОСОБА_3

Посилаючись на ст.22, 23 КпШС України, ст.48 ЦК УРСР в ред..1963 р., за позовом ОСОБА_1 просить суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 від 29.06.1991 р., посвідчений П»ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 3-1597, недійсним; визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 від 12.12.1996 р., посвідчений П»ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 5-1139, недійсним; встановити факт належності квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, який був належним чином повідомлений про розгляд даної справи, в судове засідання не з»явився, заперечень проти позову не надав.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_7 не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали шлюб 14.08.1965 р. (а.с.4).

Виконавчим комітетом Запорізької міської Ради ОСОБА_4 та його сім»ї: дружині ОСОБА_5, дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був виданий ордер № 142 від 07.09.1967 р. на вселення в житлове приміщення в будинку ЖБК по вул..Бочарова в м.Запоріжжя по вул..Бочарова № 18 у вигляді двокімнатної квартири № 142 (а.с.5).

29.06.1991 р. ОСОБА_4 подарував квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_2 Договір дарування був посвідчений нотаріально державним нотаріусом П»ятої Запорізької державної нотаріальної контори, та зареєстрований в реєстрі за номером 3-1597 (а.с.42). В п.1 вказаного договору зазначено, що квартира належить ОСОБА_4 на підставі довідки, виданої ЖБК заводу «Запоріжсталь» та «Дніпроспецсталь» № 9 м.Запоріжжя 26.06.1991 р. № 28.

12.12.1996 р. ОСОБА_2 подарував ОСОБА_4 вищевказану квартиру (а.с.6). Даний договір був посвідчений державним нотаріусом П»ятої Запорізької державної нотаріальної контори за р.№ 5-1139.

28.02.2010 р. померла ОСОБА_5 (а.с.7).

18.09.2012 р. помер ОСОБА_4 (а.с.8).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.12.2013 р., яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, який помер 18.09.2012 р. (а.с.9-10).

ОСОБА_3 зареєструвала своє право власності на вказану квартиру в реєстраційних органах (а.с.46).

За ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст.23 КпШС, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Позивач, звернувшись до суду з даним позовом, зазначив, що договір дарування від 29.06.1991 р. був укладений з порушенням ст.ст.22, 23 КпШС, оскільки дружина дарувальника - ОСОБА_5 не давала свої згоди на дарування квартири, а тому в силу ст.48 ЦК України, договір дарування є недійсним.

Такі твердження позивача ґрунтуються на припущеннях. З архівної довідки від 06.11.2014 р. (а.с.41) судом встановлено, що згідно діючої номенклатури справ державних нотаріальних контор за 1991 р. ст..209 строк зберігання документів на підставі яких посвідчувались договори відчудження 10 років. Документи на підставі яких посвідчувались договори відчудження за 1991 р. знищені. На зберігання до нотаріального архіву передані тільки справи сформовані з примірників договорів та правовстановлюючих документів.

З наведеного, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів порушення вимог ст..ст.22, 23 КпШС при укладенні договору дарування від 29.06.1991 р., позивач не надав. За життя ОСОБА_5 укладені договори дарування та право власності ОСОБА_4, як і ОСОБА_2, не оспорювала. Тому позовні вимоги про визнання вказаного договору дарування недійсним з підстав, зазначених позивачем, задоволенню не підлягають.

Оскільки судом не встановлено підстав для визнання договору дарування від 29.06.1991 р. недійсним, то як похідна вимога, не підлягає задоволенню позов і в частині визнання недійсним договору дарування від 12.12.1996 р.

Вирішуючи позовні вимоги в частині встановлення факту належності квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, суд виходив з наступного.

Враховуючи ту обставину, що відповідно до підрозділу 1 розділу 2 ЦК України, померлий не є суб»єктом цивільних відносин, а тому за ним не може бути визнано будь-яке цивільне право, суд вважає, що встановлення факту, про встановлення якого заявив позивач, не повинно зазначатись в резолютивній частині рішення.

Таким чином, позовні вимоги, заявлені ОСОБА_1 не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 207, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа ОСОБА_3) про визнання договорів недійсними відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів після проголошення рішення суду апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В. Дмитрюк