Справа № 361/9052/14-ц Головуючий у І інстанції Телепенько А.Д.
Провадження № 22-ц/780/1949/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря: Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області Панченко Ганни Вікторівни, заінтересована особа - ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року представник ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою, яку мотивував наступним:

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2013 року, що набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг у сумі 532 027 грн. 88 коп.

23 травня 2013 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 38100011.

31 липня 2014 року старшим державним виконавцем Відділу ДВС Панченко Г.В. в межах виконавчого провадження було складено акт опису й арешту майна, згідно якого було описано і накладено арешт на 3/4 частки будинку, що знаходиться за адресою: місто Бровари Київської області, АДРЕСА_1. Також у акті зазначено, що до частини будинку самовільно добудовано: стіни, з червоної облицювальної цегли, з покрівлею з метало - черепиці, з метало-пластиковими вікнами, дверима, що не зареєстровано в комунальному підприємстві Броварської міської ради Броварському бюро технічної інвентаризації і реєстраційній службі.

04 грудня 2009 року ОСОБА_2 та її син ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу придбали дерев'яний житловий будинок, загальною площею 68,3 м2., житловою площею 41,2 м2. з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: місто Бровари Київської області, АДРЕСА_1. Вказаний житловий будинок вони самовільно без належного дозволу та затвердженого проекту перебудували на новий цегляний будинок, право власності на який у встановленому порядку за ОСОБА_2 не зареєстровано. Враховуючи, що на самочинно перебудований будинок у відповідності до положень закону у них не виникло право власності, скаржник вважає, що у державного виконавця не було підстав для опису та арешту цього перебудованого будинку.

Крім того, за думкою скаржника при накладенні арешту на його майно державним виконавцем були порушені вимоги статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», яка встановлює порядок звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення та земельну ділянку фізичної особи, оскільки той не звертався до уповноважених органів з метою встановлення належності ОСОБА_2 окремих від будинку земельних ділянок не переконався у належності описаного майна боржнику.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2014 року, що набрала законної сили, було задоволено аналогічну скаргу ОСОБА_2, скасовано арешт на 3/4 частини спірного домоволодіння, накладений згідно акту опису й арешту майна від 25 листопада 2013 року.

З урахуванням уточнення своїх вимог скаржник просив суд визнати неправомірними дії старшого державного виконавця відділу ДВС Панченко Г.В. щодо проведення 31 липня 2014 року опису й арешту 3/4 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та скасувати арешт.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги. При цьому посилається на порушення судом норм процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи. Обґрунтував скаргу тим, що 31 липня 2014 року старшим державним виконавцем Відділу ДВС було складено акт опису й арешту майна, згідно якого було описано і накладено арешт на 3/4 частки будинку із зазначенням, що вказаний будинок було самочинно перебудовано і в чому саме полягають ці перебудови. За таких умов оскаржувані дії державного виконавця у повній мірі відповідають вимогам ЗУ «Про виконавче провадження».

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав:

Згідно ст.383 ЦПК України учасники виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст.387 ЦПК України суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державну виконавчу службу задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи у разі встановлення обґрунтованості скарги. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 52 звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За змістом ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом проведення опису майна боржника з накладення на нього арешту.

Задовольняючи скаргу, суд обґрунтовував свої висновки тим, що дії державного виконавця при прийнятті оскаржуваної постанови суперечать вимогам ст. 52 та 57 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки спірний житловий будинок змінився внаслідок проведення самочинної перебудови. Таким чином він не є об'єктом права власності боржника, відтак на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами. З наведеними висновками суду колегія суддів не може погодитися, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до положень ст. 57 вищевказаного закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду. При цьому накладення арешту носить забезпечувальний характер та жодним чином не може вважатися визначенням правової природи такого майна, присвоєння йому відповідного статусу, як і його відчуженням/реалізацією, для яких законом встановлена відповідна процедура.

З оскаржуваного акту опису та арешту майна вбачається, що державним виконавцем було встановлено факт належності скаржнику 3/4 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, здійснено виїзд за вказаною адресою та описано будинок, що там знаходиться. При цьому, оскільки належне боржнику майно було самовільно перебудоване, виконавцем було ним було зазначено факт такої перебудови та описано, в чому така перебудова полягає. Таким чином виконавцем було зафіксовано фактичний стан зареєстрованого за скаржником майна. Жодного допущеного при цьому порушення вимог закону перевищення наданих повноважень чи порушень прав боржника колегія суддів не вбачає.

При вирішенні даної справи колегія суддів також зважає на те, що у відповідності до положень ст. 3 ЦПК України особа може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином наявність таких порушених прав, свобод та інтересів є необхідною передумовою для їх судового захисту. Скаржник обґрунтовує незаконність дій державного виконавця тим, що той наклав арешт на майно, право власності на яке у боржника відсутнє, оскільки самочинно перебудований будинок є іншим майном, відмінним від першопочаткового, а відповідно до положень закону право власності на самочинно побудовану нерухомість не виникає. Таким чином скаржник вважає, що описане майно не є його власністю. При цьому своє право на звернення до суду він обґрунтовує порушенням його права розпорядження цим майном, хоча право розпорядження є складовою частиною права власності, яке, як стверджує сам скаржник, у нього відсутнє. За таких умов посилання скаржника на наявність у нього порушеного права залишилося невизначеним, а його позиція з цього приводу є двоїстою.

Колегія суддів критично відноситься до посилань скаржника на преюдиційність в даній справі незаконності оскаржуваних дій державного виконавця з посиланням на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 02.04.2014 року по справі № 361/11652/14-ц, оскільки предметом розгляду зазначених справ є зовсім різні дії виконавця та різні обставини їх вчинення, а зазначена ухвала стосується подій, відмінних від тих, що досліджуються в даній справі. Не знайшли свого підтвердження й посилання скаржника на невчинення державним виконавцем в порушення положень ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» дій, направлених на встановлення наявності у боржника іншого майна, за рахунок якого можливе виконання рішення суду, оскільки такі посилання протирічить наявним у справі матеріалам.

З врахуванням усього викладеного колегія суддів приходить до висновку, що задоволення скарги судом першої інстанції було здійснене без належного з'ясування та оцінки усіх фактичних обставин, які підлягають перевірці згідно вимог закону при вирішенні справи.

Відповідно до ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області задовольнити частково.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року скасувати і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді