У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

29 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Фірми «Т.М.М.» -товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про стягнення боргу за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 9 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року Фірма «Т.М.М.» - ТОВ звернулось із указаним позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що 12 травня 2005 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав від товариства позику у сумі 1 698 900 грн строком до 31 травня 2020 року, яку він мав повернути рівними частинами щомісячно до повного погашення. Посилаючись на те, що відповідач не виконує умови договору та не сплатив жодного передбаченого договором платежу, позивач просив достроково стягнути з ОСОБА_3 позику у сумі 1 698 900 грн з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, які складають 447 318,81 грн, відшкодувати судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 5 серпня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційному порядку справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду м. Києва від 9 липня 2014 року рішення Святошинського районного суду від 5 серпня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову і стягнуто з ОСОБА_3 на користь Фірми «Т.М.М.» - ТОВ 1 896 102,40 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 12 травня 2005 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого Фірма «Т.М.М.» - ТОВ надало ОСОБА_3 1 698 900 грн у позику.

Відповідно до пункту 1.2 договору позики цей договір вважається укладеним з моменту передачі грошових коштів.

Судами встановлено, що за видатковим касовим ордером № 001670 від 6 жовтня 2006 року ОСОБА_3 отримав від позивача 1 698 900 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 грудня 2013 року, ОСОБА_3 відмовлено у позові до Фірми «Т.М.М.» - ТОВ про визнання недійсним договору позики від 12 травня 2005 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із спливу позовної давності на звернення Фірми «Т.М.М.» - ТОВ до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення у справі, суд апеляційної інстанції в рішенні від 15 жовтня 2013 року дійшов висновку, що позивач звернувся до суду в межах позовної давності, а сума боргу, яка утворилась внаслідок неналежного виконання відповідачем його боргових зобов'язань, підлягає стягненню з останнього у сумі 2 146 218,81 грн.

Скасовуючи рішення апеляційної суду м Києва від 15 жовтня 2013 року та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції в ухвалі від 16 квітня 2014 року зазначив про неврахування апеляційним судом, що порядок погашення заборгованості відповідача визначений частинами (щомісячними платежами), у зв'язку з чим позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. При цьому у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Ухвалюючи нове рішення після повторного перегляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд у рішенні від 9 липня 2014 року дійшов висновку, що до заборгованості яка утворилася з листопада 2006 року по лютий 2008 року, враховуючи заяву ОСОБА_3, слід застосувати позовну давність, а заборгованість, яка виникла з лютого 2008 року, підлягає стягненню з урахуванням індексу інфляції і трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Доводи щодо незаконності висновків апеляційного суду в частині застосування позовної давності до вимог про стягнення щомісячних платежів за період з листопада 2006 по лютий 2008 року касаційна скарга не містить і такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України № 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року.

Так, відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Отже, рішення апеляційного суду в частині, у якій у задоволенні позову відмовлено, є законним і обгрунтованим.

Проте колегія суддів не може погодитись із висновком апеляційного суду в частині розрахунку на підставі ст. 625 ЦК України заборгованості, що утворилася з лютого 2008 року, з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми.

Так, частиною другою ст. 625 ЦК України встановлена відповідальність боржника за порушення грошового зобов'язання. Зокрема, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Апеляційний суд, застосувавши позовну давність до частини щомісячних платежів, установив, що сума заборгованості відповідача за договором позики складає 1 532 136,90 грн, яку відповідач не спростував.

Зробивши висновок про повернення кредитних коштів періодичними щомісячними платежами, апеляційний суд врахував строки виконання боржником окремих зобов'язань, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі цього договору, проте не встановив, з якого часу боржником порушено зобов'язання щодо дострокового повернення частини позики, яка залишилась.

Не встановивши відповідних обставин, апеляційний суд дійшов передчасного висновку щодо порядку нарахування інфляційних і трьох процентів річних за порушення грошового зобов'язання і, як наслідок, неправильно визначив їх суму.

За таких обставин колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги у цій частині, проте посилання у касаційній скарзі на недоведення отримання відповідачем грошових коштів за договором позики колегія суддів вважає безпідставним і такими, що спростовується як рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 грудня 2012 року, так і дослідженими у цій справі доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_03_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи в частині розрахунку інфляційних і трьох процентів річних встановлені неповно, рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 9 липня 2014 року в частині стягнення інфляційних і трьох процентів річних від простроченої суми скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення апеляційного суду м. Києва від 9 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: В.І.Амелін В.П.Гончар Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко