УХВАЛА

іменем україни

1 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5, Мукачівської міської ради Закарпатської області, треті особи: орган опіки та піклування Мукачівської міської ради Закарпатської області, приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Машіка Олена Миколаївна, про визнання недійсним та скасування наказу про приватизацію квартири й свідоцтва про право власності на квартиру, визнання договору міни та договору дарування недійсними, скасування реєстрації права власності за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 13 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у 1997 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, після чого почала проживати з чоловіком у квартирі АДРЕСА_1. Від цього шлюбу вони мають дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. На підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської ради Закарпатської області від 27 квітня 2000 року № 96 зазначену квартиру було розприватизовано. Згідно з цим рішенням відповідачу ОСОБА_10 було дозволено укласти договір найму на квартиру. Наказом Мукачівського міського комунального підприємства «Закарпатекотранс» від 20 квітня 2010 року № 2 спірну квартиру в порядку приватизації було передано у власність ОСОБА_10 без її згоди, як члена сім'ї, який має право на це житло. Крім того, разом з ними проживали неповнолітні діти, яких також було позбавлено права на приватизацію квартири. Після приватизації квартири ОСОБА_5 19 жовтня 2012 року уклав з ОСОБА_6 договір міни спірної квартири. Просила договір визнати недійсним, оскільки укладений з порушенням вимог закону, без згоди органу опіки та піклування та порушує права неповнолітніх дітей. Крім того, ОСОБА_6 11 липня 2013 року укладено договір дарування спірної квартири з ОСОБА_8 У зв'язку з тим, що договір міни визнається недійсним, то і договір дарування також має бути визнаний недійсним.

Ураховуючи наведене, позивачка просила визнати недійсним та скасувати наказ комунального підприємства від 20 квітня 2010 року про приватизацію квартири, визнати свідоцтво про право власності на спірну квартиру недійсним та скасувати його державну реєстрацію; визнати договір міни від 19 жовтня 2012 року, договір дарування від 11 липня 2013 року недійсними та скасувати їх державну реєстрацію та реєстрацію права власності на майно.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від

29 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 13 березня 2015 року, позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано наказ Мукачівського міського комунального підприємства «Закарпатекотранс» від 20 квітня 2010 року № 2 та свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 20 квітня 2010 року, видане на ім'я ОСОБА_5 Визнано недійсним договір міни від 19 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О.М., зареєстрований в реєстрі за № 1598. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що при здійсненні приватизації спірної квартири були порушені вимоги законодавства України та права дітей на участь в приватизації спірної квартири, що позбавило їх права на частку у праві власності на квартиру. У зв'язку з цим квартира не могла бути відчужена ОСОБА_6, а договір міни не відповідає ст. 203 ЦК України. Строк позовної давності не пропущено, оскільки спір стосується інтересів неповнолітньої особи (ч. 4 ст. 261 ЦК України).

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 21 червня 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, під час перебування у якому у них народились діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 27 квітня 2000 року № 96 «Про приватизацію квартир» квартира АДРЕСА_1, яка після приватизації належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5 (батьки, брат та сестра відповідача) та відповідачу ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 липня 1997 року, була розприватизована, прийнята на комунальний облік, та відповідачу ОСОБА_5 дозволено укласти договір найму.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 30 березня 2010 року № 59 «Про укладення договорів житлового найму» вирішено укласти з відповідачем ОСОБА_5 договір житлового найму зазначеної квартири, до складу сім'ї якого входить одна особа.

13 квітня 2010 року між ЖРЕП № 5 та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір найму спірної квартири.

Згідно з довідкою ЖРЕП № 5 від 13 квітня 2010 року у спірній квартирі проживає та має право на приватизацію наймач квартири ОСОБА_5 (відповідач). На той час ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5 (батько, мати, брат та сестра відповідача ОСОБА_5.) були зареєстровані та проживали у АДРЕСА_2.

Наказом Мукачівського міського комунального підприємства «Закарпатекотранс» від 20 квітня 2010 року № 2 «Про приватизацію квартир» ОСОБА_5 у складі сім'ї одна особа дозволено приватизацію спірної квартири.

На підставі вказаного наказу 20 квітня 2010 року ОСОБА_5 було видане свідоцтво про право власності на спірну квартиру та здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру.

Також судами встановлено, що на час проведення приватизації у спірній квартирі проживали, крім відповідача ОСОБА_5, його дружина ОСОБА_3, та їх діти: ОСОБА_4 та ОСОБА_5. На момент приватизації дітям виповнилось 9 та 13 років відповідно, тобто вони були малолітніми.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що про приватизацію спірної квартири позивачці стало відомо з моменту отримання листа виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області від 26 лютого 2014 року, з якого вбачається, що ОСОБА_5 одноосібно приватизував спірну квартиру на підставі наказу Мукачівського МКП «Закарпатекотранс» від 20 квітня 2010 року, отже, з урахуванням вимог до ч. 1 ст. 261 ЦК України строк позовної давності нею не пропущено.

Крім того, суди вважали, що оскільки позивачка звернулась до суду в інтересах неповнолітніх дітей, підлягає застосуванню положення ч. 4 ст. 261 ЦК України, тобто у цих правовідносинах позовна давність обчислюється з дня досягнення неповнолітньою особою повноліття.

При цьому суди не врахували наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У ч. 4 ст. 267 ЦК України зазначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі: ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в особі представника - ОСОБА_13 просили застосувати строки позовної давності.

Проте суди відхилили вказану заяву, виходячи з того, що при приватизації спірної квартири були порушені права неповнолітніх дітей, а тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 261 ЦК України позовна давність починається від дня досягнення дитиною повноліття. Крім того, позивачка дізналась про порушення права на приватизацію 26 лютого 2014 року, отже, строк позовної давності не пропустила.

Однак такі висновки судів є передчасними, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на час приватизації квартири, дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_5 - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виповнилось 9 та 13 років відповідно.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею 14 років.

Неповнолітньою вважається дитина у віці від 14 до 18 років.

Згідно з ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

У ч. 4 ст. 261 ЦК України зазначено, що у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Суди вказане не врахували, не звернули уваги на те, що на момент приватизації спірної квартири дітям сторін не виповнилось 14 років, тобто, вони були малолітніми, а не неповнолітніми особами і положення ч. 4 ст. 261 ЦК України застосоване до спірних правовідносин бути не може.

Крім того, у разі порушення прав малолітніх дітей за захистом їх порушених прав мали право звернутись їх батьки і позивачка не була позбавлена можливості звернутись до суду в інтересах малолітніх дітей до суду протягом трьохрічного строку позовної давності.

Також передчасними є висновки судів про те, що позивачка дізналась про порушення права дітей, отримавши лист виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області від 26 лютого 2014 року.

Так, суди не звернули уваги на те, що позивачка особисто брала участь у приватизації, збиранні відповідних довідок. Крім того, позивачка разом з дітьми на час звернення до суду з даним позовом не проживала у спірній квартирі понад три роки, тоді як відповідно до вимог ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Також суди не дали оцінку тому, чи на момент укладення договору міни від 19 жовтня 2012 року малолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживали у спірній квартирі з 2011 року; чи було зареєстровано їх місце проживання в цій квартирі.

Отже, суди не з'ясували, чи права неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є дійсно порушеними та в чому полягає порушення їх прав.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від

13 березня 2015 року скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик