Справа № 495/1082/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії КЕ № 232236 виданий 11.06.1996 року)

ОСОБА_2 (договір № 02-03/15 від 02.03.2015 року)

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність № 4622 від 25.09.2014 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/1082/15-ц

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_4 та Кредит»

про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитків

В С Т А Н О В И В:

16.02.2015 року ОСОБА_1(далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_4 та Кредит»(далі по тексту відповідач) про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитків (а.с.1-5).

Так, позивач просив суд:

- стягнути з ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит»на користь ОСОБА_1 323 165,97 грн. матеріальної шкоди;

- стягнути з ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит»на користь ОСОБА_1 55 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 14.05.2008 року між ним та АТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» ОСОБА_5 було укладено Договір № 1-1/100232 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» в іноземній валюті терміном на один рік із автоматичним продовженням цього строку. В дату укладення цього договору позивачем внесено в касу відповідача 10 000 дол. США. 13.08.2012 року з метою збільшення суми вкладу до 24 016 дол. США ОСОБА_1 було укладено з АТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» ОСОБА_5 Договір № 1-1/100232 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» в іноземній валюті на строк з 16.08.2012 року по 21.08.2013 року з умовою його продовження на 90 днів по згоді сторін. Під час дії договору позивачем отримувались від відповідача відповідні річні та 15.10.2013 року було повернуто з депозитного рахунку 4 000 дол. США шляхом перерахування на відкриту банківську картку.

23.12.2013 року та 27.05.2014 року ОСОБА_1 звернувся до філії «Одеське РУ АТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит» з заявами про видачу грошових коштів та процентів, визначених умовами договору, на що 27.01.2014 року та 06.06.2014 року отримав відповідь про відмову у видачі банківського вкладу та відсотків на нього, оскільки відносно посадових осіб банку порушено кримінальну справу, тому питання щодо виплати банківського вкладу буде вирішено за наслідками розслідування кримінальної справи.

11.03.2015 року відповідачем ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит», подано до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_1, згідно з яким він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач посилається на те, що договір від 13.08.2012 року № 5539/370 ОСОБА_1 укладав не з банком і його кошти в розмірі 24 016 дол. США до банку не надходили. Сам договір виник в наслідок злочинних дій службових осіб банку та по цьому факту СУ ГУМВС України в Одеській області відкрито кримінальне провадження по факту вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.191 КК України. Отже, вказаний договір є нікчемний та не породжує у банку ніяких зобов'язань перед позивачем (а.с.39-40).

22.04.2015 року в судовому засіданні позивачем ОСОБА_1, було подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно з якою збільшено розмір матеріальної шкоди з 323 165,97 грн. до 445 835,44 грн. у зв'язку зі зростанням курсу гривні до долару США станом на дату судового розгляду по відношенню до курсу станом на дату подання до суду позовної заяви (а.с.88).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, та його представник ОСОБА_2, підтримали заявлені (уточнені) позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» - ОСОБА_3, викладені у запереченні доводи та вимоги підтримав та просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди) (ч.1, п.п. 8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит»про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитків.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень ОСОБА_1 та встановлено в судовому засіданні, з травня 2008 року ОСОБА_1 знаходився у договірних відносинах з відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит».

Так, 14.05.2008 року між ОСОБА_1 та АТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» ОСОБА_5 було укладено Договір № 1-1/100232 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» в іноземній валюті терміном на один рік із автоматичним продовженням цього строку. В дату укладення цього договору ОСОБА_1 внесено в касу банку 10 000 дол. США, що підтверджується відповідною заявою на видачу готівки № 1 від 14.05.2008 року (а.с.10).

13.08.2012 року з метою збільшення суми вкладу до 24 016 дол. США ОСОБА_1 було укладено з АТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» ОСОБА_5 Договір № 1-1/100232 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» в іноземній валюті на строк з 16.08.2012 року по 21.08.2013 року з умовою його продовження на 90 днів по згоді сторін (а.с.6-7).

Під час дії договору № 1-1/100232 від 13.08.2012 року позивачем отримувались від відповідача проценти за ставкою 10 % річних (останні 25.11.2013 року в розмірі 466 дол. США) та 15.10.2013 року було повернуто з депозитного рахунку 4 000 дол. США шляхом перерахування на відкриту банківську картку.

Дані обставини підтверджуються випискою по рахунку ОСОБА_1 №884001 за період з 01.01.2013 року по 28.01.2015 року та відповідними чеками на видачу готівки і стан рахунку (а.с.8-9, 18, 73-74, 91-93).

23.12.2013 року та 27.05.2014 року ОСОБА_1 звернувся до філії «Одеське РУ АТ «Банк «ОСОБА_4 та кредит» з заявами про видачу грошових коштів (20 014 дол. США) та процентів, визначених умовами договору № 1-1/100232 від 13.08.2012 року, на що 27.01.2014 року та 06.06.2014 року отримав відповідь про відмову у видачі банківського вкладу та відсотків на нього, оскільки відносно посадових осіб банку порушено кримінальну справу, тому питання щодо виплати банківського вкладу буде вирішено за наслідками розслідування кримінальної справи (а.с.21-22).

Згідно із ч.1 ст.1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч.1 ст.1059 Цивільного кодексу України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (далі - Положення) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до п.2 гл.2 розд.ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14.08.2003 року №337 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05.09.2003 року за № 768/8089, яка була чинною на момент укладення договору банківського вкладу 13.08.2012 року, приймання готівки національної валюти від клієнтів здійснюється через каси банків за такими прибутковими касовими документами: за заявою на переказ готівки від юридичних осіб для зарахування на власні поточні рахунки, від фізичних осіб - на поточні, вкладні (депозитні) рахунки, а також від юридичних та фізичних осіб - на рахунки інших юридичних або фізичних осіб, які відкриті в цьому самому банку або в іншому банку, та переказу без відкриття рахунку; за рахунками на сплату платежів - від фізичних осіб на користь юридичних осіб; за прибутковим касовим ордером - від працівників та клієнтів банку за внутрішньобанківськими операціями; за документами, установленими відповідною платіжною системою: від фізичних і юридичних осіб - для відправлення переказу та виплати його отримувачу готівкою в національній валюті.

Пунктом 8 гл.2 розд.ІІІ зазначеної Інструкції передбачено, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Згідно із п.2.1 Положення, грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

При цьому, ч.3 ст.1058, ч.2 ст.1068 Цивільного кодексу України встановлюють, що банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

Таким чином, згідно із ч.3 ст.1058, ч.2 ст.1068 Цивільного кодексу України, п.2.1 Положення відкриття відповідних рахунків та облікування на них грошових коштів у національній та іноземній валюті, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку, відповідно до якого банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, у день надходження до банку відповідного розрахункового документа.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 Цивільного кодексу України. Разом із тим згідно із ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Виходячи зі змісту ст.1059 Цивільного кодексу України, п.1.4 Положення, п.8 гл.2 розд.III Інструкції, письмова форма договору банківського вкладу (депозиту) вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, які, у свою чергу, є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

При цьому, відкриття банківських рахунків та облікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку (ч.3 ст.1058, ч.2 ст.1068 ЦК України, п.2.1 Положення).

Таким чином, відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необлікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року по справі № 6-17цс12 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що письмова форма договору, укладеного між банком і ОСОБА_1 була дотримана, а внесення та наявність коштів на рахунку та їх часткове повернення підтверджується відповідними чеками на видачу готівки і стан рахунку, а також випискою по рахунку.

Судом був оглянутий представлений позивачем оригінал договору від 13.08.2012 року № 5539/370, укладений між сторонами, з відповідними підписами, з печаткою банку. Копія зазначеного договору знаходиться в матеріалах справи на а.с.6-7.

Суд не приймає до уваги твердження представника банку, що відсутність у банку належного екземпляру договору є підставою для визнання недодержання письмової форми договору, оскільки ці твердження спростовуються наявністю екземпляру договору у позивача. При цьому, не збереження банком свого екземпляру договору, при його наявності у другої сторони та за зазначених обставин не може бути доказом для підтвердження недодержання письмової форми.

Суд не бере до уваги посилання представника банку на те, що кошти від позивача за зазначеним договором не надходили, оскільки ці обставини не спростовують факту передачі позивачем коштів відповідальним працівникам банку, тим більше, що проведення по касі та по обліку отриманих коштів не могло залежати від волі вкладника. Крім цього за умовами договору, банк брав на себе зобов'язання зарахувати отримані кошти на рахунок.

З листа слідчого управління ГУМВС України в Одеської області № 4/2770 від 10.03.2015 року, направленого на адресу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, вбачається, що слідством встановлено факт кримінального правопорушення відносно ОСОБА_1, скоєний начальником відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.43-44).

Так, 28.03.2014 року складено повідомлення про підозру ОСОБА_5, яке полягає в тому, що 13.08.2012 року, працюючи начальником відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит», на підставі наказу № 12-ЛС від 15.03.2002 року, будучи наділеною оранізаційно-розпорядчими функціями, діючи від імені ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит», використовуючи своє службове становище, всупереч інтересам служби, діючи з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, знаходячись в приміщенні кабінету начальника, розташованому на першому поверсі відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» за адресою: вул. Кірова,23, м. Білгород-Дністровський Одеської області, підписала з гр. ОСОБА_1 договір № 5539/370 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний», датований 13.08.2012 року на загальну суму 24 016 доларів США, який навмисно з метою заволодіння коштами гр. ОСОБА_1 в електронній автоматизованій банківській системі (АБС) SR-Bank не зареєструвала, кошти, одержані від гр. ОСОБА_1 через касу відділення в електронній системі банку не оприбуткувала, квитанції про отримання коштів ОСОБА_1 не видала. 15.10.2013 року ОСОБА_1 одержав від ОСОБА_5 частину коштів в сумі 4 002 дол. США. Таким чином, ОСОБА_5 заподіяла шкоду гр. ОСОБА_1 у великих розмірах на загальну суму 20 014 дол. США. На підставі викладеного ОСОБА_5 підозрюється в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, заволодіння чужим майном шляхом зловживання посадовою особою своїм службовим становищем, вчинені повторно, в великих розмірах.

Відповідно до висновку № 483/02 судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0003948, складеного 11.04.2014 року Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підписи від імені ОСОБА_5 у договорі №5539/370 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» від 13.08.2012 року виконані самою ОСОБА_5 (а.с.45-53).

Згідно із висновком № 521/02 судово-технічної експертизи за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0003948, складеного 24.03.2014 року Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, відтиски печаток ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» розташовані у договорі № 5539/370 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» від 13.08.2012 року нанесені печатками ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит», вільні зразки відтисків яких надані для порівняння (а.с.59-65).

При вищевказаних обставинах, пов'язаних із злочинними діями начальника відділення ОСОБА_5, яка підозрюється в скоєні кримінального правопорушення, твердження представника відповідача про нікчемність договору від 13.08.2012 року та його фальшивість є безпідставними і необґрунтованими, це лише припущення представника банку.

Не може бути прийнятий судом до уваги в якості доказу про не надходження грошей від ОСОБА_1, наданий відповідачем протокол № 5 від 25.12.2013 року та протокол № 1 від 06.03.2015 року засідання інвентаризаційної комісії з питань інвентаризації депозитних договорів і додаткових угод, з урахуванням вищевикладених обставин по справі, пов'язаних саме з порушенням кримінальної справи відносно ОСОБА_5

Крім того, в заяві про вчинення злочину від 23.01.2014 року, адресованої Начальнику УДСБЕЗ Головного управління МВС України в Одеській області, філією «Одеське РУ» ПАТ «ОСОБА_4 та Кредит» було зазначено, що договір від 13.08.2012 року скріплений печаткою Відділення № 9 та підписаний від імені АТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» начальником Відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» ОСОБА_5, яка працювала на посаді начальника Відділення № 9 з 18.03.2012 року (наказ № 12-ЛС від 15.03.2012 року) по 06.08.2013 року (наказ № 135-ОС від 06.08.2013 року), а з 06.08.2013 року на посаді керівника з організації роботи Відділення № 9.

Отже, підписуючи спірний договір, ОСОБА_5 діяла саме від імені відповідача та отримувала кошти від позивача саме як дієвий орган банку.

У свою чергу, намір ОСОБА_1 був спрямований на створення фінансових правовідносин саме з банком, а не з фізичною особою, що свідчить про добросовісну поведінку позивача як однієї із сторін договору.

Як вбачається із встановлених фактичних обставин, між сторонами, ОСОБА_1 та ПАТ «ОСОБА_4 та Кредит», виникли відносин у зв'язку зі спричиненням шкоди працівником при виконанні ним своїх службових обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України, юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Враховуючи зазначені вимоги закону та встановлені обставини про те, що неправомірними діями ОСОБА_5 у якості працівника банку та під час виконання нею своїх службових обов'язків дійсно завдано шкоди ОСОБА_1, вона підлягає відшкодуванню банком як роботодавцем на підставі ст.1172 Цивільного кодексу України.

До вказаного висновку суд дійшов на підставі наявних у матеріалах справи доказів після надання їм оцінки у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням.

Відсутність можливого вироку відносно ОСОБА_5 не є перешкодою для ухвалення даного рішення, оскільки передбачений законодавцем у ст.1172 Цивільного кодексу України обов'язок роботодавця відшкодувати спричинену його працівником шкоду є безумовним. У зв'язку з цим відсутність вироку відносно такого працівника не звільняє банк, як роботодавця, від даного обов'язку. Факт неправомірності дій начальника відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» ОСОБА_5 доведений та визнаний самим банком.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про те, що, у відповідності до ст.1172 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України, в матеріалах справи, наявні усі (належні та допустимі) докази, які свідчать про обов'язок ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» відшкодувати ОСОБА_1 матеріальні збитки в розмірі 20 014 дол. США, що з урахуванням курсу іноземної та національної валюти на день вирішення спору складає 445 835,44 грн.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 12.06.2013 року, яка, як було вище зазначено, відповідно до ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обовязковою.

Крім того, ОСОБА_1 просить суд стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду в сумі 55 000 грн.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як зазначає позивач, на протязі тривалого часу, що підтверджується матеріалами справи, відповідач позбавляє його обєктивної інформації щодо стану рахунків та вкладу, нарахованих процентів, а також можливості належним чином розпоряджатися власними грошовими коштами. З огляду на протиправні дії працівників банку, за твердженням позивача, він, як пенсіонер та людина похилого віку, відчуває себе ошуканим, внаслідок чого страждає та переживає. Даними обставинами, крім іншого, порушено звичний уклад життя позивача, та його плани, погіршився стан здоровя.

Отже, ОСОБА_1 зазнав незручності та інші негативні наслідки, а тому такі дії відповідача дійсно призвели до моральних страждань, негативних емоцій і переживань позивача.

Між тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди підлягає зменшенню з 55 000 грн. до 5 000 грн. у зв'язку з тим, що, по-перше, він надто великий, а, по-друге, в порушення положень Цивільного кодексу України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» позивачем не визначено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди саме у розмірі 55 000 грн. та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про часткову правомірність, обґрунтованість та законність позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з чим позовна заява ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «ОСОБА_4 та Кредит»про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитківпідлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 23, 207-208, 1058-1059, 1167, 1172 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 157, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1до Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_4 та Кредит»про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитків задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» (04050, місто Київ, вулиця Артема,60, )на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, (67701, Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вулиця Героїв Сталінграду,12-а, ідентифікаційний номер НОМЕР_1):

- матеріальну шкоду в розмірі 445 835 (чотириста сорок пять тисяч вісімсот тридцять пять) гривень 44 (сорок чотири) копійки;

- моральну шкоду в розмірі 5 000 (пять тисяч) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_4 та Кредит» (04050, місто Київ, вулиця Артема,60, )на користь держави судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 3 654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) гривні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко