Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О, Писаної Т.О.,Мазур Л.М., Юровської Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила встановити факт проживання однією сімʼєю з ОСОБА_11; визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, яку було придбано 28 січня 1997 року; визнати за нею право власності на 1/2 частини гаража, розташованого по АДРЕСА_2, який придбано у 2007 році; визнати за нею право власності на 1/2 частини кімнати АДРЕСА_3, яка була придбана 23 січня 2012 року, вказуючи на те, що в період з 1988 року по 2013 рік проживала однією сімʼєю з ОСОБА_11 і вказане майно було придбано за спільні кошти.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано факт проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_11 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У статті 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення повністю не відповідають.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що за період проживання з ОСОБА_11 однією сім'єю, а саме з 1988 року по день смерті останнього, ними було придбано майно, яке вона вважає спільною власністю подружжя, а тому просила визнати право власності на 1/2 частини цього майна.

При вирішенні цього спору суди повинні були врахувати наступне.

Відповідно до п. 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права і обов'язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним кодексом України, у тому числі й положення ч. 1 ст. 74 цього Кодексу.

У зв'язку з наведеним, під час вирішення позову про визнання права власності на майно, набуте чоловіком та жінкою під час спільного проживання без укладення шлюбу, суду слід враховувати час виникнення таких відносин.

У випадку, коли такі відносини виникли до 01 січня 2004 року, тобто до набуття чинності Сімейним кодексом України, спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 СК України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, яке ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачене інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю, згідно з п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»; квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані під час приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

У інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не був визначений і учасники спільної власності під час придбання майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створені спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»).

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 01 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6 вказувала, що з 1988 року до 2013 року вона проживала разом з ОСОБА_11 однією сім'єю і вели спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_9 і ОСОБА_11, за його згодою, був записаний батьком дитини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 помер.

Також ОСОБА_6 вказувала на те, що вона та ОСОБА_11 займались підприємницькою діяльністю та з метою розширення підприємництва у 1992 році вклали кошти, отримані від продажу будинку в с. Худоярове Шевченківського району Харківської області.

У 1995 році позивач продала квартиру у м. Харкові, а за отримані кошти 28 січня 1997 року нею та ОСОБА_11 була придбана квартира АДРЕСА_1, яка була зареєстрована на імʼя ОСОБА_11

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання права власності на 1/2 частини вказаної квартири, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що хоча позивач та ОСОБА_11 були підприємцями, це не свідчить про об'єднання ними особистих доходів для набуття спільного майна.

Висновки судів у цій частині є правильними і доводи касаційної скарги їх не спростовують, а тому оскаржувані судові рішення у цій частині відповідно до вимог ст. 337 ЦПК України необхідно залишити без змін.

Разом з тим не можна погодитися з висновком судів у частині вирішення спору щодо майна, придбаного після 01 січня 2004 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відмовляючи у визнанні права позивача на 1/2 частини кімнати АДРЕСА_3, яка була придбана 23 січня 2012 року, як спільної сумісної власності, суди виходили із того, що позивач з померлим не проживали у спірних приміщеннях, однак такий висновок з огляду на положення ч. 1 ст. 74 СК України є неправильним, оскільки не ґрунтується на законі.

Також не можна погодитися із висновком судів, що спірний гараж не може бути об'єктом спільної сумісної власності як самовільна споруда, оскільки такий висновок не відповідає матеріалам справи: договору купівлі-продажу від 10 лютого 2004 року (а. с. 170) та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 171), у переліку яких наявні дані про гараж.

З указаного вбачається, що суди при вирішенні вказаних позовних вимог не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в цій частині, та не визначилися з нормою права, яка підлягає застосуванню, а тому оскаржувані судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_6 про визнання за нею права власності на 1/2 частини гаража, розташованого по АДРЕСА_2, та на 1/2 частини кімнати АДРЕСА_3 відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України необхідно скасувати з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання за нею права власності на 1/2 частини гаража, розташованого по АДРЕСА_2, та на 1/2 частини кімнати АДРЕСА_3 скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
Г.В. Юровська