АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І. Б., Чупікової В. В.,

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю представника позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі - продажу недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, зобов'язання утриматись від вчинення дій за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2014 року,

встановила:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі - продажу недійсними

Зазначав, що 30 грудня 2009 року між ним як продавцем та ОСОБА_4 як покупцем було укладено договори купівлі - продажу: садового будинку, що по АДРЕСА_1, за ціною 123872 грн.;

земельної ділянки, що розташована біля садового будинку, площею 0,1420 га, за ціною 19852 грн.

Посилаючись на те, що вказані договори укладені під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах, просив визнати їх недійсними.

У липні 2014 року відповідач ОСОБА_4 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання утриматись від вчинення дій.

Просив усунути перешкоди, які чинить ОСОБА_1 у користуванні йому, ОСОБА_4 власністю: садовим будинком, що розташований по АДРЕСА_1; звільнити приміщення садового будинку, від речей, які знаходяться в ньому; зобов'язати ОСОБА_1 передати ОСОБА_4 ключ від вхідних дверей садового будинку; зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_4 в користуванні садовим будинком.

Позов ОСОБА_4 заявлений з тих підстав, що відповідач перешкоджає йому в користуванні власністю.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2014 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_4 ключ від вхідних дверей будинку, який розташований по АДРЕСА_1

Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_4 в користуванні садовим будинком.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким його первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки недійсними, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Частково задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з доведеності відповідної частини позову.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним.

У справі встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 30 грудня 2009 року були укладені договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки площею 0,142 га, які розташовані по АДРЕСА_1, що стверджується копіями договорів купівлі продажу будинку та земельної ділянки (а. с. 15-19).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Суд першої інстанції, виходячи зі змісту та тексту договорів, обставин їх укладення та нотаріального посвідчення правильно зазначив, що оспорювані договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки укладені позивачем не під впливом тяжких для нього обставин і не на вкрай невигідних умовах.

Згідно з ч.1. ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції підставно відхилив доводи та докази позивача у вигляді документів про його захворювання.

Встановлено, що на час укладення оспорюваних договорів позивач дійсно хворів з приводу вправимих пахових гриж (а.с.8-10). Проте це захворювання не є тяжким, позивач тривалий час планово лікується з приводу відповідного захворювання, а оспорювані договори не укладалися з метою позбавлення від хвороби або зменшення її негативного впливу.

Суд першої інстанції також правомірно відхилив доводи та докази позивача у вигляді документів про його матеріальне та сімейне становище, які підтверджують кредитні зобов'язання позивача, оскільки з даних документів не вбачається, що під час укладення спірних правочинів у ОСОБА_1 були наявні тяжкі обставини, для усунення або зменшення яких необхідно було укладати спірні правочини.

Суд першої інстанції також підставно відхилив доводи та докази позивача про наявність у нього зобов'язань за договором поруки, під впливом якої він укладав спірні договори, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено, що приватна виробничо -комерційна фірма «Нада» на момент укладення ним спірних договорів мала заборгованість за кредитним договором № 9/К-07 від 13 листопада 2007 року і за виконання якого позивач поручився згідно договору поруки №9/П-07 від 13 листопада 2007 року.

З матеріалів справи вбачається, що на час укладення оспорюваних правочинів у позивача мали місце труднощі, пов'язані зі станом здоров'я, сімейним станом, наявністю трьох дітей, навчанням доньки, кредитними зобов'язаннями, проблемами з роботою.

Проте указані обставини не є тяжкими у розумінні ч. 1 ст. 233 ЦК України.

У зв'язку з наведеним доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції стану його здоров'я, майнового та сімейного стану є необґрунтованими.

Апелянт посилається та те, що судом першої інстанції не взято до уваги того, що договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна здійснювалися в один день із укладенням кредитних договорів із кредитною спілкою «Кредитна каса», суд безпідставно не вважав, що отримання кредиту під 96% є вкрай невигідним та може бути здійснено тільки під впливом тяжких обставин. Крім того та думку апелянта суд ніяк не пов'язав ці дві події укладенні в один день 30 грудня 2009року - отримання кредиту та підписання спірних договорів купівлі-продажу.

Проте предметом спору у даній справі є договори купівлі-продажу нерухомого майна, а не кредитний договір, незалежно від часу його укладання.

Апелянт посилається на недослідження судом першої інстанції взаємовідносин відповідача ОСОБА_4 з директором кредитної спілки ОСОБА_5, відхилення клопотання про допит свідка ОСОБА_5 та головного бухгалтера кредитної спілки ОСОБА_6, витребування матеріалів кримінальної справи про звинувачення ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Однак взаємовідносини між відповідачем ОСОБА_4 та згаданими особами не є предметом розгляду справи.

Необхідності у допиті вказаних осіб як свідків, як і у витребуванні матеріалів справи немає, оскільки позивач мотивував необхідність допиту свідків та витребування матеріалів справи для підтвердження того, що спірний садовий будинок та земельна ділянка були предметом застави за кредитним договором, що виходить за межі предмету та підстави позову.

На час апеляційного розгляду справи вирок у згаданій кримінальній справі законної сили не набрав.

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач не зміг пояснити суду чи оглядався ним спірний садовий будинок до чи під час укладення угоди, чи відомо йому про параметри та стан будинку, конкретне місце розташування будинку.

Проте з'ясування цих обставин не має значення з огляду на підставу позову.

Апелянт посилається на неврахування судом першої інстанції того, що угоди між ним та ОСОБА_4 укладалися на вкрай невигідних умовах, оскільки насправді загальна вартість садового будинку та земельної ділянки значно вища, ніж та яка зазначена в угодах. На підтвердження таких доводів апелянт подав експертну оцінку садового будинку, земельної ділянки.

Вказані доводи не спростовують висновку суду про недоведеність позову.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства, яким є і свобода договору, сторони могли досягти компромісу і в питанні ціни предметів купівлі-продажу.

З огляду на зміст пояснень позивача як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, а саме про те, що він кошти від відповідача ОСОБА_4 за відчужене нерухоме майно не отримував, а натомість отримав кредит у кредитній спілці, доводи апелянта про укладення договорів на вкрай невигідних умовах є безпідставними.

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що відповідач впродовж трьох років не подавав документи для проведення державної реєстрації садового будинку та земельної ділянки, не проявляв інтересу до спірного майна. Проте зазначене з огляду на підстави позову ОСОБА_1 правового значення не має.

Відмовивши у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції підставно частково задовольнив зустрічний позов.

Доводи апеляційної скарги також не дають підстав для скасування рішення суду у цій частині.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Б. Перепелюк

В. В. Чупікова