АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі Білаш І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 04 липня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за умовами якого банк надав, а позичальник отримала грошові кошти у сумі 60 723,00 швейцарських франків зі сплатою 08,99 % річних та строком повернення згідно з графіком не пізніше 03 липня 2014 року. Додатковими угодами до вказаного договору були внесені зміни до графіку погашення заборгованості. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 0/П від 04 липня 2007 року, а 25 травня 2010 року між цими ж сторонами була укладена додаткова угода № 1 до договору поруки № 0/П від 04 липня 2007 року, відповідно до якої сторони домовились про зміну умов основного зобов'язання, а саме: підвищення процентної ставки та зміну графіку погашення заборгованості. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачами своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 20 серпня 2014 року становить 23 313,88 швейцарських франків, що за курсом НБУ становить 333 801,00 грн., та яку представник позивача просив суд стягнути солідарно з відповідачів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2015 року позовні вимоги задоволені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 04 липня 2007 року у розмірі 333 801 грн. грн. 00 коп. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що 04 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (найменування якого було змінено на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за умовами якого банк надав, а позичальник отримала грошові кошти у сумі 60 723,00 швейцарських франків зі сплатою 08,99 % річних та строком повернення згідно з графіком не пізніше 03 липня 2014 року.

Додатковими угодами до вказаного договору були внесені зміни до графіку погашення заборгованості, відсоткова ставка була збільшена до 11,49% річних.

Також судом встановлено, що з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 0/П від 04 липня 2007 року, а 25 травня 2010 року між цими ж сторонами була укладена додаткова угода № 1 до договору поруки № 0/П від 04 липня 2007 року, відповідно до якої сторони домовились про зміну умов основного зобов'язання, а саме: підвищення процентної ставки та зміну графіку погашення заборгованості.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 04 липня 2007 року у відповідачів виникла заборгованість перед банком, у зв'язку з чим позивачем були направлені на адреси відповідачів вимоги про дострокове повернення суми кредиту, які не були задоволені.

Станом на 20 серпня 2014 року заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 04 липня 2007 року становить 23 313,88 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на день розрахунку становить 333 801,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт неналежного виконання відповідачами своїх зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 04 липня 2007 року, а тому суд прийшов до висновку про необхідність стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 333 801,00 грн., з урахуванням відсотків, пені.

Зясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Апелянт посилається на те, що позивач не надав жодного з меморіальних документів на підтвердження факту надання ОСОБА_3 кредитних коштів, порядок надання яких передбачено п. 1.1. Кредитного договору.

Проте, банк надав суду меморіальний ордер № НОМЕР_1 від 04.07.2007 року, що свідчить про зарахування кредитних коштів в розмірі 60 723,00 швейцарських франків на поточний валютний рахунок позичальника ОСОБА_3 № 4900, з призначенням платежу надання кредиту згідно угоди № 0 від 04.07.2007 року (а.с. 209).

Крім того, апелянт вказує в своїй скарзі на те, що позивач жодним чином не підтвердив факт надання ОСОБА_3 кредиту саме у іноземній валюті швейцарських франках, факт надання кредитних коштів у розмірі 60 723,00 швейцарських франків шляхом зарахування на поточний рахунок ОСОБА_3

Однак, банк виконав свої зобовязання перед ОСОБА_3 за кредитним договором №0 від 04.07.2007 р., надавши кредит у розмірі 60 723,00 швейцарських франків шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника № 4900, відкритий клієнтом на підставі договору №1364649 банківського рахунку від 04.07.2007 року для подальшого використання за цільовим призначенням п. 1.4., 1.5. кредитного договору (а.с. 203-206).

Крім цього, згідно заяви від 25.09.2012 року, що надана до банку, позичальник ОСОБА_3 підтвердила факт отримання в АТ «УкрСиббанк» кредитні кошти в розмірі 60 723,00 швейцарських франків (а.с. 210). А тому, твердження апелянта про не отримання кредитних коштів є неправомірними.

Також, ОСОБА_2 посилається на те, що позивач вимагав стягнути пеню за період, що перевищує один рік, що є порушенням ст. 258 ЦК України, і на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Однак, відповідно до п. 4.1. кредитного договору, за порушення позичальником термінів повернення кредиту та/або процентів за кредит та/або комісій, встановлених договором, банк має право вимагати від позичальника, а позичальник при цьому зобовязаний сплатити банку пню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від суми зазначеної простроченої заборгованості, розрахованої за кожен день прострочення платежу, включаючи день погашення заборгованості.

Таким чином, сторони за кредитним договором передбачили, що пеня нараховується протягом всього часу прострочення грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Враховуючи вимоги законодавства та положення укладеного кредитного договору банк правомірно та обґрунтовано здійснив нарахування пені з врахуванням строку позовної давності. Згідно довідки-рохрахунок заборгованості за кредитним договором №0 від 04.07.2007 року станом на 20.08.2014 р. пеня нарахована за період з 20.08.2013 р. по 20.08.2014 р. включно, тобто за один рік.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги клопотання ОСОБА_2 про перенесення розгляду справи на іншу дату та розглянув справу по суті без його участі, чим порушив його право на судовий захист та надання заперечень на позовні вимоги позивача, що призвело до невірного вирішення справи.

Проте, колегія суддів вважає, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, оскільки вимоги банку щодо стягнення заборгованості за кредитним договором є цілком законними та правомірними.

Колегія вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_4