АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4579/15 Справа № 206/1137/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Болтунова Л.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Болтунової Л.М.

суддів: Козлова С.П., Тамакулової В.О.

при секретарі:ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2015 року у справі за скаргою ОСОБА_3 на дії Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, -

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2015 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3

Не погодившись з даною ухвалою заявниця подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування матеріального закону, ставить питання про її скасування та постановлення нової ухвали про задоволення її скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.12.2012 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська визнано недійсним в 1/2 його частині договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 10 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3; визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право спільної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 202 000 грн.; вирішено питання щодо судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено, а також відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.03.2013 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

07.04.2014 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області у задоволенні заява ОСОБА_4 про роз*яснення рішення апеляційного суду Дніпропетровські області від 01.03.2013 року відмовлено.

Самарським районним судом м. Дніпропетровська 04.02.2014 року видано виконавчій лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 202 000 грн.

10.02.2014 року, на підставі вказаного виконавчого листа, державним виконавцем ВДВС винесено постанову по відкриття виконавчого провадження та примусове виконання рішення суду від 24.12.2012 року.

У подальшому, 25.06.2014 року, державним виконавцем ухвалено постанову про закінчення виконавчою провадження, на підставі поданого боржником рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.03.2013 року.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частиною 1 ст. 384 ЦПК України зазначено, що скаргу може бути подано до суду безпосередньо або після оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби.

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_3 вважає порушеним її право, оскільки рішення в частині стягнення з ОСОБА_4 на її користь 202000 грн. підлягає виконанню, а рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.03.2013 року рішення районного суду було скасовано лише в частині вимог про визнання договору купівлі-продажу недійним.

Відповідно до вимог ч. 1, 4, 5 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов*язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може-бути пред*явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, суд може застосувати з власної ініціативи реституцію, як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України.

З рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2012 року видно, що судом було застосовано саме реституцію, як наслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. У зв'язку з чим, відмова у задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним виключає можливість застосування реституції, яка не є окремої самостійної вимоги.

Відповідно до роз*яснень Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція, як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред*явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення, оскільки вони зводяться до незгоди з цими висновками суду по оцінці доказів та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Отже колегія суддів приходить до висновку, що постановлена судом першої інстанції ухвала є законною і обґрунтованою і підстав для її скасування, при розгляді справи в апеляційному суді, не встановлено. У зв*язку з чим апеляційна скарга не задовольняється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: