УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Одеська міська рада, про визнання права на введення будинку в експлуатацію в порядку спадкування за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом до ОСОБА_5, третя особа - Одеська міська рада, у якому з урахуванням зміни позовних вимог, просила суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право на спадщину, яка відкрилась після смерті її батька - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у вигляді права на введення в експлуатацію житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, а також отримання свідоцтва про право власності на зазначений житловий будинок.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що її батько на відведеній йому земельній ділянці побудував житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, готовність якого складає 100%, однак не встиг його ввести в експлуатацію не залежних від нього обставин, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. За життя батько склав заповіт, яким усе своє майно заповідав на її ім'я. Вона зверталась із заявою до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори про видачу їй свідоцтва про право вона спадщину за заповітом після смерті її батька - ОСОБА_7, а саме, на житловий будинок АДРЕСА_1. Державним нотаріусом була заведена спадкова справа, надавались запити, крім того, комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» виготовлявся технічний паспорт на вищевказаний житловий будинок з надвірними спорудами. Надалі вона не закінчила оформлення своїх спадкових прав на зазначений будинок та знов поновила своє звернення до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори вже у 2013 році. Їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її батька, бо відсутні правовстановлюючі документи щодо належності спірного будинку на праві власності спадкодавцеві. Посилаючись на ст. ст. 1216, 1218 ОСОБА_4 просила її позов задовольнити.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2014 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 в порядку спадкування за заповітом право на спадщину, що відкрилася після смерті - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у вигляді права на введення в експлуатацію житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та який складається з приміщень: літ. «А»: 1-1 коридор площею 5,0 кв.м, 1-2 веранда площею 9,4 кв.м, 1-3 кухня площею 7,1 кв.м, 1-4 жила площа 20,3 кв.м, 1-5 жила площа 7,8 кв.м, 2-1 коридор площею 2,7 кв.м, 2-1 «а» туалет площею 0,8 кв.м, 2-2 кухня площею 7,1 кв.м, 2-3 жила площа 7,2 кв.м, 2-4 коридор площею 10,9 кв.м, 2-5 жила площа 7,7 кв.м, 2-6 коридор площею 3,4 кв.м, загальною площею 89,4 кв.м, у тому числі житлова 43, кв.м, підсобна - 46,4 кв.м, сарай літ «В» з прибудовою літ. «в», вбиральня літ. «Ж», літній душ літ. «Л», огорожа 1-5, вимощення I-II, III - водозбірна колонка, які розташовані на земельній ділянці площею 534 кв.м, а також права на отримання свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судами установлено, що за життя спадкодавець не набув право власності на вищевказаний житловий будинок.

Апеляційний суд, відмовляючи в позові, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що визнання за позивачем прав та обов'язків забудовника передчасне, оскільки питання введення жилого будинку в експлуатацію не було предметом розгляду компетентного державного органу, що передбачено Закон України «Про основи містобудування» та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур